ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року Справа № 903/1484/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Головуючого судді:Шевчук С.Р.,
суддів:Акулової Н.В., Владимиренко С.В. -
доповідач,розглянув касаційну скаргу
Волинської обласної спілки споживчих
товариствна постановуРівненського
апеляційного господарського суду від
19.03.2014р.та рішення господарського суду
Волинської області від 27.01.2014р.у
справі№ 903/1484/13 господарського суду
Волинської області за позовомФізичної
особи-підприємця ОСОБА_4доВолинської
обласної спілки споживчих
товариствпростягнення 667 852 грн.За
участю представників:

- позивача: ОСОБА_5, дов.б/н від 26.06.2012р.

- відповідача: Поддимая А.Б., дов.б/н від
20.08.2013р.

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4
звернувся до господарського суду
Волинської області з позовом до
Волинської обласної спілки споживчих
товариств, в якому просив стягнути 667852
грн. компенсації вартості покращення
майна, отриманого за недійсним
правочином.

Рішенням господарського суду
Волинської області від 27.01.2014р. у справі
№903/1484/13 (суддя Сур'як О.Г.), залишеним
без змін постановою Рівненського
апеляційного господарського суду від
19.03.2014р. (колегія суддів у складі:
головуючого судді - Гудак А.В., суддів:
Олексюк Г.Є., Сініцина Л.М.) позов
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
задоволено. Стягнуто з Волинської
обласної спілки споживчих товариств на
користь позивача 667852 грн. вартості
майна, отриманого за недійсним
правочином, а також витрати по сплаті
судового збору.

Не погоджуючись з вищезазначеними
рішенням та постановою, Волинська
обласна спілка споживчих товариств
звернулась до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить рішення господарського
суду Волинської області від 27.01.2014р. та
постанову Рівненського апеляційного
господарського суду від 19.03.2014р.
скасувати та прийняти нове рішення,
яким відмовити позивачу у задоволенні
позову.

В обґрунтування зазначених вимог
заявник касаційної скарги посилається
на неправильне застосування та
порушення судами попередніх інстанцій
норм матеріального та процесуального
права.

У відзиві на касаційну скаргу Фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 зазначає про
необґрунтованість вимог касаційної
скарги та просить відмовити у її
задоволенні, а оскаржувані рішення та
постанову - залишити без змін.

Водночас, позивачем подано до суду
касаційної інстанції додаткові
пояснення щодо визначення вартості
майна.

Розглянувши матеріали справи,
касаційну скаргу, додаткові пояснення
до неї, заслухавши представників
сторін, перевіривши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів касаційної інстанції
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 23.02.2002р. між Луцьким
госпрозрахунковим ринком
(орендодавцем), правонаступником якого
є Волинська облспоживспілка, та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4
(орендарем) було укладено договір
оренди з викупом терміном на 12 років 9
міс., відповідно до умов якого
орендодавець передав орендарю в
тимчасове користування об'єкт
нерухомості - приміщення громадської
вбиральні, розташований на території
ринку "Завокзальний" за адресою
АДРЕСА_1.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 договору
орендар зобов'язався провести
капітальний ремонт орендованого
приміщення. Вартість проведеного
капремонту враховувалася в орендну
плату за користування майном.
Кошторисна вартість ремонту погоджена
сторонами у сумі 259673 грн.

Господарськими судами також
встановлено, що 11.01.2003р. Луцький
госпрозрахунковий ринок та Фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 підписали
додаткову угоду до договору,
відповідно до умов якої пункт 4.2
договору було змінено та погоджено
кошторисну вартість ремонту у розмірі
319125 грн., що відповідало вартості
фактичного виконання робіт.

