ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року Справа № 902/1651/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Дунаєвської Н.Г. - головуючого,

Мележик Н.І. (доповідача),

Самусенко С.С.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні касаційні

скарги
Публічного акціонерного товариства

"Національна акціонерна компанія

"Нафтогаз України"

та Комунального підприємства

Вінницької міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго"

на рішення
господарського суду Вінницької
області

від 07.02.2014 року

та постанову
Рівненського апеляційного

господарського суду 02.04.2014 року

у справі №
902/1651/13

господарського суду
Вінницької області

за позовом
Публічного акціонерного товариства

"Національна акціонерна компанія

"Нафтогаз України"

до
Комунального підприємства

Вінницької міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго"

про
стягнення 2 604 410,72 грн.

за участю представників:

позивача -
Єрошової С.В.

відповідача -
Коваленко О.В., Рибаченко І.В.

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2013 року Публічне акціонерне
товариство "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" звернулось
до господарського суду Вінницької
області з позовом до Комунального
підприємства Вінницької міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго" про
стягнення 658 724,98 грн. пені, 1 700 087,01 грн.
штрафу, 89 531,29 грн. інфляційних витрат та
3 % річних в сумі 156 067,44 грн.

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 07.02.2014 року
(суддя Тварковський А.А.) позов
задоволено частково; стягнуто з
відповідача на користь позивача 249 246,65
грн. пені, 669 827,47 грн. штрафу, 3 % річних в
сумі 141 330,24 грн., 71 165,84 грн. інфляційних
витрат та 50 203,63 грн. судового збору; в
задоволенні позову про стягнення 18 365,45
грн. інфляційних витрат, 3 % річних в
сумі 14 737,20 грн., пені у розмірі 409 478,33
грн. та 1 030 259,54 грн. штрафу відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 02.04.2014 року
(судді: Василишин А.Р., Юрчук М.І.,
Крейбух О.Г.) рішення місцевого
господарського суду скасовано в
частині відмови в задоволенні позову
про стягнення 18 365,45 грн. інфляційних
витрат; прийнято в цій частині нове
рішення, яким позовні вимоги щодо
стягнення 18 365,45 грн. інфляційних витрат
задоволено; викладено абзац другий
резолютивної частини рішення в
наступній редакції: "Стягнути з
комунального підприємства Вінницької
міської ради "Вінницяміськтеплоенерго"
(21100, м. Вінниця, вул. 600-річчя, буд. 13, код
33126849) на користь Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
(01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького,6, код
20077720) 249 246 грн. 65 коп. пені, 669 827 грн. 47
коп. штрафу, 141 330 грн. 24 коп. - 3 % річних, 89
531 грн. 29 коп. інфляційних витрат та 50 572
грн. 44 коп. витрат зі сплати судового
збору. В решті рішення господарського
суду Вінницької області від 07 лютого 2014
року залишити без змін.".

В касаційній скарзі Публічне
акціонерне товариство "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
просить скасувати рішення місцевого та
постанову апеляційного господарських
судів в частині відмови в задоволенні
позову про стягнення 374 869,97 грн. пені та
1 004 741,20 грн. штрафу; прийняти в цій
частині нове рішення про стягнення цих
сум; в іншій частині рішення і
постанову залишити без змін. При цьому,
скаржник зазначив про те, що пункт 3
статті 83 Господарського
процесуального кодексу України має
застосовуватися лише у виняткових
випадках, а, оскільки такі виняткові
випадки у відповідача відсутні, суд не
мав права зменшувати розмір
нарахованих пені та штрафу.

Комунальне підприємство
"Вінницяміськтеплоенерго", в свою
чергу, у касаційній скарзі, посилаючись
на неправильно обраний період
нарахування інфляційних витрат,
просить скасувати постанову
Рівненського апеляційного
господарського суду в частині
задоволення позову про стягнення з
нього на користь ПАТ "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
18 365,45 грн. інфляційних витрат; рішення
господарського суду Вінницької
області залишити без змін.

