КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2014 р. Справа№ 26/327

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Рудченка С.Г.

при секретарі судового засідання:
Шалівському В.О.

розглянувши апеляційну скаргу
Закритого акціонерного товариства
,,УКРГАЗ - ЕНЕРГО"

на рішення господарського суду м. Києва
від 17.01.2014р.

у справі № 26/327 (головуючий суддя
Шкурдова Л.М., судді Ковтун С.А.,
Літвінова М.Є.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства ,,Родовід Банк"

до Закритого акціонерного товариства
,,УКРГАЗ - ЕНЕРГО"

про визнання додаткової угоди
недійсною

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
,,Родовід Банк" (далі - позивач)
звернулося в господарський суд міста
Києва з позовом до Закритого
акціонерного товариства ,,УКРГАЗ -
ЕНЕРГО" (далі - відповідач) про визнання
недійсною додаткової угоди № 3 до
договору № 79.1/18-Д-08 строкового
банківського вкладу.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що встановлена
зазначеною додатковою угодою № 3
процентна ставка в розмірі 48% не
відповідає встановленим у банку
процентним ставкам і є значно
завищеною, фактично додаткова угода
укладена значно пізніше після введення
тимчасової адміністрації у банку, тому
керівник установи не мав вже права
підпису такої угоди.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 29.12.2011р. у справі № 26/327 в
позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 22.03.2012р.
рішення господарського суду міста
Києва від 29.12.2011р. залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 28.05.2013р. постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 22.03.2012р. та
рішення господарського суду міста
Києва від 29.12.2011р. скасовано, справу
передано на новий розгляд до
господарського суду міста Києва.

В процесі нового розгляду справи від
позивача надійшла заява про зміну
підстав позову, відповідно до якої банк
просить визнати недійсною додаткову
угоду № 3 до договору №79.1/18-Д-08
строкового банківського вкладу в
національній валюті юридичної
особи-резидента від 29.02.2008 р. з моменту
її укладення.

Відповідно до даної заяви позивач
просить підстави позову у справі
вважати такими:

- відсутність повноважень
керівника банку на підписання
додаткової угоди № 3 пов'язана з тим, що
станом на момент її підписання - 28.03.2009р.
для її укладення необхідна була згода
правління, а правління такої згоди
керівнику банку, який її підписав, не
надавало;

- вимога про визнання додаткової
угоди недійсною з підстав порушення
принципу розумності при підвищенні
процентної ставки до 48 %, що завдає
збитків банку, позивачем викладена без
змін.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 17.01.2014р. у справі № 26/327 позов
задоволено. Визнано недійсною
додаткову угоду № 3 до договору №
79.1/18-Д-08 від 29.02.2008р., укладену між
Публічним акціонерним товариством
,,Родовід Банк" та Закритим акціонерним
товариством ,,Укргаз - Енерго".

Мотивуючи своє рішення, суд першої
інстанції послався на умови договору,
положення ГК України і ЦК України, і
дійшов висновку про те, що позовні
вимоги підлягають задоволенню.
Зокрема, судом зазначено, що Головою
Правління АТ ,,Родовід Банк" укладено
додаткову угоду № 3 до договору
№79.1/18-Д-08 строкового банківського
вкладу в національній валюті юридичної
особи-резидента від 29.02.2008р. без
погодження з Правлінням банку з
визначенням особливого порядку
нарахування процентів за депозитним
договором та встановленням процентної
ставки у розмірі 48% річних. Крім того,
оспорювана додаткова угода № 3 не
відповідає вимогам, встановленим ст.ст.
509, 627 ЦК України, зокрема принципам
розумності та справедливості, оскільки
процента ставка за додатковою угодою №
3 була значно завищеною, ніж процентні
ставки за депозитними договорами, які
діяли у банку в цей період, а також у
банківській системі вцілому.

