ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
16 тел. 235-24-26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2014 р.
Справа № 911/1142/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Лутак Т.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Промспецбуд»до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1про
стягнення 22 677, 78 грн.за участю
представників:

від позивача: Олюха А.В.

від відповідача: не з'явилися

суть спору:

Позивач звернувся до господарського
суду з позовом про стягнення з
відповідача 22 677, 78 грн., з яких: 22 000 грн.
- безпідставно отриманих грошових
коштів та 677, 78 грн. - процентів за
користування безпідставно отриманими
грошовими коштами.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач посилається на невиконання
відповідачем своїх зобов'язань щодо
поставки товару.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 04.04.2014 р. порушено
провадження у даній справі та
призначено її розгляд у судовому
засіданні на 24.04.2014 р.

До господарського суду Київської
області на виконання вимог ухвали суду
від 04.04.2014 р. від позивача надійшло
клопотання б/н від 24.04.2014 р. (вх. № 7632/14
від 24.04.2014 р.) про долучення
витребуваних судом документів до
матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 24.04.2014 р. відкладено розгляд
справи на 26.05.2014 р. у зв'язку з
нез'явленням у судове засідання
представника відповідача та
невиконання ним вимог ухвали суду.

26.05.2014 р через канцелярію
господарського суду Київської області
від позивача надійшло клопотання б/н
від 26.05.2014 р. (вх. № 9770/14 від 26.05.2014 р.) про
долучення документів до матеріалів
справи.

Присутній у судовому засіданні 26.05.2014 р.
представник позивача повністю
підтримав позовні вимоги та просив суд
їх задовольнити з підстав викладених у
позові.

Відповідач, належним чином
повідомлений про час і місце розгляду
справи ухвалами суду від 04.04.2014 р. та від
24.04.2014 р. у судове засідання не з'явився,
відзив на позовну заяву не надіслав,
про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи, що неявка відповідача в
судове засідання не перешкоджає
розгляду спору по суті та зважаючи на
обмежені ст. 69 Господарського
процесуального кодексу України строки
вирішення спору, суд вважає за можливе
здійснити розгляд справи відповідно до
ст. 75 Господарського процесуального
кодексу України за відсутності
представника відповідача за наявними в
ній матеріалами.

У судовому засіданні 26.05.2014 р.,
відповідно до ч. 2 ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, присутнього у судовому
засіданні, дослідивши докази та
оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
(відповідач) було виставлено
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Промспецбуд»
(позивач) рахунок-фактуру № 000427 від
25.09.2013 р. на оплату товару на загальну
суму 27 250, 00 грн.

Позивачем, відповідно до виставленого
рахунку-фактури, була здійснена
попередня часткова оплата за товар на
суму 22 000, 00 грн., що підтверджується
долученою до матеріалів справи копією
платіжного доручення № 12813 від 27.09.2013 р.,
оригінал якого у судовому засіданні
оглянуто.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач звертався до відповідача з
вимогою № 2493 від 20.12.2013 р. про поставку
товару в кількості пропорційній
перерахованій відповідачу грошовій
сумі або про повернення попередньо
сплаченої грошової суми у розмірі 22 000,
00 грн. В підтвердження направлення
вказаної вимоги позивачем до суду
надано копію фіскального чеку № 4181 від
20.12.2014 р.

Проте, відповідач на вищезазначену
вимогу не відповів, товар в кількості,
яка є пропорційно сплаченій позивачем
сумі не поставив і перераховані
позивачем за рахунком-фактурою № 000427
від 25.09.2013 р. кошти у розмірі 22 000, 00 грн.
не повернув, що і стало підставою для
звернення останнього з даним позовом
до суду.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному, всебічному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вказані вимоги позивача підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 173 Господарського
кодексу України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, в силу
якого один суб'єкт (зобов'язана сторона,
у тому числі боржник) зобов'язаний
вчинити певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку. Основними видами
господарських зобов'язань є
майново-господарські зобов'язання та
організаційно-господарські
зобов'язання.

Статтею 174 Господарського кодексу
передбачено, що господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 639 Цивільного кодексу
України договір може бути укладений у
будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми
договору не встановлені законом.

Згідно з ст. 181 Господарського кодексу
України господарський договір за
загальним правилом викладається у
формі єдиного документа, підписаного
сторонами та скріпленого печатками.
Допускається укладення господарських
договорів у спрощений спосіб, тобто
шляхом обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами тощо, а
також шляхом підтвердження прийняття
до виконання замовлень, якщо законом не
встановлено спеціальні вимоги до форми
та порядку укладення даного виду
договорів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в
силу вимог ст. 181 Господарського
кодексу України, між позивачем та
відповідачем було укладено
господарський договір у спрощений
спосіб.

Відповідно ч. 1 ст. 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до п. 1 ст. 712 Цивільного
кодексу України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк товар у власність покупця для
використання його у підприємницькій
діяльності або в інших цілях, не
пов'язаних з особистими, сімейними,
домашніми або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу
України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 2 ст. 693 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо продавець,
який одержав суму попередньої оплати
товару, не передав товар у встановлений
строк, покупець має право вимагати
передання оплаченого товару або
повернення суми попередньої оплати.

Отже, між позивачем та відповідачем
укладено договір поставки у спрощений
спосіб, за яким відповідач
зобов'язувався поставити позивачу
товар, а позивач зобов'язувався його
прийняти та оплатити відповідно до
загальних вимог цивільного
законодавства.

