ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.05.2014 Справа № 920/689/14

за позовом: Комунальної
установи "Сумська міська клінічна
лікарня № 5",

м. Суми

до відповідача: Сумського
державного університету, м. Суми

за участю третьої особи: Сумської
об`єднаної державної фінансової
інспекції,

м. Суми

про внесення змін до угоди та стягнення
99 097 грн. 80 коп.

СУДДЯ Ю.А. ДЖЕПА

Представники сторін:

від позивача: Плевако В.А.
(довіреність б/н від 08.05.2014р.);

від відповідача: Світайло А.О.
(довіреність № 05.03/01-05/516 від 05.02.2014р.);

від третьої особи: Сапегіна О.В.
(довіреність № 48 від 13.08.2013 р.);

Чемериса В.М.
(довіреність № 23 від 08.05.2014 р.).

При секретарі судового засідання
Лєпковій О.О.

Суть спору: позивач, згідно до уточнень
позовних вимог, просить суд:

1) Внести зміни до пункту 3.2. Угоди
про співробітництво від 21.12.2010 року,
укладеного між
лікувально-профілактичним закладом КУ
"Сумська міська клінічна лікарня № 5" і
Сумським державним університетом, і
викласти в такій редакції:

" 3.2. Щомісячно здійснювати та надавати
для сплати до Сумського державного
університету розрахунки витрат на
утримання матеріально-технічної бази,
що знаходиться у користуванні
Сумського державного університету."

2) Зобов`язати Сумський державний
університет відшкодувати шкоду КУ
"Сумська міська клінічна лікарня № 5" за
спожиті кафедрами та курсами медичного
факультету комунальні послуги на
загальну суму 99 097 грн. 80 коп. за період
з 2009 по 2012 року на вимогу державної
фінансової інспекції.

Представник відповідача подав
заперечення на позовну заяву (вх. № 6107
від 13.05.2014 р.), в яких просить суд
відмовити в задоволенні позову,
посилаючись на його необґрунтованість
та безпідставність.

Представник третьої особи подав
письмові пояснення б/н від 06.05.2014 р., в
яких підтверджує факт завдання
матеріальної шкоди позивачу на суму 99
097 грн. 80 коп.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши
надані оригінали документів, копії
яких долучені до матеріалів справи,
заслухавши пояснення повноважних
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, суд встановив:

Як вбачається з матеріалів справи,
21.12.2010 року між Комунальною установою
«Сумська міська клінічна лікарня № 5» і
Сумським державним університетом було
укладеного Угоду про співробітництво,
згідно з якою кафедра хірургії з
дитячою хірургією та курсом онкології
займає площу 337,5 кв. м площ, із них:
кафедра сімейної медицини для
проведення занять з інтернами по
хірургії - 21,4 кв., за курсом
офтальмології - 12 кв. м, за курсом
терапії - 16,8 кв.м, всього університетом
використовується нежитлові приміщення
балансоутримувачем яких є позивач - КУ
«Сумська міська клінічна лікарня № 5»
загальною площею 368,8 кв.м

Відповідно до п. 3.2 вищезазначеної
Угоди Лікарня № 5 зобов'язується згідно
Положення про клінічний
лікувально-профілактичний заклад
охорони здоров'я нести за рахунок
власних коштів витрати, пов'язані з
утриманням матеріально-технічної бази.