Колегія суддів, обговоривши доводи
касаційних скарг, перевіривши
матеріали справи, юридичну оцінку її
обставин та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
господарськими судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, вважає за
необхідне залишити без задоволення
касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України",
а касаційну скаргу Комунального
підприємства Вінницької міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго"
задовольнити, виходячи з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 30 вересня 2011 року між
сторонами укладено договір купівлі -
продажу природного газу № 14/2462/11,
згідно якого позивач зобов'язався
передати у власність відповідача з 01
жовтня 2011 року по 31 грудня 2012 року
імпортований природний газ в обсязі до
35 900 куб.м. для виробництва теплової
енергії, яка споживається бюджетними
установами, організаціями й іншими
споживачами, а відповідач - приймати й
оплачувати його вартість.

Оплата за газ здійснюється
відповідачем виключно грошовими
коштами шляхом 100% поточної оплати
протягом місяця поставки газу;
остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця, наступного за місяцем
поставки (пункт 6.1. договору).

В пункті 5.2. договору та додаткових
угодах до нього сторонами погоджено
договірну ціну за 1 000 куб.м. природного
газу.

На виконання договірних зобов'язань
позивачем поставлено відповідачу
протягом жовтня 2011 року, вересня-грудня
2012 року імпортований природний газ на
загальну суму 50 596 407,72 грн., що
підтверджується актами
приймання-передачі.

Відповідач, в свою чергу, за
поставлений газ розрахувався з
порушенням строків, встановлених
договором.

В пункті 7.2. договору сторони
домовились про те, що у разі
невиконання відповідачем умов пункту
6.1. договору, останній зобов'язаний
сплатити позивачу пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня, від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення, а за прострочення
понад 30 днів додатково сплатити штраф у
розмірі 7 відсотків від суми
простроченого платежу; пеня
сплачується протягом 3 банківських
днів з моменту отримання відповідачем
вимоги позивача; у разі несплати пені у
вказаний строк, відповідач вважається
таким, що має заборгованість за цим
договором.

Факт порушення відповідачем
договірних зобов'язань щодо оплати
вартості отриманого природного газу
підтверджено рішенням господарського
суду Вінницької області від 09.07.2012 року
у справі №2/30/2012/5003, яким позов
публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" до комунального
підприємства Вінницької міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго" задоволено,
стягнуто з відповідача 1 452 927,36 грн.
боргу, 226 614,15 грн. пені, 22 128,02 грн. штрафу,
32 116,33 грн. інфляційних витрат, 43 758,46 грн.
3% річних.

Вказане рішення господарського суду
Вінницької області виконано
відповідачем частково, основний борг
за зобов'язаннями по сплаті природного
газу, отриманого у жовтні 2011 р.,
виконано 14.11.2012 р.

За прострочення виконання грошового
зобов"язання позивачем, з урахуванням
умов пункту 7.2. договору та статті 625 ЦК
України, нараховано відповідачу 658 724,98
грн. пені, 1 700 087,01 грн. штрафу, 3% річних в
сумі 156067,44 грн. та 89 531,29 грн. інфляційних
витрат.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Договір є
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків та є обов'язковим для
виконання сторонами (статі 610, 626, 629
Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 216 Господарського
кодексу України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Згідно пункту 1 статті 230, пункту 4
статті 231 Господарського кодексу
України штрафними санкціями у цьому
Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання. У разі,
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Вирішуючи даний спір, суди попередніх
інстанцій правильно виходили з
належного виконання позивачем умов
укладеного договору, що породжує у
відповідача обов'язок оплатити
вартість газу та штрафні санкції за
прострочення виконання грошових
зобов"язань за умовами договору та
приписами чинного законодавства.

При цьому, судами попередніх інстанцій
встановлено, що в розрахунку штрафу та
пені позивачем здійснено наступні
нарахування: штраф за зобов'язаннями
вересня 2012 р. - за прострочення,
починаючи з 15.10.2012р. до 14.11.2012р. та пеня
за зобов'язаннями жовтня 2012р. - за
прострочення, починаючи з 15.11.2012р. по
01.12.2012р. Від початку такого строку до
моменту звернення позивача з позовом
до суду (02.12.2013 р.) пройшло більше 1 року.

З врахуванням ч. 1 ст. 258 та ч. 4 ст. 267
Цивільного кодексу України, згідно
яких позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені) і
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові,
та з огляду на наявність клопотання
відповідача, суди попередніх інстанцій
правильно застосували строки позовної
давності до вимог позивача по
стягнення штрафу та пені у вищевказані
періоди, відмовивши у стягненні 25 518,34
грн. штрафу та пені за період з 15.11.2012р.
по 01.12.2012р. в сумі 20 441,58 грн.

