ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2014 р.
Справа № 911/1453/14

Господарський суд Київської
області у складі судді Лопатіна А.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом Відкритого
акціонерного товариства
"Ставищепродтовари",смт. Ставище

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Тілігул", смт.
Терезине Білоцерківського району

за участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача:

1) Дочірнього підприємства "Статус
і К", м. Запоріжжя

2) Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВВ-Альянс+", м. Біла
Церква

про визнання недійсним
договору

за участю представників: згідно з
протоколом судового засідання.

Обставини справи:

Відкритим акціонерним товариством
"Ставищепродтовари" (надалі позивач)
заявлено позов до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Тілігул"
(надалі відповідач) за участю третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача Дочірнього підприємства
"Статус і К" та Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВВ-Альянс+" про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
кошти за договором купівлі-продажу
№01/21-03 від 15.01.2003 р. позивачем отримані
не були, а нерухоме майно за актом
приймання-передачі не передавалося,
крім того, питання щодо відчуження
нерухомого майна на підставі спірного
договору не розглядалося на засіданні
загальних зборів позивача.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 22.04.2014 р. порушено
провадження у справі та її розгляд
призначено на 14.05.2014 р.

14.05.2014 р. через канцелярію
господарського суду Київської області
представником позивача подано
клопотання про забезпечення позову
шляхом накладення арешту на майно, яке
залишено судом без розгляду, оскільки
ВАТ"Ставищепродтовари" до вказано
клопотання не долучено доказів сплати
судового збору у встановленому Законом
України "Про судовий збір" порядку.

Крім того, 14.05.2014 р. через канцелярію
господарського суду Київської області
представником позивача подано
клопотання про витребування доказів,
яке залишено судом без задоволення як
необгрунтоване, а представником
відповідача - заяву про застосування
строків позовної давності та відзив на
позовну заяву, у якому останній просить
відмовити у задоволенні позовних вимог
позивача.

27.05.2014 р. через канцелярію
господарського суду Київської області
представником позивача подано
заперечення щодо застосування
позовної давності та клопотання про
витребування доказів, яке залишено
судом без задоволення як
необґрунтоване.

27.05.2014 р. через канцелярію
господарського суду Київської області
представником позивача подано
клопотання про долучення до матеріалів
справи додаткових доказів.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення присутніх у
судовому засіданні представників
учасників судового процесу, суд

встановив:

15 січня 2003 року між ВАТ
«Ставищепродтовари (продавець, позивач
у справі) та ТОВ «Тілігул» (покупець,
відповідач у справі) було укладено
договір купівлі-продажу №01/12-03 (далі
договір), відповідно до п. 1.1. якого
продавець продає, а покупець купує
адмінбудинок, кондитерський цех,
безалкогольний цех, майстерню
крупорушки, склад ГЗМ, пропускний
пункт, нежитлову будівлю, водонапірну
башту, огорожу (надалі - майно), які
розташовані за адресою: смт.Ставище,
Білоцерківського району, Київської
області, провулок Радянський, 3, та
зобов'язується сплатити його вартість.

Відповідно до п. 1.3. договору вартість
майна на момент укладення договору
складає:

Адмінбудинок (інв.№1) - 17313,88 грн.
/сімнадцять тисяч триста тринадцять
гривень88 копійок/;

Кондитерський цех (інв.№2) - 59799,86 грн.
/п'ятдесят дев'ять тисяч сімсот
дев'яносто дев'ять гривень 86 копійок/;

Майстерня крупорушка (інв.№3) - 9219,65 грн.
/дев'ять тисяч двісті дев'ятнадцять
гривень 65 копійок/;

Безалкогольний соковий цех (інв.№4) -
184280,00 грн. /сто вісімдесят чотири тисячі
двісті вісімдесят гривень 00 копійок/;

Водонапірна башта (інв.№5) - 2000,00 грн.
/дві тисячі гривень 00 копійок/;

Огорожа (інв.№6) - 71218,50 грн. /сімдесят
одна тисяча двісті вісімнадцять
гривень 50 копійок/;

Склад ГЗМ - 1000,00 грн. /одна тисяча
гривень 00 копійок/;

Пропускний пункт - 500,00 /п'ятсот гривень
00 копійок/;

Нежитлова будівля площею 7,9 м2 - 200,00
/двісті гривень 00 копійок/;

Всього - 345531,89 грн. /триста сорок п'ять
тисяч п'ятсот тридцять одна гривня 89
копійок.