Позивач в позовній заяви зазначає, що
Сумський державний університет є
окремою юридичною особою, яка
підпорядкована Міністерству освіти і
науки та утримується за рахунок коштів
Державного бюджету України, а
фінансування лікувальних закладів (у
т.ч. комунальна установа "Сумська
міська клінічна лікарня № 5"), на базі
яких розміщені кафедри та курси даного
університету, проводиться з місцевого
бюджету. КУ «Сумська міська клінічна
лікарня № 5» не вважає пункт 3.2.
вказаної угоди про співробітництво
таким, що не відповідає законодавству.
Неправомірним та таким, що не
відповідають законодавству є дії
лікарні по оплаті комунальних послуг з
місцевого бюджету, що споживаються
державним університетом для навчання
своїх студентів. Сумський державний
університет є державною установою
освіти, видатки на забезпечення
основної діяльності університету
фінансуються з загального та
спеціального фондів державного
бюджету України і оскільки відповідач -
СумДу відмовляється нести вказані
витрати та відсутні норми
законодавства, які забов'язують
лікувально-профілактичні заклади
фінансувати кафедри університету, тому
позивач вважає необхідним доповнити
пункт 3.2. Угоди, що не суперечить
вищевикладеним нормам законодавства.
Також вважає за необхідне розмежувати
витрати між клінічним
лікувально-профілактичним закладом і
клінікою на територіях, що знаходяться
у виключному користуванні
університету і використовується для
навчання студентів державного
університету.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що вказане положення
договору суперечить ч. 2 ст. 85
Бюджетного кодексу України, якою
заборонено планувати та здійснювати
видатки, не віднесені до місцевих
бюджетів. Вказане порушення було
відмічено при проведенні ревізії
фінансово-господарської діяльності
позивача державною фінансовою
інспекцією в Сумській області.

За період, що підлягав ревізії, з 01.12.2009
р. по 31.01.2012 р. позивачем сплачено за
спожиті кафедрою Сумського державного
університету комунальні послуги 99 097
грн. 80 коп.

Як зазначає позивач, з відповідачем
проводилась робота по врегулюванню
питання відшкодування комунальних
послуг за утримання кафедри СумДУ в
досудовому порядку протягом декількох
років, однак згоди з цього питання між
лікарнею та університетом досягнуто не
було.

Відповідно до п. 1.1 Угоди про
співробітництво обидві сторони
приймають на себе взаємні обов'язки
щодо спільної організації,
удосконалення і забезпечення медичною
допомогою населення регіону, що
обслуговується, ефективного
використання матеріальних, кадрових,
фінансових ресурсів і наукового
потенціалу університету й закладу
охорони здоров'я, які спрямовані на
поліпшення здоров'я населення.

Таким чином, на підставі вищевказаної
угоди виникли правовідносини,
пов'язані зі спільною діяльністю з
організації навчально-наукового та
лікувально-діагностичного процесів, а
не правовідносини з утримання
університету та користування ним
нерухомим майном і комунальними
послугами.

Судом встановлено, що Угодою про
співробітництво відповідно до
Положення передбачено, що лікувальний
заклад виділяє приміщення, оснащення
та лікувально-діагностичну апаратуру,
які спільно використовуються (п. 1.3
Угоди), забезпечує господарське
обслуговування приміщень, закріплених
за кафедрою, забезпечує роботу
медичної апаратури, механізмів,
інженерно-технічних комунікацій і
будівель для якісного проведення
лікувально-діагностичного,
навчального процесів та наукових
досліджень (п. 3.3 Угоди).

Навчальний заклад забезпечує
навчальну, лікувальну та наукову
роботу.

Відповідно до такого розмежування
відбувається розмежування витрат,
оскільки п. 1.5 Положення передбачає, що
витрати по забезпеченню
навчально-виховного та
науково-дослідного процесів
здійснюються за рахунок коштів на
утримання відповідного вищого
медичного закладу освіти III, IV рівнів
акредитації (закладу післядипломної
освіти, науково-дослідного інституту),
а витрати, пов'язані з утриманням
матеріально-технічної бази - за рахунок
коштів лікувально-профілактичного
закладу.

Таке розмежування відповідає вимогам
ст. 1130 Цивільного кодексу України та ст.
176 Господарського кодексу України,
відповідно до ч. 1 якої
організаційно-господарськими
визнаються зобов'язання, що виникають у
процесі управління господарською
діяльністю між суб'єктом
господарювання та суб'єктом
організаційно-господарських
повноважень, в силу яких зобов'язана
сторона повинна здійснити на користь
другої сторони певну
управлінсько-господарську
(організаційну) дію, або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку, а
згідно з ч. 4 цієї статті суб'єкти
господарювання мають право разом
здійснювати господарську діяльність
для досягнення спільної мети, без
утворення єдиного суб'єкта
господарювання, на умовах, визначених
договором про спільну діяльність.

Таким чином, витрати позивача,
пов'язані з утриманням
матеріально-технічної бази,
забезпеченням господарським
обслуговуванням приміщень є внеском у
спільну діяльність відповідно до умов
Угоди про співробітництво.