Статтею 173 Господарського кодексу
України передбачено, що один суб'єкт
господарського зобов'язання повинен
вчинити певну дію на користь іншого
суб'єкта, а інший суб'єкт має право
вимагати від зобов'язаної сторони
виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що
у певних умовах звичайно ставляться і
до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України
з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог -відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 253 Цивільного кодексу України
передбачено, що перебіг строку
починається з наступного дня після
відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події. Якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 1212 Цивільного кодексу
України встановлено, що особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідач заявлених до нього вимог не
спростував, у судове засідання не
з'явився, належних та допустимих
доказів, які підтверджують виконання
ним зобов'язання щодо передачі товару
або повернення попередньої оплати суду
не надав.

Враховуючи сплату позивачем за
поставку товарів коштів в сумі 22 000, 00
грн., суд дійшов висновку, що у
відповідача наявний обов'язок перед
позивачем повернути передоплату у
розмірі 22 000, 00 грн., з огляду на те, що
поставка товару не була здійснена і
позивач повідомив відповідача про
необхідність повернути сплачені кошти,
які були перераховані позивачем в
якості передоплати.

З огляду на вищевикладене та
враховуючи, що сума передоплати на час
прийняття рішення відповідачем не
повернута позивачу, її розмір
підтверджується наявними матеріалами
справи, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги про стягнення з відповідача 22 000,
00 грн. заборгованості (передоплати)
підлягають задоволенню.

Крім цього, позивач на підставі ч. 4
ст.1214, ч. 2 ст.536 та ч. 1 ст.1048 Цивільного
кодексу України, просить стягнути з
відповідача проценти за користування
безпідставно одержаними коштами за
період з 28.09.2013 р. по 20.03.2014 р. у розмірі
677, 78 грн. В обґрунтування зазначеної
вимоги позивач посилається на те, що у
зв'язку з відсутністю встановленого
договором, законом або іншими актами
цивільного законодавства розміру
процентів за користування чужими
коштами, доцільним є застосування
аналогії закону (ч. 1 ст. 8 Цивільного
кодексу України) на підставі ч. 1 ст. 1048
Цивільного кодексу України, яка
регулює відносини позики.

Відповідно до ч. 3 ст. 693 Цивільного
кодексу України на суму попередньої
оплати нараховуються проценти
відповідно до статті 536 цього Кодексу
від дня, коли товар мав бути переданий,
до дня фактичного передання товару
покупцеві або повернення йому суми
попередньої оплати. Договором може
бути встановлений обов'язок продавця
сплачувати проценти на суму
попередньої оплати від дня одержання
цієї суми від покупця.

Згідно з ч. 2 ст. 1214 Цивільного кодексу
України у разі безпідставного
одержання чи збереження грошей
нараховуються проценти за
користування ними (стаття 536 цього
Кодексу).

Статтею 536 Цивільного кодексу України
встановлено, що за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Цивільного кодексу
України якщо цивільні відносини не
врегульовані цим Кодексом, іншими
актами цивільного законодавства або
договором, вони регулюються тими
правовими нормами цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, що
регулюють подібні за змістом цивільні
відносини (аналогія закону).

Таким чином, аналогію закону можна
застосовувати виключно у подібності
спірних неврегульованих
правовідносинах.

Частиною 1 ст. 1048 Цивільного кодексу
передбачено, що позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

Суд, проаналізувавши матеріали справи
і вищезазначені норми матеріального
права, приходить до висновку, що
договори поставки та позики є різними
за своєю правовою природою видами
договірних зобов'язань і для них не є
характерним регулювання подібних за
змістом цивільних відносин. Це в свою
чергу виключає можливість
застосування до договору поставки за
аналогією права будь-яких норм
законодавства, які регулюють відносини
позики, зокрема, ч.1 ст.1048 Цивільного
кодексу України. Аналогічна правова
позиція викладена у Постановах
Верховного Суду України від 27.12.2010 р. у
справі № 3-65гс10, від 20.08.2013 р. у справі №
3-22гс13 та від 27.12.2010 р. у справі № 9/67-38.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
оскільки сторонами розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
у договорі не встановлено, а чинним
законодавством не передбачено
можливість застосування до договору
поставки положень про позику, вимоги
позивача в частині стягнення з
відповідача процентів за користування
чужим майном не є обґрунтованими та не
підлягають задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, суд частково
задовольняє вимоги позивача, а саме
щодо стягнення з відповідача 22 000, 00
грн. заборгованості (передоплати).

Оскільки спір виник внаслідок
неправомірних дій відповідача, то
судовий збір, відповідно до приписів
ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, покладається судом на
відповідача.

Враховуючи вищезазначене та керуючись
ст.ст. 33, 34, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Промспецбуд» задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (07411, АДРЕСА_1 ідентифікаційний
код - НОМЕР_1) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Промспецбуд» (50064, Дніпропетровська
область, місто Кривий Ріг, вулиця Рудна,
будинок 47/35, ідентифікаційний код -
32098010) 22 000 (двадцять дві тисячі) грн. 00
коп. - основного боргу та 1 827 (одна
тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00
коп. - судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим
рішенням законної сили.

Дане рішення набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги відповідно до ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України та може бути оскаржене в
порядку, передбаченому чинним
законодавством України.

Повне рішення складено: 30.05.2014 р.

Суддя
Т.В.
Лутак