Разом з тим, перевіривши здійснений ПАТ
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" розрахунок пені,
штрафу та річних, місцевий та
апеляційний господарські суди
встановили, що позивачем визначено
періоди нарахування 3 % річних (за
зобов'язаннями частково жовтня 2011 року,
вересня-грудня 2012року), пені (за
зобов'язаннями жовтня-грудня 2012 року) з
урахуванням положень частини 2 статті
232 Господарського кодексу України
(згідно якої пеня не може
нараховуватися більше ніж 6 місяців із
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано), положень пункту 1.4. та абзацу
2 пункту 1.9 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року №14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" та змісту пункту
1.6 договору (згідно якого оплата за газ
здійснюється виключно грошовими
коштами шляхом 100% поточної оплати
протягом місяця поставки газу, а
остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця наступного за місяцем
поставки).

Проте, вказані періоди нарахування 3%
річних та пені невірно визначені
стягувачем, оскільки вони мали
нараховуватись з дня, що передують дню
виконання такого зобов'язання, тобто з
14-го числа місяця до дня зарахування
коштів на рахунок позивача (день
зарахування коштів не враховується).

Таким чином, позивачем помилково до
кожного періоду прострочення
заборгованості включено останній день,
в якому відбувалась проплата.

Згідно пункту 1.4. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" день, у який
відбувається оплата заборгованості, не
вважається днем прострочення
заборгованості.

З врахуванням вказаних приписів, суди
попередніх інстанцій, здійснивши
власний розрахунок заборгованості
пені та 3% річних (виходячи із вказаних
позивачем періодів, за виключенням дня
проплати), дійшли вірного висновку щодо
обгрунтованості нарахування
відповідачу пені з 15 числа місяця в
сумі 623116,62 грн. (658 724,98 грн. (20 441,58 грн. + 15
166,78 грн.), штрафу в сумі 1674568,67 грн. (1 700
087,01 грн. - 25 518,34 грн.) та 3% річних в сумі 141
330,24 грн. (156067,44 грн. - 14 737,20 грн.).

Проте, статтею 233 ГК України
передбачено, що у разі якщо належні до
сплати штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій. При
цьому, повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу. Якщо порушення
зобов'язання не завдало збитків іншим
учасникам господарських відносин, суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Отже, якщо порушення зобов'язання
учасника господарських відносин не
потягло за собою значні збитки для
іншого господарюючого суб'єкта, суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 ЦК України також
передбачена можливість зменшення
розміру неустойки за рішенням суду, що
стягується з боржника за порушення
зобов'язання, якщо розмір неустойки
значно перевищує розмір збитків. При
цьому, відсутність чи невисокий розмір
збитків може бути підставою для
зменшення судом розміру неустойки, що
стягується з боржника.

В силу частини 3 статті 83
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд, приймаючи
рішення, має право зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

В пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України"
зазначено, що вирішуючи, в тому числі й
з власної ініціативи, питання про
зменшення розміру неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд
повинен об'єктивно оцінити, чи є даний
випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеня виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків), тощо.

Крім того, у п. 7 оглядового листа Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
господарськими судами законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань (за матеріалами
справ, розглянутих у касаційному
порядку ВГСУ)" від 29.04.2013р. №01-06/767/2013
зазаначено: положеннями частини першої
статті 233 ГК України передбачено, що у
разі якщо належні до сплати штрафні
санкції надмірно великі порівняно зі
збитками кредитора, суд має право
зменшити розмір санкцій. При цьому,
повинно бути взято до уваги: ступінь
виконання зобов'язання боржником;
майновий стан сторін, які беруть участь
у зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Встановивши причини невиконання
відповідачем грошового зобов'язання,
зокрема, надавши належну оцінку тій
обставині, що споживачем газу є
переважно населення, а також
збитковість господарської діяльності
відповідача у зв'язку з наявністю
значної заборгованості споживачів,
суди дійшли обґрунтованих висновків
про наявність підстав для зменшення
розміру пені на підставі статті 233 ГК
України та пункту 3 статті 83 ГПК
України.