Згідно з п. 1.4. договору оплата за даним
договором здійснюється протягом 4
/чотирьох/ місяців з моменту його
підписання.

Відповідно до п.1.2. договору покупець
набуває право власності на майно після
підписання акту приймання-передачі.

Продавець зобов'язаний передати
покупцю майно, визначене цим договором,
за актом приймання-передачі протягом
3-х днів з моменту підписання даного
договору (п. 2.4. договору).

Відповідно до п. 4.1. договору, останній
набуває чинності з дня його укладення.

Відповідно до акту приймання-передачі
майна від 17.01.2003р. продавець передав, а
покупець за договором купівлі-продажу
№ 01/12-03 від 15.01.2003 р. прийняв зазначене
вище нерухоме майно.

На підставі договору купівлі-продажу №
01/12-03 від 15.01.2003 р. за ТОВ«Тілігул» було
зареєстровано право власності на
зазначені вище нежитлові будівлі, що
знаходяться за адресою: Київська
область, смт. Ставище, провулок
Радянський 1, буд. 3, що підтверджується
витягом з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності від 06.06.2013 р. №4485853.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Оскільки договір купівлі-продажу №
01/12-03 було укладено 15.01.2003 р., суд при
розгляді справи керується приписами
норм Цивільного кодексу Української
РСР у редакції від 08.10.1999 р. (далі ЦК
Української РСР), який був чинним
станом на дату укладення спірного
договору.

Згідно з ст. 5 Цивільного кодексу УРСР
цивільні права охороняються законом,
за винятком випадків, коли вони
здійснюються в суперечності з
призначенням цих прав у
соціалістичному суспільстві в період
будівництва комунізму. При здійсненні
прав і виконанні обов'язків громадяни і
організації повинні додержуватись
законів, поважати правила
соціалістичного співжиття і моральні
принципи суспільства, що будує
комунізм.

Загальні способи захисту цивільного
права передбачені у ст. 6 Цивільного
кодексу УРСР.

Як вбачається з матеріалів справи,
предметом даного спору є вимога
позивача визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 15.01.2003 р., укладений
між ВАТ
«Ставищепродтовари» та ТОВ «Тілігул».

Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР
за договором купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з приписами ст. 48 ЦК Української
РСР недійсною є та угода, що не
відповідає вимогам закону, в тому числі
ущемлює особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

Отже, ст. 48 Цивільного кодексу УРСР
закріплює право заінтересованої особи,
яка заперечує дійсність оспорюваної
угоди, на визнання судом такої угоди
недійсною.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач зазначає, що реально за
договором купівлі-продажу 15.01.2003 р. №
01/12-03 визначене у п. 1.3. договору майно
позивачем відповідачеві за актом
приймання-передачі нерухомого майна
від 17.01.2013р. не передавалося та кошти за
зазначене нерухоме майно ТОВ «Тілігул»
ВАТ «Ставищепродтовари» не
сплачувалися, що підтверджується, на
думку позивача, балансами від 31.12.2006 р.,
31.12.2007 р. та 31.03.2009 р., витягами з Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого та рухомого майна від 19.10.2008
р. та 09.10.2008 р., та актом опису й арешту
майна від 28.05.2008 р., відповідно до якого
було накладено арешт на кондитерський
цех та безалкогольний цех. До вказаних
тверджень позивача, за відсутності у
позивача правовстановлюючих
документів на спірне нерухоме майно,
суд ставиться критично, оскільки
останні є необґрунтованими та
спростовуються наявними у матеріалах
справи доказами, а саме - витягом з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності від 06.06.2013 р. №4485853,
відповідно до змісту якого за ТОВ
«Тілігул», на підставі договору
купівлі-продажу № 01/12-03 від 15.01.2003 р.,
було зареєстровано право власності на
зазначені вище нежитлові будівлі.