Проаналізувавши матеріали справи,
оцінивши надані сторонами докази в їх
сукупності, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
даний спір виник у зв'язку з
реалізацією позивачем свого права
ініціювати зміну умов укладеного
сторонами договору про спільну
діяльність в судовому порядку.

Статтею 188 Господарського кодексу
України передбачено, що зміна та
розірвання господарських договорів у
судовому порядку не допускається, якщо
інше не передбачено законом або
договором; якщо сторони не дійшли згоди
щодо зміни договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк сторона має право передати спір
на вирішення суду.

За статтями 651 та 652 Цивільного кодексу
України зміна договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом;
договір може бути змінено за рішенням
суду на вимогу однієї зі сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом;
договір може бути змінено також у
зв'язку з істотною зміною обставин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
дійшов висновку, що підстави для
внесення змін до вказаного договору
відсутні, оскільки позивач не довів
суперечності вказаного пункту
приписам законодавства, а також не
навів правових підстав для внесення
таких змін, як такі, що зумовлюють
відмову у задоволенні позовних вимог,
відповідають приписам статей 43, 54, 84
Господарського процесуального кодексу
України, статтям 651 та 652 Цивільного
кодексу України.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Сатею 43 названого Кодексу визначено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Господарський суд вважає
необґрунтованим посилання позивача на
ст. 85 Бюджетного кодексу України,
оскільки дана норма регулює порядок
передачі державою права на здійснення
видатків, які віднесені до обов'язку
держави та веде мову про заборону
фінансування бюджетних установ
одночасно з різних бюджетів, в той час,
як питання співробітництва
регулюється Цивільним кодексом
України.

Згідно зі статтею 627 Цивільного кодексу
України відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Сутність свободи
договору розкривається насамперед
через співвідношення актів цивільного
законодавства і договору: сторони
мають право врегулювати ті відносини,
які не визначені у положеннях актів
цивільного законодавства, а також
відступати від положень, що визначені
цими актами, і самостійно врегулювати
свої відносини, крім випадків, коли в
актах законодавства міститься пряма
заборона відступів від передбачених
ними положень або якщо обов'язковість
положень актів цивільного
законодавства випливає з їхнього
змісту чи суті відносин між сторонами.

Частина 2 статті 1131 Цивільного кодексу
України встановлює, що умови договору
про спільну діяльність, покриття
витрат та збитків учасників, їх участь
у результатах спільних дій та інші
умови визначаються за домовленістю
сторін, якщо інше не встановлено
законом про окремі види спільної
діяльності.

Таким чином, Угодою про
співробітництво, сторони узгодили
здійснення витрат, пов'язаних з
утриманням матеріально-технічної бази
клінічних лікувально-профілактичних
закладів охорони здоров'я за рахунок
коштів цього закладу.

Відповідно до ст. 224 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено. Під
збитками розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Статтею 623 Цивільного кодексу України
визначено, що боржник, який порушив
зобов'язання має відшкодовувати
кредиторові завдані цим збитки; розмір
збитків, завданих порушенням
зобов'язання, доказується кредитором.

Отже, відшкодування збитків можливо
лише за наявності складу
правопорушення, до якого входять
наступні елементи: протиправна
поведінка, наявність збитків,
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та спричиненням збитків,
вина. Відсутність хоча б одного
елемента складу правопорушення
виключає настання відповідальності у
вигляді відшкодування збитків.

В свою чергу позивач не довів суду, що
поведінка відповідача є протиправною,
доказів порушення господарських
зобов'язань позивач не надав, проте
відповідач належним чином виконував
умови укладеної між сторонами за даним
спором угоди та не брав на себе
зобов'язання сплачувати витрати на
комунальні послуги, які відносяться до
спільної діяльності, а тому позивачем
не доведена наявність вини
відповідача.

Позивач належним чином не обґрунтував
заявлені позовні вимоги, угодою про
співробітництво не передбачено
обов'язку відповідача відшкодовувати
витрати на комунальні послуги, тому
вимоги позивача про стягнення з
відповідача 99 097 грн. 80 коп. є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

Згідно зі ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати по сплаті судового збору
покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Повне рішення складено 29.05.2014 р.

СУДДЯ
Ю.А. ДЖЕПА