ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2014 р.
Справа № 914/1132/14

За позовом: Приватного підприємства
«ТОР-Н», м. Новояворівськ Львівської
обл.,

до відповідача: Приватного
підприємства «ТОР», м. Новояворівськ
Львівської обл.,

про визнання права власності на
земельну ділянку.

Суддя Яворський Б.І.

при секретарі Квик Т.І.

Представники:

від позивача: Слюсарчук Х.Р.,

від відповідача: Коваль Ю.А.

На розгляд господарського суду
Львівської області Приватним
підприємством «ТОР-Н» подано позов до
Приватного підприємства «ТОР» про
визнання права власності на земельну
ділянку.

Ухвалою суду від 07.04.2014р. порушено
провадження у справі, яку призначено до
розгляду на 16.04.2014р. Рух справи
відображено у відповідних ухвалах
суду. У судових засіданнях 16.04.2014р. та
26.05.2014р. оголошувалася перерва.

У судовому засіданні 27.05.2014р.
представник позивача позовні вимоги
підтримав з підстав, викладених у
позовній заяві, просив суд позовні
вимоги задоволити повністю і визнати
за ним право власності на земельну
ділянку площею 0,0746 га кадастровий
номер :04:006:0003. В обґрунтування
своїх вимог зазначив таке. ПП «ТОР»
придбало у Новояворівської міської
ради земельну ділянку для
обслуговування офісних приміщень
площею 746 кв.м., що знаходиться за
адресою: Львівська область,
м.Новояворівськ, вул.С.Бандери,1. ПП
«ТОР» заснувало дочірню фірму (далі -
ДФ) «Олєв» і для забезпечення
господарської діяльності передало в
статутний фонд основні засоби, а саме:
будівлі і земельну ділянку за адресою:
Львівська область, м.Новояворівськ,
вул.С.Бандери,1. 19.04.2010р. ПП «ТОР»
прийнято рішення про реорганізацію
шляхом перетворення ДФ «Олєв» в ПП
«ТОР-Н». 28.05.2012р. ПП «ТОР-Н» отримало
свідоцтво на право власності на
нерухоме майно (офісні приміщення) за
адресою: Львівська область,
м.Новояворівськ, вул.С.Бандери,1. Разом з
тим, позивач не може оформити право
власності на земельну ділянку,
необхідну для обслуговування офісних
приміщень через те, що ДФ «Олєв»,
правонаступником якої він є, не
оформила права власності на зазначену
земельну ділянку. Станом на даний час
власником земельної ділянки
неправомірно значиться ПП «ТОР».
Вважає, що на підставі ст.377 ЦК України
та ст.120 ЗК України до ПП «ТОР-Н»
перейшло право власності на земельну
ділянку, так як воно є власником
офісних приміщень. Крім того,
відзначає, що згідно п.3.1 статуту ДФ
«Олєв» є власником майна, переданого їй
засновником, а відповідно до п.1.1
статуту ПП «ТОР-Н» воно створено шляхом
перетворення ДФ «Олєв».

Представник відповідача у судовому
засіданні 27.05.2014р. позовні вимоги
визнав з підстав, викладених у заяві
про визнання позову. Зокрема, зазначив,
що обставини, про які зазначає позивач
відповідають дійсності, відповідач
погоджується з тим, що позивач не може
оформити право власності на земельну
ділянку через те, що ДФ «Олєв»,
правонаступником якої він є, не
оформила право власності на зазначену
земельну ділянку. Станом на даний час
власником земельної ділянки
неправомірно значиться ПП «ТОР», тому
відповідач вважає, що пред'явлені
вимоги є законними та обґрунтованими, а
тому підлягають задоволенню.

Розглянувши матеріали
справи, заслухавши пояснення
представників сторін, повно, всебічно і
об'єктивно з'ясувавши усі обставини
справи в їх сукупності, дослідивши
наявні в матеріалах справи докази,
судом встановлено таке.

Рішенням засновника ПП «ТОР» №2 від
24.11.1999р. затверджено статут ДФ «Олєв».

Згідно реєстраційного посвідчення від
12.03.2001р. ПП «ТОР» є власником приміщення
площею 48,8 кв.м. за адресою: Львівська
область, м.Новояворівськ,
вул.С.Бандери,1.

