ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2014 року
Справа № 925/549/14

Господарський суд Черкаської області в
складі: головуючого - судді Спаських
Н.М. з секретарем судового засідання
Волна С.В., за участю представників
сторін:

від позивача: Сидоров П.В. - за
довіреністю;

від відповідача: Круглов С.С. - за
довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Черкаси справу за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Олійножирова компанія" до Товариства
з обмеженою відповідальністю "БМБ
Маргарин"

про стягнення 336 407,05 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з
відповідача заборгованості в сумі 336
407,05 грн. з яких 248 350,99 грн. інфляційних
та 88 056,06 грн. 3 % річних, з мотивів
непроведення відповідачем розрахунків
за основним боргом за товар після
набрання законної сили рішенням у
справі № 09/1927 від 25.08.2009 року.

Представник позивача свої
позовні вимоги підтримав повністю та
просить їх задовольнити.

В засіданні 30.05.2014 року
представник відповідача позовні
вимоги визнав лише в сумі 28 660,46 грн.
інфляційних та 52 743,31 грн. 3 % річних, в
інший частині стягнення інфляційних та
3 % річних просить суд застосувати строк
позовної давності.

Заслухавши доводи та пояснення
представників сторін, дослідивши
наявні у справі письмові докази та
оцінивши їх у сукупності, суд
задовольняє позов частково з наступних
підстав.

У відповідності до ст. 33 ГПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи,
правовідносини між сторонами виникли
на підставі договору № 1832- від 28
листопада 2008 року укладеного між
сторонами у справі (а.с. 35). За умовами
даного договору позивач на користь
відповідача зобов'язався поставити
товар - саломас рафінований
дезодорований, а відповідач - прийняти
та оплатити його.

25 серпня 2009 року було прийнято рішення
у справі № 09/1927 за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім «Олійно-жирова компанія» до
товариства з обмеженою
відповідальністю «БМБ Маргарин» про
стягнення 1 052 035,21 грн., та стягнуто з
товариства з обмеженою
відповідальністю «БМБ Маргарин» на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
«Олійно-жирова компанія» 815931,00 грн.
основного боргу, 13265,08 грн. договірної
пені, 131900,00 грн. договірного штрафу, 1658,13
грн. три проценти річних, 89281,00 грн.
інфляційних нарахувань та 10835,35 грн.
судових витрат (а.с. 10).

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 08 лютого 2010
року у справі № 09/1927 (а.с. 12-15) рішення
господарського суду від 25.08.2009 року
залишено без змін.

За твердженням представника позивача,
рішення у справі № 09/1927 не виконано по
сьогоднішній день, тому на підставі ст.
625 ЦК України позивач просить суд
стягнути з відповідача 248 350,99 грн.
інфляційних та 88 056,06 грн. 3 % річних,
розрахованих за період після прийняття
судового рішення від 25.08.2009 року у
справі № 09/1927.

В силу вимог частини другої статті 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми
боргу за грошовим зобов'язанням з
урахуванням встановленого індексу
інфляції, а так само трьох процентів
річних з простроченої суми,
здійснюється незалежно від тієї
обставини, чи був передбачений
договором відповідний захід
відповідальності.

Суд погоджується із доводами
позивача про те, що він має право
нараховувати на несплачену суму
основного боргу за товар індекс
інфляції та 3% річних аж до повного
погашення боргу, бо у відповідності до
ст. 599 ЦК України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Чинним законодавством не
передбачено, що прийняття судового
рішення по справі припиняє
зобов'язання між сторонами, оскільки
судове рішення лише підтверджує
боргові зобов'язання та є основною для
застосування примусу у стягненні
боргу.

Суд перевірив правильність
нарахування позивачем 3 % річних та
інфляційних за визначений позивачем
період з 25 серпня 2009 року по 20 березня
2014 року за допомогою програмного
забезпечення "Ліга" і встановив
неправильність проведених
розрахунків.

Так, за належним розрахунком за
вказаний період загальний розмір
інфляційних становить 155 833,91 грн. проти
визначених позивачем 248 350,99 грн., а 3%
річних - 88 130,44 грн. проти визначених
позивачем 88 056,06 грн.

Судом встановлено, що між сторонами
немає спору з приводу правомірності
періоду розрахунку позивачем позовних
вимог з 25 серпня 2009 року по 20 березня 2014
року (який не охоплено судовим рішенням
від 25.08.2009 року у справі № 09/1927).

Відповідач клопотанням у поясненні від
30.05.2014 року просить суд застосувати до
позовних вимог строк позовної
давності. Дане клопотання підлягає до
задоволення, виходячи з такого:

Ст. 253 ЦК України передбачено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Предметом позову у даній справі є
стягнення з відповідача інфляційних та
3% річних. Розрахунок цих платежів
проводиться за кожний місяць
(інфляційні) та за кожний день (% річних),
тому і право на нарахування цих
платежів виникає у позивача щомісячно
або щоденно за весь період існування
основного боргу за товар.

Саме з моменту виникнення права
на нарахування інфляційних чи % річних
і починається перебіг строку позовної
давності для їх стягнення.

Суд погоджується, що з 25.08.2009 року
(після прийняття рішення у справі №
09/1927) у позивача виникло право на
нарахування інфляційних та 3% річних за
наступні періоди після прийняття
рішення, аж до повного погашення
основного боргу.

На відміну від пені, чинним
законодавством не обмежується право
позивача нараховувати інфляційні чи
проценти річних шестимісячним чи іншим
терміном ( ст. 232 ГК України).

Відповідно до частини першої ст.
223 ГК України при реалізації в судовому
порядку відповідальності за
правопорушення у сфері господарювання
застосовуються загальний та скорочені
строки позовної давності, передбачені
ЦК України, якщо інші строки не
встановлено ГК України.

