ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2014 р.
Справа № 911/1400/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Зайця Д.Г., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «УІННІ-К1», м. Київ

до Приватного акціонерного товариства
«Фора Рітейл», Київська область, м.
Вишневе

про визнання недійсним правочину

секретар судового засідання Колісник
Ю.І.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Просєкін М.А.
(довіреність №27/03-14 від 18 березня 2014
року).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «УІННІ-К1» (далі -
позивач) звернулось до господарського
суду Київської області з позовом до
Приватного акціонерного товариства
«Фора Рітейл» (далі - відповідач) про
визнання недійсним правочину.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
укладений між позивачем та
відповідачем попередній договір
купівлі-продажу нежилих приміщень від 6
листопада 2013 року є недійсним.

Провадження у справі порушено
відповідно до ухвали господарського
суду Київської області від 22 квітня 2014
року та призначено справу до розгляду
на 13 травня 2014 року.

У судовому засіданні 13 травня 2014 року
на підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України
оголошено перерву до 28 травня 2014 року.

Представник відповідача в усних та
письмових поясненнях, викладених у
відзиві на позовну заяву, проти позову
заперечував.

28 травня 2014 року відповідно до ч. 2 ст. 85
ГПК України у судовому засіданні
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши наявні в
матеріалах справи докази, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні дані, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем (за договором - сторона 1)
та відповідачем (за договором - сторона
2) 6 листопада 2013 року укладено
попередній договір купівлі-продажу
нежилих приміщень.

Пунктом 1.1 договору встановлено, що
сторони у майбутньому зобов'язуються, в
строк до 1 березня 2014 року укласти
договір купівлі-продажу нежилих
приміщень (в подальшому основний
договір), групи приміщень №4, загальною
площею 1462,60 м2, що розташоване за
адресою: м. Київ, Деснянський район, вул.
Академіка Курчатова, 19а.

Відповідно до пункту 2.1 договору (в
редакції договору про внесення змін
від 6 листопада 2013 року) продаж
нерухомості буде вчинено за
домовленістю сторін за ціною
нерухомості 14304228,00 грн., що на дату
підписання сторонами попереднього
договору становить еквівалент 1755120,00
доларів США.

Згідно пункту 17 договору договір
вступає в силу з моменту його
підписання сторонами та його
нотаріального посвідчення, і діє до
моменту укладення основного договору.

Спірний договір зі сторони позивача
підписано директором - Ковальовою Т.О.,
зі сторони відповідача - представником
Кудряшовим Д.С.

Зазначений договір посвідчено
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу - ОСОБА_4
та зареєстрований в реєстрі за №11226.

Положеннями ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України встановлено, що
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, може бути на
вимогу однієї із сторін або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Частиною 2 ст. 4 Цивільного кодексу
України передбачено, що актами
цивільного законодавства України є
Цивільний кодекс, також інші закони
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та Кодексу.

Згідно п. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 ст. 215 Цивільного
кодексу України, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Статтею 216 Цивільного кодексу України
передбачено, що недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

Як зазначає позивач, оскаржуваний
правочин слід визнати недійсним з
огляду на наступне.

Підпунктом «р» пункту 11.6 статуту
позивача передбачено, що до виключної
компетенції загальних зборів
учасників належить прийняття рішень
про укладання угод, розмір яких
перевищує 500 тисяч гривень.

Оскільки, умовами оскаржуваного
правочину передбачено, що продаж
нерухомості буде вчинено за
домовленістю сторін за ціною
нерухомості 14304228,00 грн., що на дату
підписання сторонами попереднього
договору становить еквівалент 1755120,00
доларів США (що перевищує розмір
встановлений статутом позивача), на
переконання позивача, без прийняття
рішення загальними зборами про
вчинення такого правочину даний
правочин вчинити не можливо.

Однак, в матеріалах справи наявний
протокол №3 від 6 листопада 2013 року
загальних зборів учасників товариства
позивача (том 1, а.с. 39), з якого
вбачається, що рішенням загальних
зборів учасників товариства,
оформлених протоколом №3 від 6
листопада 2013 року, директору
товариства позивача Ковальовій Тетяні
Олексіївні надано дозвіл з правом
передоручення третім особам на
укладання договору купівлі-продажу
нежилих приміщень №4, загальною площею
1462,60 м2, які знаходяться за адресою: м.
Київ, вул. Курчатова, 19а з ТОВ «Фора
Рітейл» за суму з розрахунку 1200 доларів
США (за комерційним курсом, визначеним
сторонами, 8,1 грн. за 1 долар США) за 1 м2.

Отже, зазначеним рішення загальних
зборів директору товариства позивача
надано дозвіл на вчинення правочину у
розмірі 1755120,00 доларів США.