У п.1.4 угоди сторони погодили доповнити
розділ 8 договору пунктом 8.3, відповідно
до якого надбудова як окрема будівля
над орендованою спорудою туалету у
відповідності з затвердженим
орендодавцем планом даху туалету
(додаток №4 до договору оренди)
являється власністю орендаря та може
бути використана ним на власний розсуд.
При цьому, судами попередніх інстанцій
встановлено, що згідно з п.1.5 угоди
договір доповнено пунктом 11.4 за яким
вартість робіт, які виконані орендарем
згідно акту приймання на дах і
надбудову в сумі 54557 грн. включені в
кошторисну вартість і фактичне
виконання робіт. Вартість матеріалів,
які будуть використані для
облаштування приміщення надбудови над
туалетом, включаючи двері, вікна,
систему опалення, каналізацію,
водопостачання, електропостачання,
вкладання підлоги та стелі,
облаштування стін в тому числі і
вартість виконуваних робіт надалі в
кошторисну вартість орендар не
включає.

Пунктом 1.6. додаткової угоди визначено,
що оскільки вартість надбудови туалету
не включається до суми виконаних робіт
по капремонту для зарахування їх в
оплату оренди об'єкта, тому надбудову
над спорудою туалету ринку
"Завокзальний" вважати власністю
орендаря з моменту підписання даної
угоди. При цьому, судами попередніх
інстанцій встановлено, що відповідно
до наявного у матеріалах справи Акту
приймання-передачі від 11.01.2003р. об'єкт
незавершеного будівництва - надбудова
над орендованим приміщенням туалету на
ринку "Завокзальний" залишковою
балансовою вартістю в сумі 54557 грн.,
була передана орендарю.

З матеріалів справи вбачається, що
01.03.2007р. на підставі Акту держаної
приймальної комісії про прийняття в
експлуатацію закінченого будівництвом
об'єкта прийнято в експлуатацію
магазин промислових товарів, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Судами
попередніх інстанцій встановлено, що
відповідно до рішення виконавчого
комітету Луцької міської ради 17.05.2007р.
№ 322-19 "Про оформлення права власності
на нерухоме майно" ОСОБА_4 оформлено
право власності на збудований магазин
промислових товарів загальною площею
209,9 кв. м. по АДРЕСА_1, на підставі якого
позивач отримав Свідоцтво про право
власності на цей об'єкт.

Водночас, судами попередніх інстанцій
встановлено, що рішенням
господарського суду Волинської
області від 15.11.2007р. у справі № 8/77-92 за
позовом Волинської облспоживспілки до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору оренди
нерухомого майна, залишеним без змін
постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 23.01.2008 р. та
постановою Вищого господарського суду
від 22.05.08р., визнано недійсним договір
оренди з викупом від 23.02.2002 р., укладений
на 12 років 9 місяців між Луцьким
госпрозрахунковим ринком та
підприємцем ОСОБА_4. на споруду туалету
площею 216 кв. м., що розташована на
території ринку "Завокзальний".

Разом з тим, рішенням господарського
суду Волинської області від 07.09.2010 р. у
справі №6/32-71 задоволено позов
Волинської ОССТ до Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4 та зобов'язано
останнього повернути Волинській
обласній спілці споживчих товариств
майно, передане за недійсним
правочином, а саме, приміщення
надбудови загальною площею 209,9 кв. м,
яке розташоване у АДРЕСА_1. Як
встановлено судами першої та
апеляційної інстанції, зазначене
рішення залишене без змін постановою
Львівського апеляційного
господарського суду від 29.11.2010 р. та
постановою Вищого господарського суду
України від 14.03.2011 р.

При цьому, зі змісту позовної заяви
вбачається, що прийняття судами
зазначених вище рішення та постанов у
справі №6/32-71 і стало підставою для
звернення Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 до суду з позовом у даній справі,
оскільки за твердженнями позивача,
викладеними у позовній заяві, вартість
надбудови не включалась до суми
виконаних робіт по капітальному
ремонту для зарахування їх в оплату
оренди об'єкта, а вартість майна,
переданого за недійсним правочином
була значно менша вартості майна, яке
повернуто позивачем відповідачу.
Відтак позивач вважає, що Волинська
обласна спілка споживчих товариств
зобов'язана компенсувати вартість
покращення майна, отриманого нею в
результаті виконання судового рішення
у справі №6/32-71.

