КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2014 р. Справа№ 910/192/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Скрипки І.М.

при секретарі судового засідання
Анісімовій М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги товариства з обмеженою
відповідальністю «МТІ»

на рішення господарського суду міста
Києва

від 26.03.2014 року

у справі №910/192/14 (суддя - Дупляк О.М.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «МТІ», м. Київ,

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Вікотек», м. Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача - публічне акціонерне
товариство «Світ Електроніки», м. Київ,

про стягнення заборгованості

за участю представників:

від позивача: Терземан Д.В. -
представник (довіреність б/н від
06.08.13р.);

від відповідача: Зибарєв Ю.О. -
представник (довіреність б/н від
07.05.14р.);

від третьої особи: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «МТІ» (надалі - ТОВ
«МТІ») звернулось до господарського
суду міста Києва з позовом до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Вікотек» (надалі -
ТОВ «Вікотек») про стягнення
заборгованості з оплати товару за
договором поставки №244568/919/12 від 19.06.2012
року.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 27.01.2014 року було залучено до
участі у справі в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні відповідача -
публічне акціонерне товариство «Світ
Електроніки».

Рішенням господарського суду міста
Києва від 26.03.2013 року у справі №910/192/14
позовні вимоги задоволено частково,
стягнуто з товариства з обмеженою
відповідальністю «Вікотек» на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю «МТІ» 1 159 400,56 грн.
основного боргу, 77 304,34 грн. пені та 22 291,06
грн. 3% річних. В задоволенні іншої
частини позовних вимог було
відмовлено. Розстрочено виконання
судового рішення на 18 місяців.

Не погоджуючись із рішенням суду,
товариство з обмеженою
відповідальністю «МТІ» звернулось до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 26.03.2014 року в частині
розстрочення виконання рішення.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що
рішення суду першої інстанції в
частині надання розстрочення
виконання рішення прийняте з неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи, а також з порушенням та
неправильним застосуванням судом норм
процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 25.04.2014 року
апеляційну скаргу прийнято до
апеляційного провадження та
призначено в судове засідання на 19.05.2014
року.

Відповідач скористався правом, наданим
статтею 96 Господарського
процесуального кодексу України, надав
відзив на апеляційну скаргу, в якому
просив залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а рішення господарського
суду Київської області без змін.

У зв'язку з неявкою в судове засідання
19.05.2014 року уповноваженого
представника третьої особи, належним
чином повідомленої про місце, день та
час розгляду даної справи, ухвалою
Київського апеляційного
господарського суду розгляд
апеляційної скарги, на підставі ст. 77
ГПК України, було відкладено на 26.05.2014
року.

В судове засідання 26.05.2014 року третя
особа свого уповноваженого
представника не направила.

Вислухавши думку представників сторін
щодо можливості розгляду апеляційної
скарги у відсутність представника
третьої особи, колегія суддів,
порадившись і врахувавши, що вказана
особа була належним чином повідомлена
про дату, час та місце розгляду
апеляційної скарги, вважає за можливе
здійснити розгляд апеляційної скарги
без її участі, за наявними у справі
матеріалами.

В судовому засіданні 26.05.2014 року
представник скаржника підтримав
доводи апеляційної скарги, просив її
задовольнити, а рішення господарського
суду від 26.03.2014 року скасувати в частині
розстрочення виконання рішення.

Представник відповідача проти вимог
апеляційної скарги заперечив повністю,
вважає її безпідставною та
необґрунтованою, у зв'язку з чим просив
суд апеляційної інстанції відмовити в
її задоволенні, а судове рішення
залишити без змін.