На стягнення інфляційних та процентів
річних за ст. 625 ЦК України не
поширюються скорочені строки позовної
давності, а застосовується загальний у
три роки, оскільки протилежне чинним
законодавством не визначено.

Поняття позовної давності міститься в
ст. 256 ЦК України - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Порядок обчислення позовної
давності в силу положень ч.2 ст.260 ЦК
України не може бути змінений за
домовленістю сторін.

Позивач сам визначив початкову
дату нарахування інфляційних та
процентів річних - 25.08.2009 року - на що має
повне право, оскільки на цю дату мало
місце існування основного боргу.

До суду позивач звернувся 01.04.2014 року,
тому має право на стягнення
інфляційних та процентів річних за три
попередні роки до цієї дати.

Суд відхиляє доводи позивача про
те, що він до суду звернувся 28.03.2014 року,
коли на відділенні поштового зв'язку
ним було здано лист із позовною заявою
на адресу суду (а.с. 26). Позивач у своїх
доводах помилково застосовує норми ч. 4
ст. 51 ГПК України про те, що
процесуальна дія, для якої встановлено
строк, може бути вчинена до 24-ї години
останнього дня строку. Якщо позовну
заяву, відзив на позовну заяву, заяву
про перегляд рішення та інші документи
здано на пошту чи телеграф до 24-ї години
останнього дня строку, строк не
вважається пропущеним.

Подання позовної заяви до
господарського суду ніякими строками
не регулюється, на відміну від КАС
України, ст. 99 якого визначено, що
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Дату звернення до господарського
суду визначає сам позивач за власним
волевиявленням, яке не може бути
обмежено навіть пропуском строку
позовної давності на момент звернення,
оскільки ч. 2 ст. 267 ЦК України визначає,
що заява про захист цивільного права
або інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності.

З цих підстав момент звернення до
господарського суду не регулюється ст.
51 ГПК України, оскільки це не є
процесуальна дія, для якої встановлено
строк.

Отже, датою звернення позивача до
суду є лише дата отримання (реєстрації)
судом позовної заяви що повинні
збігатися, а не дата складення
позивачем цієї заяви чи дата поштової
квитанції про відправлення ним
позовної заяви до суду.

У відповідності до ч. 3-5 ст. 267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Таким чином, до позовних вимог про
стягнення інфляційних та 3% річних слід
застосувати строк позовної давності та
відмовити позивачу у стягненні цих
платежів за період з 25.08.2009 року по
01.04.2011 року, тобто стягнення за
позовними вимогами слід проводити лише
за трирічний період, що передує даті
реєстрації позовної заяви судом.

Позивач не вважав строк позовної
давності за своїми позовними вимогами
пропущеним, а тому не доводив існування
обставин, які спричинили його пропуск.

Суд не погоджується із доводами
позивача про те, що зверненням позивача
до суду у попередній справі № 09/1927
перериваються строки позовної
давності для стягнення інфляційних та
3% річних у даній справі. Предмети
спорів у цих справах є різними, а на
момент подачі позову у справі 09/1927 ( за
даними діловодства суду це відбулося
27.07.2009 року), у позивача ще не виникло
право на нарахування інфляційних та
процентів річних на суму основного
боргу за товар за період після 25.08.2009
року, оскільки цей період ще не настав і
не було відомо, чи існуватиме тоді
основний борг у відповідача перед
позивачем. Тому ніяке переривання
строків позовної давності не мало
місця.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 264 ЦК
України позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач.

Для застосування цієї норми мова
повинна йти про один і той же борг, чого
у ситуації із позовом у даній справі та
у справі у справі 09/1927 - немає.

На підставі викладеного, до позовних
вимог позивача про стягнення
інфляційних та процентів річних слід
застосувати строк позовної давності та
відмовити з цієї підстави у стягненні
нарахованих сум за період з 25.08.2009 року
по 01.04.2011 року.

Доказів про проведення із позивачем
розрахунку за відсотками річних та
інфляційним відповідач суду не надав.

Тому до стягнення з відповідача на
користь позивача належить лише 51 631,51
грн. як 3% річних та 19 493,35 грн.
інфляційних на підставі договору №
1832- від 28.11.2008 року, які
розраховані за три роки, що передували
даті звернення позивача із позовом до
суду 01.04.2014 року.

Суд відхиляє клопотання
відповідача про відстрочення
виконання судового рішення на 1 рік,
оскільки кризові явища в економіці
країни однаково негативно впливають на
обидві сторони. Крім того відповідач не
надає ніякого обґрунтування того, чому
він просить відстрочити виконання
судового рішення саме на рік та які
гарантії виконання судового рішення
існують після сплину цього терміну.

Представник позивача проти
відстрочення виконання судового
рішення заперечив.

На підставі статті 49 ГПК України з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню судовий збір в
повній сумі 6 728,14 грн., оскільки спір
виник з вини відповідача.

Керуючись ст. 49,82-85 ГПК України,
суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю "БМБ
Маргарин" (ідентифікаційний код 32606706,
Черкаська область, Черкаський район, с.
Руська Поляна урочище "Кленове", 5) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
Олійножирова компанія"
(ідентифікаційний код 31983539, Вінницька
область, Вінницький район, с. Вінницькі
хутори, вул. П. Тичини, 3) -- 51 631,51 грн. як 3%
річних, 19 493,35 грн. інфляційних на
підставі договору № 1832- від 28.11.2008
та 6 728,14 грн. на відшкодування судового
збору.

3. В решті вимог у задоволенні
позову відмовити повністю.

Наказ видати.

Рішення може бути оскаржено до
Київського апеляційного
господарського суду протягом 10 днів.

Повне рішення складено 04 червня
2014 року

Суддя
Н.М. Спаських