ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2014 р.
Справа № 926/462/14

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого судді
Орищин Г.В.

суддів
Галушко Н.А.

Новосад Д.Ф.

розглянув апеляційну скаргу обласного
комунального підприємства
"Буковина-Фарм" від 17.04.14р. №131

на рішення господарського суду
Чернівецької області від 02.04.2014р.

у справі № 926/462/14

за позовом приватного підприємства
"СЕБ-Фармація", м.Київ

до відповідача обласного комунального
підприємства "Буковина-Фарм",
м.Чернівці

про стягнення боргу 50317,95 грн.

Представники сторін в судове засідання
не з'явились.

Рішенням господарського суду
Чернівецької області від 02.04.2014р. у
справі №926/462/14 (суддя Скрипничук І.В.)
позов задоволено, стягнуто з обласного
комунального підприємства (надалі -
ОКП) "Буковина-Фарм" на користь
приватного підприємства (надалі - ПП)
«СЕБ-Фармація» 47114,29 грн.
заборгованості, 317,89 грн. інфляційних,
1138,57 грн. пені, 1747,20 грн. річних та 1827 грн.
судового збору.

Приймаючи рішення, суд першої
інстанції виходив із того, що між
сторонами було укладено договір на
поставку лікарських засобів,
зобов'язання по оплаті отриманого
товару за яким відповідачем були
порушені. А тому, беручи до уваги
положення ст.692 ЦК України, позов
підлягає задоволенню.

Дане рішення оскаржив відповідач,
оскільки вважає, що при його прийнятті
судом було порушено норми
матеріального та процесуального права,
у зв'язку з чим просить оскаржуване
рішення скасувати. У своїй апеляційній
скарзі та доповненнях до неї скаржник
зазначив, що позивачем не було
дотримано умов договору щодо
досудового врегулювання спору
(зокрема, позивач не звертався до
відповідача із претензією, хоч він про
це й стверджує), а судом не було
враховано вказаного при вирішенні
спору. Крім того, на думку скаржника,
розрахунок пені та річних невірний,
оскільки в накладних не містилось
вказівки на дату розрахунку.

Не погоджуючись із апеляційною
скаргою, позивач подав до суду відзив, в
якому просив оскаржуване рішення
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення. У відзиві він
зазначив, що суд правильно застосував
норми права, які регулюють спірні
правовідносини та врахував усі докази,
які підтверджують невиконання
відповідачем своїх зобов'язань за
укладеним договором.

До суду від відповідача надійшло
клопотання від 14.05.2014р. за №218 про
розгляд справи без його присутності за
наявними в справі матеріалами та з
врахуванням доповнення до апеляційної
скарги.

Сторони явку повноважних
представників в судове засідання не
забезпечили, хоча належним чином були
повідомлені про час і місце розгляду
справи. Вказане підтверджується
поштовими повідомленнями про вручення
їм ухвали суду від 28.04.2014р. за її
поштовою адресою (а.с. 63, 64). Оскільки в
справі достатньо доказів для розгляду
апеляційної скарги по суті, за
відсутності клопотань про відкладення
розгляду справи, судова колегія вважає
за можливе розглядати апеляційну
скаргу без представників позивача та
відповідача.

З матеріалів справи та апеляційної
скарги вбачається наступне:

15.12.2008р. між ПП «СЕБ-Фармація»
(продавець) та ОКП «Буковина-Фарм»
(замовник) було укладено договір №267/08
(надалі - договір), відповідно до умов
якого продавець зобов'язувався
поставити покупцю лікарські засоби,
зареєстровані в Україні, а покупець, в
свою чергу, зобов'язувався прийняти їх
і оплатити в термін, що зазначений в
накладних, які є невід'ємною частиною
цього договору (а.с. 14).

Свої зобов'язання щодо поставки товару
продавець виконав, що підтверджується
накладними №№11999- 12003 від 03.12.2013р., №12178
від 09.12.2013р., №№13542- 13548 від 14.01.2014р. та
№13591 від 14.01.2014р. на загальну суму 51114,29
грн. (а.с. 23-39). Вказані накладні
підписані представниками сторін без
зауважень та претензій, скріплені їх
печатками та на них міститься
покликання на договір №267/08 від 15.12.2008р.
Лише на одній з вказаних накладних
визначено дату оплати за нею (накладна
№1200 від 03.12.2013р. - дата оплати 17.12.2013р.), у
решті накладних такого строку не
встановлено.

Як встановлено судом першої інстанції
та не заперечується відповідачем,
оплату за поставлений товар ОКП
«Буковина-Фарм» здійснило частково, на
суму 3901,51 грн., внаслідок чого в нього
перед позивачем виникла
заборгованість, яка відповідно до
розрахунку позивача, склала 47114,29 грн.