Згідно реєстраційного посвідчення від
12.03.2001р. ПП «ТОР» є власником приміщення
площею 307,55 кв.м. за адресою: Львівська
область, м.Новояворівськ,
вул.С.Бандери,1.

Згідно реєстраційного посвідчення від
12.03.2001р. ПП «ТОР» є власником приміщення
площею 473,6 кв.м. за адресою: Львівська
область, м.Новояворівськ,
вул.С.Бандери,1.

Приватне підприємство «Тор» на
підставі договору купівлі-продажу від
03.11.2005р. придбало у Новояворівської
міської ради земельну ділянку
несільськогосподарського призначення
площею 746 кв.м., що знаходиться за
адресою: Львівська область,
м.Новояворівськ, вул.С.Бандери,1.

05.05.2006р. ПП «ТОР» видано державний акт
серії ЯГ №045746 на право власності на
зазначену земельну ділянку.

Рішенням засновника ПП «ТОР» №13 від
31.03.2009 р. про внесення змін до статуту
дочірньої фірми «Олєв» поповнено
розмір статутного фонду в розмірі
вартості будівлі і земельної ділянки
за адресою: м.Новояворівськ, вул.
С.Бандери, 1.

Згідно п.3.4 статуту ДФ «Олєв» (нова
редакція, затверджена рішенням
засновника ПП «ТОР» №13 від 31.03.2009р.) для
забезпечення фірми за рахунок внеску
засновника створюється статутний фонд
з основних засобів, а саме: будівлі і
земельної ділянки за адресою:
м.Новояворівськ, вул. С.Бандери, 1.

Рішенням засновника ПП «ТОР» №14 від
19.04.2010р.: 1) реорганізовано ДФ «Олєв» в ПП
«ТОР-Н»; 2) встановлено, що ПП «ТОР-Н» є
правонаступником ДФ «Олєв».

Рішенням засновника ПП «ТОР» №14/1 від
19.04.2010р. передано майно, а саме будівля і
земельна ділянка, що знаходиться в
м.Новояворівськ, вул. С.Бандери, 1, в
статутний капітал ПП «ТОР-Н».

19.04.2010р. підписано акт
приймання-передачі (внутрішнього
переміщення) основних засобів.

Рішенням виконавчого комітету
Новояворівської міської ради від
07.03.2012р. №45 надано дозвіл на оформлення
права власності на офісні примішення
загальною площею 869,1 кв.м., що
знаходяться за адресою: Львівська обл.,
Яворівський район, м.Новояворівськ,
вул.Бандери, 1 за ПП «ТОР» в цілому.

Згідно свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 19.03.2012р. ПП «ТОР» є
власником офісних приміщень загальною
площею 869,1 кв.м., що знаходяться за
адресою: Львівська обл., Яворівський
район, м. Новояворівськ, вул.Бандери, 1;
підстава - рішення виконкому від
07.03.2012р.

Рішенням виконавчого комітету
Новояворівської міської ради від
16.05.2012р. №126, зокрема: скасовано рішення
виконкому Новояворівської міської
ради №45 від 07.03.2012р. щодо оформлення
права власності; анульовано свідоцтво
про право власності від 19.03.2012р. на
зазначені офісні приміщення; надано
дозвіл на оформлення свідоцтва про
право власності на офісні приміщення
загальною площею 869,1 кв.м., що
знаходяться за адресою: Львівська обл.,
Яворівський район, м.Новояворівськ,
вул.Бандери, 1 за ПП «ТОР-Н».

Згідно свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 28.05.2012р. та витягу
про державну реєстрацію прав ПП «ТОР
-Н» є власником офісних приміщень
загальною площею 869,1 кв.м., що
знаходяться за адресою: Львівська обл.,
Яворівський район, м.Новояворівськ,
вул.Бандери, 1; підстава - рішення
виконкому від 16.05.2012р.