Задовольняючи позовні вимоги, суди
попередніх інстанцій дійшли висновку,
що зазначені вище вимоги позивача є
обгрунтуваними та такими, що
підлягають задоволенню у повному
обсязі, оскільки факт прийняття
новозбудованого приміщення магазину в
експлуатацію, а також його державна
реєстрація за орендарем, а, в
подальшому, за орендодавцем, свідчить
про його появу в цивільному обороті як
новоствореного майна, вартість якого
значно відрізняється від вартості
майна, яке було передане позивачу, а
відтак, повинна бути відшкодована
відповідачем.

Проте колегія суддів касаційної
інстанцій не погоджується з такими
висновками судів попередніх інстанцій,
оскільки вважає їх передчасними та
такими, що здійснені внаслідок
неповного з'ясування усіх фактичних
обставин справи з огляду на наступне.

Як вже було зазначено вище, звертаючись
до суду першої інстанції за захистом
свого порушеного права, Фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 просив суд
стягнути з відповідача компенсацію у
розмірі вартості покращення майна,
отриманого за недійсним правочином у
сумі 667852 грн.

Разом з тим, колегія суддів відзначає,
що позовна заява - процесуальний
документ, за допомогою якого
реалізується право на звернення до
господарського суду. З аналізу норм
чинного в Україні законодавства, а
також теоретичних засад доктрини права
вбачається, що елементами позову, які є
його структурними складовими та
визначають його зміст, є предмет та
підстави позову.

Предметом позову, як вимоги про захист
порушеного чи оспорюваного права або
охоронюваного законом інтересу, є
спосіб захисту цього права чи інтересу.
Натомість, підстави позову - це факти,
які обґрунтовують вимогу про захист
права чи законного інтересу. До підстав
позову входять лише юридичні факти,
тобто ті, з якими норми матеріального
права пов'язують виникнення, зміну чи
припинення прав та обов'язків суб'єктів
спірного матеріального
правовідношення.

Предметом спору у даній справі є вимоги
позивача про відшкодування йому
вартості покращення спірного
нерухомого майна, отриманого ним за
договором від 23.02.2002р. При цьому, у
матеріалах справи відсутні документи,
які б свідчили про зміну позивачем
своїх позовних вимог у відповідності
до ст.22 Господарського процесуального
кодексу України, що також було
підтверджено представником позивача у
судовому засіданні під час розгляду
касаційної скарги у суді касаційної
інстанції.

Натомість, зі змісту оскаржуваних
рішення та постанови вбачається, що
суди попередніх інстанцій,
задовольняючи позов стягнули з
відповідача 667852 грн. вартості майна,
отриманого за недійсним правочином.
При цьому, як суд першої, так і суд
апеляційної інстанції посилаються на
наявний у матеріалах справи висновок
Суб'єкта оціночної діяльності
"Волинська торгово-промислова палата"
від 30.10.2013р., у якому зазначено, що
ринкова вартість об'єкта оцінки -
приміщення магазину промислових
товарів у АДРЕСА_1 складає 667852 грн.

Тобто, судами попередніх інстанцій
помилково ототожнено поняття "вартість
покращення" та "ринкова вартість
об'єкта". Відтак, передчасним та таким,
що не відповідає вимогам ч.2 ст.83
Господарського процесуального кодексу
України, якою визначено випадки
можливого виходу за межі позовних
вимог, є висновок судів про
необхідність стягнення з відповідача
вартості майна, переданого за
недійсним правочином, враховуючи той
факт, що позивач просив стягнути на
його користь лише вартість покращення
такого майна.