Подальша несплата відповідачем
вказаної суми заборгованості стала
підставою для звернення ПП
«СЕБ-Фармація» до суду з позовом про її
стягнення з відповідним застосуванням
штрафних санкцій.

Судова колегія, оцінивши подані
сторонами докази на відповідність їх
фактичним обставинам і матеріалам
справи, вважає, що підстави для
задоволення апеляційної скарги та,
відповідно, скасування оскаржуваного
рішення - відсутні, з огляду на
наступне:

Відповідно до ст.712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до п.п.3.1, 3.2 договору від
15.12.2008р. №267/08, продавець передає товар
покупцю за цінами, передбаченими в
накладних; загальна сума договору
складає сумарну вартість
відвантаженого товару за видатковими
накладними протягом строку дії цього
договору.

Згідно п.п.8.1, 8.2 договору, він вступає в
силу з моменту його підписання і діє
протягом трьох років з моменту його
підписання. У разі, якщо жодна зі сторін
договору за місяць до закінчення дії
договору не повідомить про намір
розірвати договір, він вважається
продовженим на той же термін і на тих же
умовах.

Оскільки з матеріалів справи не
вбачається протилежного, а в накладних
за період 03.12.2013р. по 14.01.2014р. міститься
покликання на договір №267/08 від 15.12.2008р.,
колегія суддів дійшла висновку про
чинність цього договору.

Відповідно до п.4.7 договору, право
власності на товар переходить покупцю
в момент здійснення поставки продукції
або передачі товару перевізнику (дата
накладної). Відповідно до розділу 5
договору, оплата за поставлену партію
товару проводиться шляхом
перерахування суми, вказаній у
накладній, на рахунок продавця. Оплата
за одержану партію товару проводиться
згідно дати, зазначеної в накладній.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Стаття 692 ЦК України встановлює, що
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару.

Відтак, зважаючи на невстановленість у
накладних строку для їх оплати, то,
враховуючи положення ст.ст. 530, 692 ЦК
України, відповідна оплата мала бути
здійснена покупцем негайно після
прийняття товару за такими накладними,
незалежно від того, чи пред'являла йому
інша сторона відповідну вимогу.

Вказана позиція підтверджується також
роз'ясненнями, викладеними у п.1.7
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
17.12.2013р. №4.

Відповідно до статті 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання. За ст. 612 ЦК України,
боржник вважається таким, що
прострочив зобов'язання, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Зважаючи на вищенаведені положення
законодавства і договірні умови, а
також на те, що факт поставки товару
підтверджується накладними на
загальну суму 51114,29 грн., які містять
підписи уповноважених осіб та відбитки
печаток сторін, та на те, що
відповідачем було частково погашено
заборгованість, колегія суддів вважає
вірним висновок місцевого
господарського суду про те, що
заборгованість третьої особи перед
позивачем становить 47114,29 грн.

Відповідно до положень статті 625 ЦК
України, боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Пунктом 7.1 договору передбачено, що у
випадку несвоєчасної оплати за
отриманий товар покупець повинен
сплатити суму боргу з врахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочки, пеню та проценти за
користування чужими коштами в розмірі
20% загальної вартості товару , з якого
допущено прострочення виконання.
Розмір пені обчислюється від суми
простроченого платежу і становить
подвійну облікову ставку НБУ, що діяла
у період, за який сплачується пеня, за
кожний день прострочення.

Перевіривши рішення місцевого
господарського суду щодо стягнення 317,89
грн. інфляційних, 1138,57 грн. пені, 1747,20
грн. 20% річних, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про
законність і обґрунтованість рішення в
цій частині.

Доводи скаржника про недотримання
позивачем досудового порядку
врегулювання спору - безпідставні,
оскільки в законодавстві України немає
імперативних норм, які б передбачали
обов'язковість досудового
врегулювання спору та обмежували право
особи на звернення до суду.
Конституційний Суд України в своєму
рішенні № 15-рп/2002 від 09.07.2002р. визначив,
що право особи (громадянина України,
іноземця, особи без громадянства,
юридичної особи) на звернення до суду
за вирішенням спору не може бути
обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.
Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія,
прийшла до висновку про
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, як такого, що прийняте
відповідно до обставин та матеріалів
справи з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Судові витрати по апеляційній скарзі, в
порядку ст.49 ГПК України, слід покласти
на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись
ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський
апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Чернівецької області від 02.04.2014р. у
справі №926/462/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу обласного
комунального підприємства
"Буковина-Фарм" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Справу повернути в місцевий
господарський суд.

Повний текст постанови складений
20.05.2014р.

Головуючий суддя
Орищин Г.В.

суддя
Галушко Н.А.

суддя
Новосад Д.Ф.