02.10.2012р. затверджено висновок державної
експертизи землевпорядної
документації №387 технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право власності на земельну ділянку ПП
«ТОР-Н» для обслуговування офісних
приміщень за адресою: Львівська обл.,
Яворівський район, м.Новояворівськ,
вул.Бандери, 1. У п.10 «Зауваження та
пропозиції до землевпорядної
документації» зазначено: «у
представленому статуті ПП «ТОР-Н»,
затвердженому 19.04.2012р., відсутні
відомості, що наведені в п.2 рішення
засновника п/п «ТОР» №14 від 19.04.2010р., а
саме, що ПП «ТОР-Н» являється
правонаступником ДФ «Олєв»».

При прийнятті рішення суд виходив
з наступного.

В обґрунтування свої вимог позивач
зазначає, що в силу ст.377 ЦК України та
ст.120 ЗК України до нього як власника
будівлі перейшло право власності на
земельну ділянку.

Так, згідно ст.377 ЦК України до особи,
яка набула право власності на житловий
будинок (крім багатоквартирного),
будівлю або споруду, переходить право
власності, право користування на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення в обсязі та на умовах,
встановлених для попереднього
землевласника (землекористувача).
Відповідно до ст.120 ЗК України у разі
набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
перебувають у власності, користуванні
іншої особи, припиняється право
власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.

Верховний Суд України у постанові
від 14.11.2011р. звертає увагу, що
виникнення права власності на об'єкти
нерухомості не є безумовною підставою
для автоматичного укладення угоди щодо
земельної ділянки.

Згідно ст.182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.
Право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав (ст.125 ЗК України).

Матеріали справи свідчать і
визнається самими учасниками процесу,
що, створюючи ДФ «Олєв», ПП «ТОР» мав
намір передати фірмі офісні приміщення
та земельну ділянку, однак, державна
реєстрація відповідного переходу
права власності від ПП «ТОР» до ДФ
«Олєв» не відбулася, а, отже, остання не
стала власником офісних приміщень та
земельної ділянки. Тому, коли 19.04.2010р.
ДФ «Олєв» було реорганізовано в ПП
«ТОР-Н», а ПП «ТОР» отримало свідоцтво
про право власності на офісні
приміщення тільки у 2012р., ПП «ТОР-Н» як
потенційний правонаступник ДФ «Олєв»
не могло набути права власності на
зазначені об'єкти.

Суд також відзначає, що у матеріалах
справи відсутні і сторонами не подано
(хоча ухвалою суду вимагалися) доказів
того, що ПП «ТОР-Н» є правонаступником
ДФ «Олєв» (зокрема, статут, витяг з
ЄДРПУО). Саме рішення засновника про
реорганізацію не може бути таким
доказом правонаступництва.
Відсутність доказів, що ПП «ТОР-Н» є
правонаступником ДФ «Олєв», було
однією з підстав для відмови
Держкомземом позивачу у видачі
технічної документації, що посвідчує
його право власності на земельну
ділянку (п.10 висновку державної
експертизи землевпорядної
документації від №387 від 02.10.2012р., який
знаходиться у матеріалах справи).

На сьогодні згідно державного акту
серії ЯГ №045746 від 05.05.2006р. власником
земельної ділянки за адресою:
Львівська обл., Яворівський район,
м.Новояворівськ, вул.Бандери, 1 є ПП
«Тор». Даний акт є чинний та не
скасований, а позивачем не доведено
наявність жодної з підстав припинення
у відповідача права власності,
зазначеної у ст.140 ЗК України чи ст.346 ЦК
України (добровільна відмова власника
від права на земельну ділянку; смерть
власника земельної ділянки за
відсутності спадкоємця; відчуження
земельної ділянки за рішенням
власника; звернення стягнення на
земельну ділянку на вимогу кредитора;
відчуження земельної ділянки з мотивів
суспільної необхідності та для
суспільних потреб; конфіскація за
рішенням суду; не відчуження земельної
ділянки іноземними особами та особами
без громадянства у встановлений строк
у випадках, визначених цим Кодексом).
Тому прийняття рішення про задоволення
позову і визнання права власності на
зазначену земельну ділянку за ПП
«ТОР-Н» без припинення відповідного
права ПП «ТОР» (а така вимога позивачем
не заявлялася) призведе до того, що один
об'єкт цивільних правовідносин матиме
двох власників, що є неправильним.

У позовній заяві ПП «ТОР-Н» також
зазначає, що воно фактично позбавлено
права здійснити державну реєстрацію
права власності на земельну ділянку та
набути права власності, при цьому не
вказуючи, на якій підставі суд повинен
визнати таке право власності.