26.05.2014 року в судовому засіданні
колегією суддів було оголошено вступну
та резолютивну частини постанови
господарського суду апеляційної
інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши наявні у справі матеріали,
заслухавши пояснення представників
сторін та проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, судова колегія
Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом та
підтверджується матеріалами справи,
19.06.2012 року між товариством з обмеженою
відповідальністю «МТІ» (в тексті
договору - постачальник) та публічним
акціонерним товариством «Світ
Електроніки» (в тексті договору -
покупець) було укладено договір
поставки №244568/919/12 (далі - договір
поставки), згідно з п. 1.1 якого
постачальник зобов'язався протягом
чинності цього договору поставити та
передати у власність покупцеві товар
(партію товару) на підставі заявки в
кількості і в строки згідно умов цього
договору та додатків до нього, що є
невід'ємною частиною даного договору, а
покупець зобов'язався прийняти та
своєчасно оплатити товар (партію
товару) згідно з умовами цього
договору.

Згідно з п.п 1.2, 1.3 договору поставки
обсяги товару, що постачається за
договором, визначаються специфікацією,
що є невід'ємною частиною даного
договору; предметом поставки є товар
(партія товару) найменування,
асортимент, кількість та ціна якого
вказується у видатковій накладній.

Відповідно до специфікації сторони
договору погодили асортимент та
загальну кількість товару, що
постачається по договору, згідно з якою
позивач зобов'язався поставити товар
за договором на загальну суму 9 400 000,00
грн.

Згідно з п.п 4.1, 4.5 договору строк
поставки складає 5 робочих днів після
погодження заявки покупця; передача
товару від постачальника покупцю
здійснюється за видатковою накладною,
в якій сторони зазначають найменування
товару, що постачається, кількість в
одиницях вимірювання, узгоджену ціну
товару та загальну вартість товару, що
постачається. На загальну вартість
товару нараховується ПДВ за ставкою,
встановленою чинним законодавством.
Дата, вказана покупцем у видатковій
накладній про прийняття товару, є датою
поставки товару постачальником.

Відповідно до п. 8.1 договору поставки
покупець повинен сплатити за
поставлений товар не пізніше 30
календарних днів з дати поставки
товару постачальником.

Пунктом 11.1 договору поставки
визначено, що останній чинний до 31
грудня 2012 року включно, але у всякому
випадку до повного виконання сторонами
зобов'язань за цим договором.

В подальшому між ТОВ «МТІ» та ПАТ «Світ
Електроніки» було укладено додаткову
угоду №1 до договору, згідно якої
сторони погодили внести зміни до п. 8.1
договору, яким встановили, що покупець
повинен сплатити за поставлений товар
не пізніше 60 календарних днів з дати
поставки товару постачальником.

Матеріали справи свідчать, що між
сторонами в ході виконання даного
договору склалися відносини, які мають
ознаки договору поставки товару, за
яким у відповідності до статті 265
Господарського Кодексу України, одна
сторона - постачальник зобов'язується
передати (поставити) у зумовлені строки
(строк) другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне положення містить ст. 712
Цивільного кодексу України та
відповідно до ч. 2 якої визначено, що до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Отже, укладення товариством з
обмеженою відповідальністю «МТІ» та
публічним акціонерним товариством
«Світ Електроніки» договору поставки
№244568/919/12 від 19.06.2012 року було
спрямоване на отримання останнім
товару і одночасного обов'язку по
здійсненню його оплати.

Як стверджує позивач та не заперечує
відповідач, а крім того
підтверджується матеріалами справи, на
виконання умов договору позивачем було
поставлено ПАТ «Світ Електроніки»
товар на загальну суму 2 096 220,42 грн., що
підтверджується видатковими
накладними №19587294, №19587295 від 15.01.2013 року
на загальну суму 74 552,44 грн.; №19919267,
№19919270, №19919268 та №19919269 від 14.02.2013 року
на загальну суму 1 084 848,12 грн. (а.с.24-30, т.1)
та довіреністю №19/13 від 02.01.2013 року
(а.с.31, т.1).