Не погодившись з рішенням суду,
відповідач подав апеляційну скаргу, у
якій просить рішення господарського
суду м. Києва від 17.01.2014р. у справі № 26/327
скасувати і прийняти нове рішення, яким
в позові відмовити. Зокрема, скаржник
зазначає про те, що при винесенні
оскаржуваного рішення суд першої
інстанції неправильно застосував
норми матеріального права та дійшов
висновків, які не відповідають
обставинам справи (щодо порушення
принципу розумності та справедливості
при укладенні спірної угоди), порушив
приписи ст. 241 ЦК України, так як дійшов
невірного висновку про відсутність
схвалення правочину банком шляхом
виплати коштів та ст. 80 Закону України
,,Про банки та банківську діяльність" в
редакції, яка діяла з 05.08.2009р. по 21.08.2010р.,
оскільки не визнав за тимчасовим
адміністратором ОСОБА_1 право
призначати виконуючого обов'язки
тимчасового адміністратора ОСОБА_2 у
зв'язку зі своєю непрацездатністю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 03.03.2014р. у
справі № 26/327 апеляційну скаргу
Закритого акціонерного товариства
,,УКРГАЗ - ЕНЕРГО" на рішення
господарського суду м. Києва від
17.01.2014р. прийнято до провадження та
призначено розгляд скарги на 08.04.2014р.

У відзиві на апеляційну скаргу, який
надійшов на адресу суду 07.04.2014р.,
позивач зазначає про
необґрунтованість доводів апеляційної
скарги, просить рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні 08.04.2014р. оголошено
перерву до 29.04.2014р.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 29.04.2014р. справу
№ 26/327 прийнято до провадження колегією
суддів у складі головуючого судді
Рябухи В.І., суддів Агрикової О.В.,
Рудченка С.Г., згідно з розпорядженням
секретаря судової палати суду від
29.04.2014р.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 29.04.2014р.
розгляд апеляційної скарги у справі №
26/327 відкладено на 20.05.2014р. на підставі
ст. 77 ГПК України.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 20.05.2014р. справу
№ 26/327 прийнято до провадження колегією
суддів у складі головуючого судді
Сухового В.Г., суддів Агрикової О.В.,
Рудченка С.Г., згідно з розпорядженням
секретаря судової палати суду від
20.05.2014р.

В судовому засіданні 20.05.2014р.
представник відповідача апеляційну
скаргу підтримала, просила її
задовольнити, представник позивача
заперечила проти доводів апеляційної
скарги з підстав, викладених у відзиві.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Розглянувши матеріали апеляційної
скарги, дослідивши наявні у справі
докази, заслухавши пояснення
представника позивача та представника
відповідача, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції має бути залишено без змін
виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи,
29.02.2008р. між Відкритим акціонерним
товариством ,,Родовід Банк", в
подальшому перейменоване у Публічне
акціонерне товариство ,,Родовід Банк"
(далі - позивач, банк), та Закритим
акціонерним товариством ,,УКРГАЗ -
ЕНЕРГО" (далі - відповідач, вкладник)
укладено договір № 79.1/18-Д-08 строкового
банківського вкладу в національній
валюті юридичної особи - резидента
(далі - договір, т. 1, а.с. 6 - 10).

Відповідно до п.1.1 договору банк
прийняв від вкладника на строковий
депозитний рахунок грошові кошти в
сумі 552 000 000,00 грн. та зобов'язався
повернути вкладникові суму вкладу
29.08.2008р. і сплатити нараховані відсотки
за вкладом на умовах та в порядку
визначеному договором.

У п.2.7 договору сторони погодили, що за
повний строк зберігання вкладу, що
зазначений у п. 1.1 цього договору, банк
нараховує вкладнику 9% річних.

29.02.2008р. сторонами укладено Додаткову
угоду № 1 до договору від 29.02.2008р., якою
змінено п.2.9 договору та передбачено
окрему виплату відсотків, нарахованих
у відповідності до договору, при
поверненні вкладу зі спливом строку
або при достроковому поверненні.

21.07.2008р. між сторонами укладено
додаткову угоду № 2, якою продовжено
термін дії договору до 10.03.2009р.