При цьому, у матеріалах справи відсутні
документи, які б підтверджували
вартість саме робіт з покращення
спірного майна та їх співвідношення з
вартістю майна переданого в оренду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
судами попередніх інстанцій не в
повній мірі застосовано положення ст.32
Господарського процесуального кодексу
України, якою визначено, що доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Ці дані встановлюються такими
засобами: письмовими і речовими
доказами, висновками судових
експертів, а також поясненнями
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь в судовому процесі.
Проте суди першої та апеляційної
інстанції не в повному обсязі
розглянули обставини справи в їх
сукупності та не дали оцінку доказам з
урахуванням доводів відповідача.

Поза увагою судів залишились також
положення додаткової угоди від 11.01.2003р.
до договору оренди з викупом від
23.02.2002р., де в п.1.4. визначено, що
надбудова є окремою будівлею над
орендованою спорудою туалету у
відповідності з додатком №4 до
договору від 23.02.2002р. Проте, у
матеріалах справи відсутні та судами
не витребовувались додатки до договору
оренди з викупом, передбачені п.12.1.
договору. Відтак, обґрунтованим є
твердження заявника касаційної скарги
стосовно того, що судами не
досліджувалась документація та дані
інвентаризації щодо значного
поліпшення об'єкта оренди, внаслідок
чого, як зазначають суди, було створено
нове майно. Крім того, судами не
враховано, що кошторисна вартість
ремонту, погоджена позивачем та
відповідачем згідно п.4.1. договору від
23.02.2002р. зараховується в орендну плату
об'єкта. Таким чином, з огляду на
позовні вимоги Фізичної
особи-підприємця відшкодувати йому
вартість покращення об'єкта оренди,
судам слід було перевірити
співвідношення погодженої сторонами
вартості фактичного виконання робіт з
заявленою до стягнення сумою вартості
покращення майна, а також
співвідношення матеріальних вкладень
орендаря та початкової вартості
об'єкта нерухомості.

У відповідності зі статтею 4
Господарського процесуального кодексу
України рішення з господарського спору
повинно прийматись у цілковитій
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом.

В силу вищенаведених порушень судові
рішення попередніх інстанцій
зазначеним вимогам не відповідають,
оскільки суди не забезпечили
всебічний, повний і об'єктивний розгляд
всіх обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом, припустились
порушень норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи та
стали наслідком порушення норм
матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 11110 Господарського
процесуального кодексу України
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого суду або постанови
апеляційного господарського суду є
порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

Метою касаційного перегляду справи є
перевірка правильності застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного, а також
зважаючи на те, що касаційна інстанція
не має права встановлювати чи вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду або відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або перевіряти докази, а також
враховуючи те, що прийняті у справі
рішення та постанова не відповідають
нормам чинного законодавства, вони
підлягають скасуванню, а справа -
передачі на новий розгляд до
господарського суду Волинської
області.

Під час нового розгляду справи
господарському суду необхідно
врахувати викладене, всебічно і повно
з'ясувати і перевірити всі фактичні
обставини справи, об'єктивно оцінити
докази, що мають правове значення для
її розгляду і вирішення спору по суті, і
в залежності від встановленого,
правильно визначити норми
матеріального права, що підлягають
застосуванню до спірних правовідносин,
та прийняти обґрунтоване і законне
судове рішення у відповідності до норм
процесуального права.

Згідно ст. 11112 Господарського
процесуального кодексу України
вказівки, що містяться у постанові
касаційної інстанції, є обов'язковими
для суду першої інстанції під час
нового розгляду справи.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119-11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Волинської обласної
спілки споживчих товариств
задовольнити частково.

Постанову Рівненського апеляційного
господарського суду від 19.03.2014р. та
рішення господарського суду
Волинської області від 27.01.2014р. у справі
№903/1484/13 скасувати, справу №903/1484/13
передати на новий розгляд до
господарського суду Волинської
області в іншому складі суду.

Головуючий суддя:С. Шевчук Судді: Н.
Акулова С. Владимиренко