Колегія суддів зазначає, що вказані
видаткові накладні оформлені
відповідно до вимог Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» та Положення «Про
документальне забезпечення записів
бухгалтерського обліку» затвердженого
наказом Міністерства Фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88 щодо
зазначення обов'язкових в ній
реквізитів, а зазначена довіреність
відповідає вимогам Інструкції «Про
порядок реєстрації виданих, повернутих
і використаних довіреностей на
одержання цінностей» затвердженої
Наказом Міністерства фінансів України
від 16 травня 1996 року № 99.

Таким чином, враховуючи відсутність
зауважень щодо якості товару та
своєчасності його поставки, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції щодо належного
виконання позивачем своїх зобов'язань
з поставки товару згідно умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Покупець, у відповідності до статті 691
Цивільного кодексу України,
зобов'язаний оплатити товар за ціною,
встановленою у договорі
купівлі-продажу.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Згідно п. 8.1 договору поставки (в
редакції додаткової угоди №1 до
договору) покупець повинен сплатити за
поставлений товар не пізніше 60
календарних днів з дати поставки
товару постачальником.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом, оскільки
позивачем було поставлено товар згідно
з накладними від 15.01.2013 року та 14.02.2013
року, відповідно зобов'язання з оплати
відповідачем поставлених позивачем
товарів на суму 74 552,44 грн. мало бути
виконано до 15.03.2013 року (включно) та на
суму 1 084 848,12 грн. - до 13.04.2013 року
(включно).

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ
«Світ Електроніки» порушило свої
зобов'язання за договором, здійснивши
лише часткову оплату за поставлений
товар в сумі 936 819,86 грн., що
підтверджується банківськими
виписками по рахунку позивача (а.с. 32-42,
т.1).

Таким чином, як вірно встановлено
місцевим господарським судом, за ПАТ
«Світ Електроніки» перед ТОВ «МТІ»
утворилась заборгованість за
поставлені позивачем товари в сумі 1 159
400,56 грн.

На підтвердження вказаної
заборгованості позивачем також надано
суду Акт звіряння та визнання боргу
станом на 19.12.2013 року (а.с. 62, т.1), що
підписаний уповноваженими
представниками позивача та ПАТ «Світ
Електроніки».

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено місцевим
господарським судом, 19.06.2012 року між
товариством з обмеженою
відповідальністю «МТІ» (в тексті
договору - кредитор) та товариством з
обмеженою відповідальністю «Вікотек»
(в тексті договору - поручитель) було
укладено договір поруки, реєстраційний
№968/12 (далі - договір поруки), згідно п. 1.2
якого сторони встановили, що
поручитель на добровільних засадах
взяв на себе зобов'язання перед
кредитором відповідати по борговим
зобов'язанням боржника - публічного
акціонерного товариства «Світ
Електроніки», які виникають з умов
договору поставки №244568/919/12 від 19.06.2012
року, а саме: оплатити поставлений
товар, сплатити неустойку (пеню,
штрафи), в розмірі, строки та у випадках,
передбачених договором поставки, а
також відшкодувати можливі збитки та
виконати інші умови договору поставки
в повному обсязі.

Відповідно до п. 2.2 договору поруки
поручитель приймає на себе
зобов'язання, у випадку невиконання
боржником зобов'язань за договором
поставки, здійснити виконання
зобов'язань боржника в обсязі,
заявленому кредитором в письмовій
вимозі, протягом 10 банківських днів з
дати отримання відповідної письмової
вимоги кредитора про виконання
зобов'язань.

Згідно п. 3.1 договору поруки сторони
встановили, що у випадку невиконання
або неналежного виконання боржником
взятих на себе зобов'язань по договору
поставки, поручитель і боржник несуть
солідарну відповідальність перед
кредитором за виконання боргових
зобов'язань в повному обсязі,
встановлену на момент подання позовної
вимоги, у відповідності до ч. 1,2 ст. 554
Цивільного кодексу України.