Крім того, 10.03.2009р. між сторонами
договору укладено додаткову угоду № 3
до договору, якою змінено п.п.1.1, 2.7
договору та погоджено обов'язок банку
повернути вкладникові суму вкладу
08.02.2010р. і сплатити нараховані відсотки
за вкладом на умовах та в порядку,
встановлених цим договором; банк за
повний строк зберігання вкладу, що
зазначений у п. 1.1 цього договору,
нараховує вкладнику 24% річних. Також
сторони передбачили, що у разі, якщо
протягом строку з 01.01.2009р. по 08.02.2010р.
включно на рахунку буде знаходитися
сума вкладу в розмірі не менше ніж 550 000
000,00 грн., то банк за період з 01.01.2009р. по
08.02.2010р. нараховує та виплачує
вкладнику на суму вкладу 48% річних.

На виконання умов договору
відповідачем внесено на рахунок
відкритий в банку кошти в розмірі 552 000
000,00 грн., що підтверджується випискою
за особовим рахунком відповідача.

Позивач звернувся до суду з позовом про
визнання додаткової угоди № 3 від
10.03.2009р. до договору недійсною з моменту
її укладення на підставі статей 203, 215, 228
ЦК України. Позовні вимоги мотивовані,
зокрема, тим, що Голова Правління, який
підписав вказану угоду, не мав
повноважень на укладення договорів,
угод, що перевищують суму у розмірі
108 750 000,00 грн. без попереднього
погодження Правління банку. В свою
чергу проценти, що підлягали
нарахуванню та виплаті за умовами
спірної додаткової угоди складали 283 289
424,65 грн., що майже в два з половиною рази
перевищує допустиму суму (25% статутного
капіталу), на яку міг укласти угоду
Голова Правління без погодження
Правління Банку.

Крім того, позивач зазначає, що
оспорювана додаткова угода № 3 не
відповідає вимогам розумності та
справедливості, оскільки процентна
ставка розміром 48% річних не
відповідала встановленим у банку
процентним ставкам, є значно завищеною
порівняно із звичайними процентними
ставками за депозитними договорами, що
діяли в банку в цей період.

Відповідач, заперечуючи проти позовних
вимог, посилався на положення ст. 241 ЦК
України, зазначаючи, що в подальшому
укладення додаткової угоди № 3 було
схвалено позивачем, що унеможливлює
визнання її недійсною, встановлення
даною угодою процентної ставки в
розмірі 48% річних відповідає вимогам
чинного законодавства та не порушує
права та охоронювані законом інтереси
позивача.

Колегія суддів, враховуючи встановлені
у даній справі обставини та наявні у
справі докази, погоджується з
висновками суду першої інстанції про
наявність правових підстав для
задоволення позовних вимог з огляду на
таке.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставами
виникнення прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено,
що договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України,
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за
договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Згідно зі ст. 2 Закону України ,,Про
банки і банківську діяльність" вклад
(депозит) - це кошти в готівковій або у
безготівковій формі, у валюті України
або в іноземній валюті, які розміщені
клієнтами на їх іменних рахунках у
банку на договірних засадах на
визначений строк зберігання або без
зазначення такого строку і підлягають
виплаті вкладнику відповідно до
законодавства України та умов
договору.

Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК
України передбачають такий спосіб
захисту порушеного права як визнання
недійсним правочину (господарської
угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині. Загальні підстави визнання
недійсними правочинів і настання
відповідних наслідків встановлені
статтями 215, 216 ЦК України.

Так, відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 7 роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України від 06.1.2009 № 9
,,Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Вирішуючи спір про визнання договору
недійсним, необхідним є встановлення
наявності тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону, додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони тощо.

Як зазначалось вище, додатковою угодою
№ 3 до договору № 79.1/18-Д-08
строкового банківського вкладу, яка
датована 10.03.2009р., позивач та відповідач
дійшли згоди про зміну п.п.1.1, 2.7
договору та погодили обов'язок банку
повернути вкладникові суму вкладу
08.02.2010р. і сплатити нараховані відсотки
за вкладом на умовах та в порядку,
встановлених цим договором; банк за
повний строк зберігання вкладу, що
зазначений у п. 1.1 цього договору,
нараховує вкладнику 24% річних. Також
сторони передбачили, що у разі, якщо
протягом строку з 01.01.2009р. по 08.02.2010р.
включно на рахунку буде знаходитися
сума вкладу в розмірі не менше ніж 550 000
000,00 грн., то банк за період з 01.01.2009р. по
08.02.2010р. нараховує та виплачує
вкладнику на суму вкладу 48% річних.