Крім того, позивач стверджує, що
питання щодо відчуження нерухомого
майна на засіданні загальних зборів
ВАТ «Ставищепродтовари» не
розглядалося і не затверджувалося.
Вказані твердження позивача
спростовуються наявним у матеріалах
справи протоколом № 4 загальних зборів
акціонерів ВАТ«Ставищепродтовари» від
16.08.2002 р. на яких було прийнято рішення
продати ТОВ «Тілігул» - адмінбудинок,
кондитерський цех, безалкогольний цех,
майстерню крупорушки, склад ГЗМ,
пропускний пункт, водонапірну башту та
огорожу.

Відповідно до ст. 225 ЦК Української РСР
право продажу майна, крім випадків
примусового продажу, належить
власникові. Якщо продавець майна не є
його власником, покупець набуває права
власності лише в тих випадках, коли
згідно з статтею 145 цього Кодексу
власник не вправі витребувати від
нього майно.

Судом встановлено, що оспорюваний
договір купівлі-продажу від 15.01.2003р.
№01/12-03, укладений у письмовій формі,
підписаний представниками сторін та
скріплений відтисками печаток
юридичних осіб, форма та зміст
зазначеного договору відповідає
вимогам норм чинного станом на 15.01.2003 р.
законодавства України.

Обов'язковим, при зверненні до суду з
певною матеріально-правовою вимогою, є
доведення, зокрема, позивачем, під час
розгляду справи фактів порушення,
невизнання, оспорювання своїх прав та
законних інтересів, на захист яких
заявлено позов. Факт доведення має
відбуватися в порядку, передбаченому
розділом 5 Господарського
процесуального кодексу України.

Частиною першою ст. 43 ГПК України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи
докази у справі в їх сукупності,
законодавство, що регулює спірні
правовідносини, суд дійшов висновку, що
позовна вимога ВАТ
«Ставищепродтовари» щодо визнання
договору недійсним, з огляду на
встановлені факти, є такою, що
задоволенню не підлягає.

Розглянувши у судовому засіданні заяву
відповідача про застосування строків
позовної давності, суд вирішив у її
задоволенні відмовити, виходячи з
наступного.

Як зазначив Конституційний Суд
України, строки звернення до суду як
складова механізму реалізації права на
судовий захист є однією з гарантій
забезпечення прав і свобод учасників
правовідносин (абзац п'ятий підпункту
2.1 пункту 2 мотивувальної частини
Рішення від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012).

Загальні положення щодо позовної
давності та порядку її обчислення, що
підлягають застосуванню під час
вирішення спорів між сторонами у
зобов'язаннях, визначені у главі 19
Цивільного Кодексу.

Під позовною давністю розуміється
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу
України).

Виходячи з аналізу вищезазначених норм
права, позовна давність може бути
застосована за наявності
встановленого судом порушеного права
сторони, позивача у справі.

Враховуючи, що судом, за матеріалами
даної справи, встановлено відсутність
порушеного права чи законного інтересу
позивача, суд приходить до висновку про
відсутність підстав для застосування
строку позовної давності.

Відповідно до частини п'ятої статті 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати та інші витрати,
пов'язані з розглядом справи, при
відмові в задоволенні позову,
покладаються на позивача.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтею 124 Конституції України,
статтями 44, 49, 82-84 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд

вирішив:

1. У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 03.06.2014 року.

Суддя
А.В. Лопатін