Днем виникнення зобов'язання
поручителя погасити заборгованість
боржника вважається день надходження
від кредитора письмової вимоги про
виконання зобов'язань боржника за
договором поставки (п. 3.2 договору
поруки).

Як вбачається з матеріалів справи,
03.10.2013 року позивач направив на адресу
відповідача лист вих. №4633/06-02.10 (а.с. 3,
т.2) з вимогою про перерахування на
поточний рахунок ТОВ «МТІ» прострочену
заборгованість за договором поставки.

У відповідь на вказану вимогу
відповідач направив лист вих. №70/13 від
10.10.2013 року, в якому було запропоновано
погодити графік погашення
заборгованості з розстрочкою платежів
до грудня 2013 року включно.

Однак, з матеріалів справи вбачається,
що запропонований відповідачем графік
погашення заборгованості між
сторонами не було погоджено, а
заборгованість за договором поставки
ні боржником, ні поручителем погашена
не була.

Відповідно до статті 553 Цивільного
кодексу України за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку, а поручитель
відповідає перед кредитором за
порушення зобов'язання боржником.
Порукою може забезпечуватися
виконання зобов'язання частково або у
повному обсязі.

У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки (стаття 554
Цивільного кодексу України).

Як вбачається з умов договору поруки, у
випадку невиконання боржником взятих
на себе зобов'язань по договору
поставки, поручитель несе солідарну
відповідальність перед кредитором у
тому ж обсязі, що і боржник, включаючи
сплату суми неоплаченої поставки за
договором поставки, нарахованої
неустойки (п. 2.1 договору поруки).

Відповідно до вимог статей 509, 526 ЦК
України, статей 173, 193 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

З огляду на вищевикладене та
враховуючи, що строки оплати
відповідно до вищевказаних договору
поставки та договору поруки настали,
доказів оплати товару відповідачем не
надано, борг перед позивачем на час
прийняття рішення не погашений,
колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком суду першої інстанції про
обґрунтованість позовних вимог щодо
стягнення з відповідача основного
боргу в сумі 1 159 400,56 грн., у зв'язку з чим
позов в цій частині підлягає
задоволенню в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач, крім основного боргу просив
стягнути з відповідача пеню у сумі 388
818,21 грн., нараховану на суму боргу за
період з 15.03.2013 року по 15.10.2013 року.

Згідно частини 1 статті 611 Цивільного
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (пункт 1 статті 612
Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання,
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

У разі, якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором (частина 4
статті 231 ГК України).

Відповідно до частини 6 статті 231
Господарського кодексу України
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Водночас, статтею 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
визначено, що платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін.

Приписами статті 3 цього Закону
визначено, що розмір пені передбачений
статтею 1 цього Закону, обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла в період, за який сплачується
пеня.

Згідно з частиною 6 статті 232
Господарського кодексу України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язань
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано, якщо інше не встановлено
законом або договором.

Пунктом 9.4 договору поставки
передбачено, що у разі прострочення
покупцем оплати за поставлену партію
товару постачальник має право
вимагати, а покупець зобов'язаний
сплатити пеню у розмірі 0,1% від вартості
товару за кожний день прострочення
платежу.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом, прострочення
виконання зобов'язання з оплати
поставлених товарів за видатковими
накладними №19587294, №19587295 від 15.01.2013 року
на суму 74 552,44 грн. настало з 16.03.2013 року
та за видатковими накладними №19919267,
№19919270, №19919268 та №19919269 від 14.02.2013 року
на суму 1 084 848,12 грн. - з 14.04.2013 року.

З огляду на наявність прострочення
виконання відповідачем грошового
зобов'язання, виходячи із суми боргу 74
552,44 грн. за період 16.03.2013 року по 14.04.2013
року та із суми боргу 1 084 848,12 грн. за
період з 14.04.2013 року по 14.10.2013 року, та
враховуючи, що з відповідача підлягає
стягненню пеня, що відповідає
подвійній обліковій ставці
Національного банку України, місцевий
господарський суд, здійснивши
перерахунок, перевірений апеляційним
судом, дійшов вірного висновку щодо
задоволення вимоги позивача про
стягнення пені у сумі 77 304,34 грн.