Дана додаткова угода від імені банку
підписана Головою Правління Єгоренко
Д.В.

Відповідно до положень ст. 92 ЦК України
юридична особа набуває цивільних прав
та обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону. Орган
або особа, яка відповідно до установчих
документів юридичної особи чи закону
виступає від її імені, зобов'язана
діяти в інтересах юридичної особи,
добросовісно і розумно та не
перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 ГПК України
виконавчий орган діє від імені
акціонерного товариства у межах,
встановлених статутом акціонерного
товариства і законом.

Як вбачається зі Статуту банку в
редакції від 19.04.2008р. (чинній станом на 10
березня 2009р., т. 2, а.с. 121 - 146) Голова
Правління Банку вирішує всі питання
діяльності банку, за виключенням тих
питань, які віднесені до компетенції
Загальних зборів акціонерів банку,
Спостережної Ради банку, Правління
банку, а також питання делеговані
Загальними зборами акціонерів банку,
Спостережною Радою банку, Правлінням
банку (п. 14 ст. 7 Статуту). Зокрема, Голова
Правління банку має право укладати від
імені банку (у тому числі підписувати)
договори (контракти, угоди), включаючи
зовнішньоекономічні, та/або вчиняти
правочини, окрім тих, що згідно цього
Статуту від імені банку укладають інші
особи. Укладення від імені банку
договору (контракту, угоди) та/або
вчинення правочину на суму, що
перевищує 25 % статутного капіталу
банку, можливе після прийняття
Правлінням Банку відповідного рішення.

Згідно із п.п. 4.14 п. 4 ст. 7 Статуту
Правління Банку вирішує всі питання
діяльності банку, крім питань, які
відносяться до компетенції Загальних
зборів акціонерів Банку й Спостережної
Ради Банку, зокрема приймає рішення про
укладення Банком договору (контракту,
угоди) та/або вчинення правочину на
суму, що перевищує 25% статутного
капіталу Банку, що також закріплено в
п. 3.14 Положення про Правління ВАТ
,,Родовід Банк", затвердженого
протоколом Спостережної Ради ВАТ
,,Родовід Банк" від 30.03.2007р. № 3 (т.2, а.с. 148
- 157).

Статутом банку (п. 3 ст. 3) визначено, що
статутний капітал банку становить 435 000
000 (чотириста тридцять п'ять мільйонів)
гривень.

З огляду на викладене, слід дійти
висновку, що Голова Правління не мав
повноважень на укладення договорів,
угод, що перевищують суму у розмірі 108 750
000 (сто вісім мільйонів сімсот п'ятдесят
тисяч) гривень без попереднього
вирішення цього питання Правлінням
банку.

Проценти, що підлягали нарахуванню та
виплаті за умовами Додаткової угоди № 3
складали 283 289 424,65 грн., що майже в два з
половиною рази перевищувало допустиму
суму (25 % статутного капіталу), на яку
міг укласти угоду Голова Правління без
погодження Правління Банку.

Відповідно до ч. 2. ст. 99 ЦК України
виконавчий орган товариства може
складатися з однієї або кількох осіб.
Згідно із ч. 2 ст. 161 ЦК України
виконавчий орган акціонерного
товариства може бути колегіальним
(правління, дирекція) чи одноособовим
(директор, генеральний директор).

Постановою Пленуму Верховного Суду
України ,,Про практику розгляду судами
корпоративних спорів" від 24.10.2008р. № 13
роз'яснено, що у разі, якщо в статуті
товариства передбачено, що його
виконавчий орган діє у складі кількох
осіб, а отже, голова правління не є
самостійним органом управління, тому
для набуття товариством цивільних прав
і обов'язків він на підставі частини
другої статті 99 та статті 161 ЦК повинен
виносити відповідні питання на розгляд
засідання правління чи загальних
зборів акціонерів (п.40 Постанови).