Таким чином, господарський суд першої
інстанції, з яким погодився
апеляційний господарський суд,
скориставшись наданим статтею 551 ЦК
України, статтею 233 ГК України та
статтею 83 ГПК України правом, зменшив
розмір належних до стягнення розмірів
пені та штрафу на 60%, стягнувши з
відповідача пеню в сумі 249 246,65 грн. і
штраф у розмірі 669 827,47 грн.

Приймаючи рішення про зменшення
розміру неустойки (пені та штрафу), суд
першої інстанції, з яким в цій частині
погодився апеляційний господарський
суд, прийняв до уваги наступне:

- комунальне підприємство Вінницької
міської ради "Вінницяміськтеплоенерго"
є підприємством, основним видом
діяльності якого є виробництво,
транспортування та постачання
теплової енергії;

- газ, який постачався за договором
використовувався КП Вінницької
міської ради "Вінницяміськтеплоенерго"
для виробництва теплової енергії, яка
споживається бюджетними установами та
організаціями, населенням та іншими
установами, заборгованість яких за
спожиту теплову енергію та надані
послуги становить 56 518 263,51 грн., про що
свідчить наявна в матеріалах справи
довідка КП Вінницької міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго" №02/337 від
06.02.2014р., що також є підтвердженням того
факту, що в діях відповідача відсутній
будь-який умисел щодо несплати
заборгованості.

- єдиним джерелом розрахунків за
спожитий природний газ є отримання
коштів від споживачів, а основною
причиною несвоєчасних розрахунків за
спожитий природний газ є наявність
різниці у тарифах на теплову енергію,
та її несвоєчасне відшкодування з боку
держави, про що свідчить наявний в
матеріалах справи розрахунок обсягу
заборгованості внаслідок різниці в
тарифах на теплову енергію, на послуги
опалення та гарячого водопостачання,
наданих населенню КП ВМР
"Вінницяміськтеплоенерго", яким
підтверджується заборгованість
держави перед КП ВМР
"Вінницяміськтеплоенерго" внаслідок
різниці в тарифах в сумі 73 586 382 грн., з
них 13 377 446 грн. за 2012р.

- державою взято на себе обов'язок щодо
відшкодування заборгованості за
використаний природний газ
підприємствами паливно-енергетичного
комплексу, які беруть участь у
процедурі погашення заборгованості,
зокрема, ПАТ НАК "Нафтогаз України";

- прострочка оплати газу виникла через
несвоєчасність відшкодування з боку
держави різниці у тарифах.

Судами попередніх інстанцій також
встановлено, що порушення зобов'язання
відповідачем не потягло за собою
значних збитків для позивача проте,
сплата штрафних санкцій, в даному
випадку, зачіпає не лише майнові
інтереси відповідача, а й інші
інтереси, зокрема, можливість
постачання теплової енергії населенню
та організаціям.

Приймаючи до уваги виняткові
обставини, зокрема, тяжкий фінансовий
стан відповідача у зв'язку із
заборгованістю, яка виникла у
відповідача внаслідок відсутності
компенсації з бюджету різниці в
тарифах, суд скористався своїм правом
щодо зменшення розміру пені і штрафу, а
тому колегія суддів Вищого
господарського суду України
погоджується з висновком судів про те,
що пеня та штраф мають бути стягнуті у
визначених судом першої інстанції
розмірах.

Крім того, відповідач не заперечує
порушення строків розрахунків за газ
та існування боргу. Разом з тим,
скаржник посилається на
неправомірність зменшення розміру
штрафних санкцій.

Доводи касаційної скарги Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
фактично зводяться до переоцінки
доказів у справі та встановлення нових
обставин справи, що не відноситься до
компетенції суду касаційної інстанції.

Відтак, висновки судів попередніх
інстанцій в цій частині відповідають
вимогам частини 3 статті 83
Господарського процесуального кодексу
України та грунтуються на належно
досліджених матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив строк
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Як зазначалось вище, позивачем також
заявлялись вимоги про стягнення з
відповідача інфляційних витрат у
розмірі 89 531,29 грн., які частково
задоволені місцевим господарським
судом лише в сумі 71 165,84 грн.