Крім того, позивачем заявлено до
стягнення 3% річних у сумі 41 704,66 грн.,
нарахованих на суму боргу за період з
15.03.2014 року по 24.12.2013 року.

Виходячи з вимог частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

З огляду на наявність прострочення
виконання відповідачем грошового
зобов'язання, виходячи із суми боргу 74
552,44 грн. за період 16.03.2013 року по 14.04.2013
року та із суми боргу 1 084 848,12 грн. за
період з 14.04.2013 року по 24.12.2013 року,
місцевий господарський суд, здійснивши
перерахунок, перевірений апеляційним
судом, дійшов вірного висновку щодо
задоволення вимоги позивача про
стягнення 3% річних частково у сумі 22
921,06 грн.

При цьому, як вірно зазначив місцевий
господарський суд, посилання
відповідача на те, що нарахування
позивачем пені та 3 % річних є
неправомірним, оскільки відповідач
виступає поручителем за зобов'язаннями
третьої особи (боржника) за договором
поставки №244568/919/12 від 19.06.2012 року, а не є
боржником, тоді як строки з оплати
поставленого товару прострочила третя
особа (боржник), а не відповідач
(поручитель), визнаються
необґрунтованими, оскільки як
встановлено судом, між позивачем та
відповідачем було укладено договір
поруки, згідно з умовами якого
відповідач на добровільних засадах
взяв на себе зобов'язання перед
позивачем відповідати за боргові
зобов'язання боржника - ПАТ «Світ
Електроніки», які виникли за вказаним
договором поставки, а саме: оплатити
поставлений товар, сплатити неустойку
(пеню, штрафи), в розмірі, строки та у
випадках, передбачених договором
поставки, а також відшкодувати можливі
збитки та виконати інші умови договору
поставки в повному обсязі.

Згідно ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Ці дані встановлюються судом
письмовими та речовими доказами,
поясненнями представників сторін та
інших осіб, які беруть участь у
судовому процесі. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів Київського апеляційного
господарського суду вважає, що
місцевий господарський суд належним
чином дослідивши обставини справи,
надавши належну правову оцінку наявним
у справі доказам, дійшов
обґрунтованого висновку про наявність
підстав для задоволення позовних вимог
ТОВ «МТІ» частково, у сумі 1 258 995,96 грн., з
яких: 1 159 400,56 грн. основного боргу, 77 304,34
грн. пені та 22 291,06 грн. 3% річних.

Разом з тим, місцевий господарський
суд, розглянувши заяву відповідача про
розстрочення виконання рішення суду
строком на 36 місяців, дійшов висновку
про наявність підстав для часткового
її задоволення шляхом розстрочення
виконання рішення Господарського суду
міста Києва від 26.03.2014 у справі №910/192/14
на 18 місяців з щомісячною сплатою
відповідачем платежів у сумі 71 378,80 грн.

Пунктом 6 статті 83 ГПК України
передбачено, що господарський суд
приймаючи рішення, має право
відстрочити або розстрочити виконання
рішення, а отже питання про відстрочку
або розстрочку може розглядатись в
ході судового розгляду при винесенні
рішення по справі.

В обґрунтування заяви про надання
розстрочки виконання рішення суду
відповідач послався на те, що одночасне
стягнення всієї суми заборгованості є
неможливим, з огляду на відсутність
таких коштів на рахунках ТОВ «Вікотек»,
а списання наявних коштів за всіма
рахунками призведе до значного
дефіциту обігових коштів та ймовірного
припинення господарської діяльності
відповідача.