Як вбачається з п. 1 ст. 7 Статуту
Відкритого акціонерного товариства
,,Родовід Банк" (у редакції від 19.04.2008р.)
виконавчим органом банку є Правління
Банку, яке здійснює управління
поточною діяльністю банку, формування
фондів, необхідних для статутної
діяльності банку, та несе
відповідальність за ефективність
роботи банку згідно з принципами та
порядком, встановленими Статутом,
рішенням Загальних зборів акціонерів
банку та Спостережної Ради Банку.

Члени Правління Банку призначаються
Спостережною Радою Банку строком на
п'ять років за відповідним поданням
голови Правління Банку. Кількісний
склад членів Правління Банку
визначається Головою Правління Банку
(п.3 ст. 7 Статуту).

Матеріали справи не містять рішення
Правління Банку на укладення Головою
Правління Банку додаткової угоди № 3 до
договору №79.1/18-Д-08 строкового
банківського вкладу в національній
валюті юридичної особи-резидента від
29.02.2008р.

З огляду на викладене, слід дійти
висновку, що Головою Правління банку
Єгоренком Д.В. укладено додаткову угоду
№ 3 до договору №79.1/18-Д-08 строкового
банківського вкладу в національній
валюті юридичної
особи-резидента від 29.02.2008р. без
відповідних на те повноважень,
оскільки Правління Банку не надавало
згоди на укладення спірної додаткової
угоди № 3.

На думку відповідача, позивачем у
подальшому було схвалено положення
додаткової угоди № 3 до договору
№79.1/18-Д-08 строкового банківського
вкладу в національній валюті юридичної
особи-резидента від 29.02.2008, оскільки
позивач здійснив виплату 283 289 424,65 грн.
процентів за додатковою угодою № 3 за
розпорядженням виконуючого обов'язки
тимчасового адміністратора, що
унеможливлює визнання її недійсною.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції обґрунтовано відхилив дані
твердження відповідача з огляду на
таке.

За приписами ст. 241 ЦК України правочин,
вчинений представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема,
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Як роз'яснено Постановою Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013р. № 11 ,,Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, наступне схвалення
юридичною особою правочину, вчиненого
від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Як вбачається з матеріалів справи,
Постановою Правління Національного
банку України від 13.03.2009р. № 138 у ВАТ
,,Родовід Банк" призначено тимчасову
адміністрацію строком на один рік
(16.03.2009р. - 15.03.2010р.), мораторій на
задоволення вимог кредиторів банку
введено з 16.03.2009р. до 15.09.2009р. та
продовжено з 16.09.2009р. до 15.12.2009р.
відповідно до постанов Правління НБУ
від 15.09.2009р № 551, від 15.10.2009р. № 616.
Постановою Правління НБУ від 15.12.2009р. №
743 продовжено термін дії мораторію на
задоволення вимог кредиторів банку
шляхом введення повного мораторію на
задоволення вимог кредиторів строком
на три місяці - з 16.12.2009р. до 15.03.2010р.
включно. Постановою Правління НБУ від
15.03.2010р. № 133 ,,Про продовження дії
тимчасової адміністрації в Публічному
акціонерному товаристві ,,Родовід Банк"
продовжено дію тимчасової
адміністрації банку на два місяці з
16.03.2010р. до 16.05.2010р. та була припинена з
16.09.2011р. (постанова НБУ від 15.09.2011 № 313/БТ
).

Рішення про повернення суми депозиту
та сплату відсотків відповідачу за
додатковою угодою № 3 у сумі 283 289 424,65
грн. було прийнято на підставі
розпорядження виконуючого обов'язки
тимчасового адміністратора ОСОБА_2
(копія службової записки в.о.
тимчасового адміністратора ОСОБА_2 від
18.03.2010р., т.3, а.с. 6)

Відповідно до положень ч. 1 ст. 78 Закону
України ,,Про банки і банківську
діяльність" (у редакції від 12.12.2008р.,
чинній станом на 10.03.2009р.; так само і в
редакції від 24.07.2009р., чинній станом на
18.03.2010р.) з дня призначення тимчасового
адміністратора повноваження загальних
зборів, спостережної ради і правління
(ради директорів) банку переходять до
тимчасового адміністратора.