З даного приводу суд звертає увагу на
таке. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК
України та п.1 ч.2 ст.20 ГК України одним
із способів захисту цивільних та
господарських прав є визнання права,
який і був обраний позивачем при
зверненні до суду.

Згідно ст.152 ЗК України захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється шляхом: а)
визнання прав; б) відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; в) визнання
угоди недійсною; г) визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування; ґ)
відшкодування заподіяних збитків; д)
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Глава 29 ЦК України містить положення
щодо захисту права власності. Згідно з
ст.392 ЦК України власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

У постанові Вищого господарського суду
України від 28.05.2009р. (справа №3/238)
зазначено про те, що при вирішенні
позову про визнання права власності
потрібно встановити факт порушення
прав та охоронюваних законом інтересів
позивача у справі, що є підставою для
звернення з позовом до господарського
суду.

В Інформаційному листі Вищого
господарського суду України від
22.01.2013р. №01-06/85/2013 «Про доповнення
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
15.03.2011р. №01-06/249 «Про постанови
Верховного Суду України, прийняті за
результатами перегляду судових рішень
господарських судів» зазначено про
наступне. У випадку якщо особа, яка
вважає себе власником майна, не може
належним чином реалізувати свої
правомочності у зв'язку з наявністю
щодо цього права сумнівів або
претензій з боку третіх осіб, то
відповідно до статті 392 ЦК України
права такої особи підлягають захисту
шляхом пред'явлення позову про
визнання права власності на належне
цій особі майно (постанови від 04.12.2012р.
№26/133, від 11.12.2012р. №56/58).

Таким чином, необхідною умовою для
визнання права власності за ст.392 ЦК
України є неможливість власника
належним чином реалізувати свої
правомочності у зв'язку з наявністю
щодо цього права сумнівів або
претензій з боку третіх осіб.

Верховний Суд України у своїх
постановах звертає увагу, що за
відсутності доказів оспорювання чи
невизнання відповідачами права
власності на спірне майно відсутні й
підстави для визнання права власності
на це майно згідно ст.392 ЦК України,
оскільки право позивача не порушено
(див. постанови від 13.02.2012р.,).

Як зазначалося вище, позивач не набув у
власність земельну ділянку, оскільки
не зареєстрував таке право власності у
встановленому законом порядку, а
звертатися з позовом про захист права
власності згідно ст.392 ЦК України може
власник. Крім того, застосування такого
способу захисту як визнання права
власності передбачає наявність
оспорення або не визнання даного права
зі сторони відповідача. Натомість
відповідач не вчинив дій, які б
свідчили про оспорювання чи невизнання
ним права власності позивача на
земельну ділянку, навпаки - він його
визнає, а неможливість здійснити
державну реєстрацію права власності на
земельну ділянку зумовлено виключно
недотриманням встановленого законом
порядку оформлення такого права. Таким
чином, суд робить висновок, що між
сторонами процесу спору не існує і
позовні вимоги фактично зводяться не
до визнання права власності, а
спрямовані на те, щоб встановити факт,
що ПП «ТОР-Н» є власником земельної
ділянки.

Відповідач скористався свої правом,
передбаченим ч.5 ст.22 ГПК України, і
подав заяву про визнання позову. Однак,
суд згідно ч.6 ст.22 ГПК України не
приймає таку заяву, оскільки вона
суперечить наведеним вище положенням
закону.

Відповідно до п.2.3 постанови Пленуму
Вищого господарського суду «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» №18
від 26.12.2011р. якщо стороною (або іншим
учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Згідно з ст.33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Відповідно до ст.111-28 ГПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

В силу вимог ст. 49 ГПК судовий збір
залишається за позивачем.

Виходячи зі змісту всього наведеного
вище, суд дійшов висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.120,125,152 Земельного кодексу
України, ст.20 ГК України,
ст.ст.16,152,182,377,392 Цивільного кодексу
України та ст.ст. 3,12,33,34,44,49,82,82-1,84,85, 111-28
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні 27.05.2014р. судом
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення, повний текст
складений та підписаний 30.05.2014р.

Суддя
Яворський Б.І.