Задовольняючи вказану заяву, місцевий
господарський суд виходив з того, що
скрутне фінансово-економічне
становище відповідача підтверджується
статистичними даними структурного
обстеження підприємства за 2013 рік,
звітом про фінансовий стан ТОВ
«Вікотек» на 31.12.2013 року, звітом про
фінансові результати відповідача за 2013
рік, випискою АТ «Дельта Банк» по
рахунку відповідача за 25.03.2014 року та
випискою АТ «Укрексімбанк» про
операції за 25.03.2014 року, а також
численною кількістю договорів іпотеки,
відповідно до яких значна кількість
майна відповідача (іпотекодавця) є
предметом цих договорів.

Заперечуючи проти задоволення заяви
відповідача щодо здійснення
розстрочення виконання рішення суду,
позивач як під час розгляду справи в
суді першої інстанції, так і в
апеляційній скарзі наголошував на
необхідності врахування інтересів
обох сторін, а також наявності
виняткових обставин, що ускладнюють
або роблять неможливим виконання
рішення.

З такими твердженнями апелянта колегія
суддів апеляційного господарського
суду погоджується, а висновки суду
першої інстанції щодо наявності
підстав для здійснення розстрочення
виконання рішення суду вважає
необґрунтованими та безпідставними,
враховуючи наступне.

Господарський процесуальний кодекс
України не визначає переліку обставин,
які свідчать про неможливість
виконання рішення чи утруднюють його
виконання, а тому суд оцінює докази, що
підтверджують зазначені обставини за
правилами ст. 43 ГПК України.

Пунктом 7.2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
жовтня 2012 року № 9 «Про деякі питання
практики виконання рішень, ухвал,
постанов господарських судів України»
визначено, що підставою для відстрочки,
розстрочки, зміни способу та порядку
виконання рішення можуть бути
конкретні обставини, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим у визначений строк або
встановленим господарським судом
способом.

Виходячи із наведеного, законодавець у
будь-якому випадку пов'язує
відстрочення виконання судового
рішення у судовому порядку з
об'єктивними, непереборними, іншими
словами - виключними обставинами, що
ускладнюють вчасне виконання судового
рішення.

На переконання колегії суддів
апеляційного господарського суду,
наведені відповідачем підстави для
відстрочки виконання судового рішення,
зокрема, складне фінансове становище,
не є тими виключними обставинами, які б
давали підстави для розстрочення
виконання судового рішення, оскільки,
як вбачається з матеріалів справи,
важке фінансове становище відповідача
утворилось внаслідок його власної
господарської діяльності, а не в силу
якихось об'єктивних, незалежних від
нього обставин.

При цьому, як вірно зазначив апелянт,
відповідач в обґрунтування своєї заяви
посилався лише на виписки з двох
банківських установ (АТ «Дельта Банк»
та АТ «Укрексімбанк»), а надана
відповідачем статистична інформація в
підтвердження свого фінансового стану
(структурне обстеження підприємства)
складена безпосередньо відповідачем,
що не дає можливість достовірно
визначити платоспроможність та
фінансовий стан останнього.

Надані скаржником під час розгляду
справи в ході апеляційного провадження
виписки з банківських рахунків ТОВ
«Вікотек», відкритих у ПАТ КБ
«Правекс-Банк», не можуть свідчити про
рух коштів на поточному рахунку
відповідача за період з 01.03.2014 року до
19.05.2014 року, оскільки містять
інформацію лише про окремі операції
проведені банком станом на відповідні
дати, а не за весь період в цілому.

Колегія суддів також звертає увагу на
те, що відповідно до Звіту про
фінансові результати (Звіт про
сукупний дохід) ТОВ «Вікотек» за 2013 рік
чистий дохід від реалізації продукції
(товарів робіт, послуг) складає 12 млн. 414
тис. грн., що значно перевищує
заборгованість відповідача перед
позивачем.

Крім того, вирішуючи питання про
розстрочку виконання рішення,
господарський суд повинен встановити
матеріальні інтереси обох сторін,
оскільки невиконання протягом
тривалого часу рішення суду порушують
матеріальні інтереси позивача, що
також може призвести до негативних
наслідків для нього.