Крім того, як на підставу недійсності
спірного договору, позивач посилається
на відсутність повноважень
представника відповідача - Кудряшова
Д.С. на укладення спірного договору.

Як зазначає позивач, та
підтверджується матеріалами справи,
пунктом 8.1 статуту відповідача
передбачено, що значним правочином
товариства є всі інші правочини (угоди,
договори) загальна сума яких перевищує
50000,00 грн.

Відповідно до підпункту 3 пункту 7.28
статуту відповідача, до виключної
компетенції наглядової ради належить
прийняття рішення про вчинення
значного правочину, визначеного п. 8.2
статуту, а також інших випадках,
передбачених чинним законодавством
України та цим статутом.

Так, суд погоджується з доводами
позивача стосовно того, що
оскаржуваний правочин, в силу положень
статуту відповідача, відноситься до
значних правочинів.

Як зазначає позивач, рішення
наглядової ради відповідача про
вчинення оскаржуваного правочину не
приймалось.

Однак, зазначене не відповідає
дійсності, оскільки, в матеріалах
справи наявне рішення Наглядової ради
відповідача, яке оформлене протоколом
№15/13 засідання Наглядової ради ПАТ
«Фора Рітейл» від 16 жовтня 2013 року, з
якого вбачається, що Кудряшову Дмитру
Сергійовичу надано повноваження на
укладання та підписання від імені
відповідача попереднього договору
купівлі-продажу нерухомого майна (том 1,
а.с. 40).

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про
нотаріат» при перевірці цивільної
правоздатності та дієздатності
юридичної особи нотаріус зобов'язаний
ознайомитися з установчими
документами, інформацією про неї, що
міститься в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців цієї юридичної особи і
перевірити, чи відповідає нотаріальна
дія, яка вчиняється, обсягу її
цивільної правоздатності та
дієздатності.

В матеріалах справи наявна довідка
приватного нотаріуса Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
за №313/01-16 від 7 квітня 2014 року, з якої
вбачається, що при посвідчення
спірного договору, приватним
нотаріусом було перевірено
правоздатність та дієздатність
позивача та відповідача, та, як
зазначає нотаріус, протокол №3
загальних зборів учасників ТОВ
«Уінні-К1» та протокол №15/13 засідання
Наглядової ради ПрАТ «Фора Рітейл» (про
які зазначалось вище) перебувають в
матеріалах нотаріальної справи та
зберігаються в архіві нотаріальної
контори за адресою: м. Київ, вул.
Севастопольська, 5.

Отже, з наведеного вбачається, що
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
було перевірено правоздатність та
дієздатність сторін спірного договору
та перевірено повноваження
представників, що підписали його.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
укладаючи спірний правочин,
представники сторін діяли в межах
наданих їм повноважень.

Положення статті 203 Цивільного кодексу
України визначають такі підстави
недійсності правочину: зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Також, ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу
України передбачені самостійні окремі
підстави недійсності господарського
зобов'язання; може бути визнано
недійсним повністю або в частині
господарське зобов'язання, що: 1) не
відповідає вимогам закону, 2) вчинено з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави або суспільства, 3)
укладено учасниками господарських
правовідносин з порушенням хоча б
одним з них спеціальної компетенції
(спеціальної правосуб'єктності).

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року за №11 «Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними» передбачено, що
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України передбачено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 Цивільного
кодексу України попереднім є договір,
сторони якого зобов'язуються протягом
певного строку (у певний термін)
укласти договір в майбутньому
(основний договір) на умовах,
встановлених попереднім договором.
Законом може бути встановлено
обмеження щодо строку (терміну), в який
має бути укладений основний договір на
підставі попереднього договору.
Істотні умови основного договору, що не
встановлені попереднім договором,
погоджуються у порядку, встановленому
сторонами у попередньому договорі,
якщо такий порядок не встановлений
актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у
формі, встановленій для основного
договору, а якщо форма основного
договору не встановлена, - у письмовій
формі.

Згідно приписів ст. 180 ГК України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору. Умови про предмет у
господарському договорі повинні
визначати найменування (номенклатуру,
асортимент) та кількість продукції
(робіт, послуг), а також вимоги до їх
якості. Ціна у господарському договорі
визначається в порядку, встановленому
цим Кодексом, іншими законами, актами
Кабінету Міністрів України. Строком
дії господарського договору є час,
впродовж якого існують господарські
зобов'язання сторін, що виникли на
основі цього договору.

Судом встановлено, що попередній
договір купівлі-продажу нежилих
приміщень від 6 листопада 2013 року
відповідає вимогам ст. 180 ГК України та
не містить жодних умов, за яких може
бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Суд дійшов висновку, що позивач не
довів належними доказами обставини,
викладені в позові, тому позов
задоволенню не підлягає.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49
ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Повне рішення складено - 30 травня 2014
року

Суддя
Заєць Д.Г.