При цьому, відмовляючи в задоволенні
позовних вимог про стягнення 18365,45 грн.
інфляційних витрат, суд першої
інстанції вірно виходив з того, що
позивач повинен був здійснювати
розрахунок суми, на яку збільшився борг
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення. Проте, позивачем за
зобов"язаннями жовтня та грудня 2012 року
вибірково обрано періоди нарахування
інфляційних витрат, зокрема, лише ті
місяці, в яких був більший показник
інфляції, а місяці, в яких показник
інфляції був меншим, ним при обрахунку
вказаних витрат не враховано, що
потягло за собою штучне завищення
розміру інфляційних витрат.

Переглядаючи судове рішення в
апеляційному порядку, та, погоджуючись
з висновками суду першої інстанції
щодо порушення відповідачем умов
договору та норм цивільного
законодавства в частині належної та
своєчасної сплати вартості газу,
апеляційна інстанція скасувала
судовий акт місцевого господарського
суду в частині відмови у стягненні
інфляційних витрат в сумі 18365,45 грн.
Водночас, апеляційний господарський
суд послався на відсутність права у
суду першої інстанції самостійно
збільшувати період нарахування
(додавати місяці до періоду чи після
періоду, визначеного позивачем), тобто
розрахунок інфляційних витрат
потрібно здійснювати лише за місяці, в
яких показник інфляції мав місце лише
більше 1.

Проте, відповідно до листа Верховного
Суду України № 62-97р від 03.04.1997 року
"Рекомендації відносно порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ" при
застосуванні індексу інфляції слід
мати на увазі, що індекс розраховується
не на кожну дату місяця, а в середньому
на місяць. Розрахунок суми боргу з
урахуванням індексу інфляції
проводиться шляхом помноження суми
боргу на момент її виникнення на
сукупний індекс інфляції за період
прострочки виплати заборгованості.

Якщо кредитор звертається за
стягненням суми боргу з врахуванням
індексу інфляції, він має враховувати
індекс інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто, мала місце не
інфляція, а дефляція), а отже сума боргу
в цьому періоді зменшується.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів Вищого господарського суду
України вважає помилковим висновок
суду апеляційної інстанції щодо
задоволення позову в частині стягнення
інфляційних витрат у заявленому
позивачем розмірі, тобто розрахунок
яких здійснений лише за місяці, в яких
індекс інфляції більше 1, оскільки
позивач повинен був здійснювати
розрахунок суми, на яку збільшився борг
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення.

При цьому, висновок місцевого
господарського суду про стягнення
інфляційних витрат лише в сумі 71 165,84
грн., нарахованій з урахуванням
індексів інфляції, показник яких також
був менше 100 %, внаслідок чого розмір
інфляційних витрат зменшився,
грунтується на вимогах закону.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
під час розгляду справи фактичні її
обставини встановлені місцевим
господарським судом на підставі
всебічного, повного й об'єктивного
дослідження поданих сторонами доказів,
висновки суду першої інстанції
відповідають цим обставинам, їм дана
належна юридична оцінка з правильним
застосуванням норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин, оскаржувану
постанову не можна визнати законною та
обгрунтованою в частині задоволення
позову про стягнення 18 365,45 грн.
інфляційних витрат, а тому вона
підлягає скасуванню з одночасним
залишенням в силі рішення
господарського суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 1115 - 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України Вищий господарський суд
України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Комунального
підприємства Вінницької міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго"
задовольнити.

Постанову Рівненського апеляційного
господарського суду 02.04.2014 року у
справі № 902/1651/13 в частині задоволення
позову щодо стягнення з Комунального
підприємства Вінницької міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго" на користь
Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" 18 365,45 грн.
інфляційних витрат скасувати.

Рішення господарського суду
Вінницької області від 07.02.2014 року у
справі № 902/1651/13 залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ,
вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720) на
користь Комунального підприємства
Вінницької міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго" (21100, м.
Вінниця, вул. 600-річчя, буд. 13, код 33126849)
судовий збір у розмірі 913 (дев"ятсот
тринадцять) грн. 50 коп., сплачений за
розгляд касаційної скарги.

Доручити господарському суду
Вінницької області видати наказ на
виконання даної постанови.

Головуючий суддяН.Г. Дунаєвська
СуддіН.І. Мележик С.С. Самусенко