Так, заперечуючи проти задоволення
вказаної заяви, позивач зазначає, що у
зв'язку з простроченням більше одного
року виконання своїх грошових
зобов'язань відповідачем, розстрочення
виконання рішення ще на 18 місяців
порушує матеріальні інтереси позивача,
а також спричиняє негативні фінансові
наслідки для останнього.

В підтвердження своїх доводів
апелянтом було надано також Баланс
(Звіт про фінансовий стан) на 31.12.2013
року, який відображає довгострокові
зобов'язання та кредиторську
заборгованість позивача.

Крім того, як вбачається з
оскаржуваного рішення, місцевий
господарський суд розстрочив його
виконання на 18 місяців з щомісячною
сплатою відповідачем платежів у сумі 71
378,80 грн. згідно встановленого графіку,
за яким перший платіж мав бути
сплачений відповідачем до 30.04.2014 року.
Однак, відповідач у визначений строк
вказаний платіж не здійснив, що
свідчить про ухилення останнього від
добровільного виконання рішення.

Оскільки відповідач не довів наявність
конкретних обставин, що ускладнюють
або роблять неможливим виконання
рішення, враховуючи ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
колегія суддів дійшла висновку про
відмову в задоволенні заяви
відповідача про розстрочення
виконання рішення суду.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 103
Господарського процесуального кодексу
України, апеляційна інстанція за
результатами розгляду апеляційної
скарги має право скасувати рішення
повністю або частково і прийняти нове
рішення.

У відповідності до пункту 4 частини 1
статті 104 Господарського
процесуального кодексу України
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, судова
колегія находить апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «МТІ» обґрунтованою
та такою, що підлягає задоволенню, а
рішення господарського суду міста
Києва від 26.03.2014 року - скасуванню в
частині розстрочення виконання
рішення.

У відповідності до статті 49 ГПК України
у зв'язку з задоволенням апеляційної
скарги судовий збір за розгляд справи в
апеляційній інстанції підлягає
стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 99, 101- 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «МТІ» на
рішення господарського суду міста
Києва від 26.03.2014 року у справі №910/192/14
задовольнити.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 26.03.2014 року у справі
№910/192/14 скасувати частково.

3. Резолютивну частину рішення
викласти в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Вікотек» (04212, м.
Київ, вул. Тимошенка, 9,
ідентифікаційний ) на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю «МТІ» (01023, м. Київ,
бул. Лесі Українки, 4, ідентифікаційний
) з будь-якого рахунку,
виявленого державним виконавцем під
час виконання рішення суду, суму
основного боргу в розмірі 1 159 400 (один
мільйон сто п'ятдесят дев'ять тисяч
чотириста) грн. 56 коп., пені у сумі 77 304
(сімдесят сім тисяч триста чотири) грн.
34 коп., 3% річних у сумі 22 921 (двадцять дві
тисячі дев'ятсот двадцять одну) грн. 06
коп. та витрати по сплаті судового
збору в сумі 25 192 (двадцять п'ять тисяч
сто дев'яносто дві) грн. 52 коп.

В іншій частині позову відмовити».

4. Стягнути з товариства з
обмеженою відповідальністю «Вікотек»
(04212, м. Київ, вул. Тимошенка, 9,
ідентифікаційний ) на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю «МТІ» (01023, м. Київ,
бул. Лесі Українки, 4, ідентифікаційний
) 12 596 (дванадцять тисяч
п'ятсот дев'яносто шість) грн. 26 коп.
судового збору за розгляд справи в суді
апеляційної інстанції.

5. Доручити Господарському суду
міста Києва видати накази на виконання
даної постанови.

6. Матеріали справи №910/192/14
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
А.О. Мальченко

Судді
Г.А. Жук

І.М. Скрипка