Згідно з п. 5.3. глави 4 розділу V
Постанови Національного банку України
від 28.08.2001р. № 369 ,,Про затвердження
Положення про застосування
Національним банком України заходів
впливу за порушення банківського
законодавства" (у редакції від 29.09.2009р.,
що була чинною станом на 18.03.2010р.)
тимчасовий адміністратор виконує
функції загальних зборів, ради банку,
правління (ради директорів) щодо
контролю та управління банком,
організаційно - розпорядчі функції,
пов'язані з виконанням обов'язків
керівника банку (підписує накази про
звільнення, переведення працівників
банку, підписує від імені банку
претензії до боржників, позови та заяви
до суду тощо), а також забезпечує
безперервність роботи банку, складання
та подання фінансової та статистичної
звітності.

Станом на 18.03.2010р. (дата підписання
розпорядження про виплату коштів
відповідачу), відповідно до Постанови
Правління НБУ від 17.06.2009р. № 356, та від
15.03.2010р. № 133 тимчасовим
адміністратором АТ ,,Родовід Банк" був
ОСОБА_1, та на підставі ст. 78 Закону
України ,,Про банки і банківську
діяльність" мав одноосібно
повноваження усіх органів управління AT
,,Родовід Банк".

Оскільки станом на 18.03.2010р. тимчасовий
адміністратор AT ,,Родовід Банк" ОСОБА_1
перебував на лікарняному (копія листка
непрацездатності, т.3, а.с. 8), на підставі
наказу по особовому складу від 11.03.2010р.
№ 42-11-05 о/с (т. 3, а.с. 7) обов'язки
тимчасового адміністратора виконував
заступник Голови Правління ОСОБА_2

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Закону України
,,Про банки і банківську діяльність" (в
редакції від 24.07.2009, чинній станом на
18.03.2010р.) Національний банк України має
право на період тимчасової відсутності
тимчасового адміністратора
уповноважити на виконання його функцій
особу, яка відповідає вимогам,
встановленим цим Законом до
тимчасового адміністратора.

Відповідно до п. 4.4 глави 4 розділу V
Постанови Національного банку України
№ 369 від 28.08.2001р.,,Про затвердження
Положення про застосування
Національним банком України заходів
впливу за порушення банківського
законодавства" (у редакції від 24.09.2009р.,
що була чинною станом на 18.03.2010р.)
Національний банк має право на період
тимчасової відсутності тимчасового
адміністратора постановою Правління
уповноважити на виконання його функцій
іншу особу.

Однак, в матеріалах справи відсутні
постанови Правління Національного
банку України про уповноваження ОСОБА_2
на виконання обов'язків тимчасового
адміністратора АТ ,,Родовід Банк".

З огляду на викладене слід дійти
висновку, що виплата відповідачу
процентів за додатковою угодою № 3 у
сумі 283 289 424,65 гри. була здійснена не на
підставі розпорядження уповноваженої
на те особи - тимчасового
адміністратора AT ,,Родовід Банк" ОСОБА_1,
а на підставі розпорядження в.о.
тимчасового адміністратора ОСОБА_2,
який не був уповноваженою посадовою
особою на виконання функцій
тимчасового адміністратора, в тому
числі на схвалення оспорюваної
додаткової угоди № 3, оскільки його
кандидатура не погоджена Правлінням
Національного банку України, на
виконання функцій тимчасового
адміністратора не затверджувалась.

Таким чином, доводи відповідача про
наступне схвалення додаткової угоди №
3 є необґрунтованими та спростовуються
наведеним вище.

Щодо іншої підстави позову про
визнання додаткової угоди недійсною в
зв'язку з порушенням принципу
розумності при підвищенні процентної
ставки до 48 %, що завдає збитків банку,
колегія суддів зазначає таке.

Нормами ст. 509 ЦК України закріплено, що
зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Відповідно до положень ст. 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Як зазначалось вище, Головою Правління
АТ ,,Родовід Банк" укладено спірну
додаткову угоду № 3 до договору
№79.1/18-Д-08 строкового банківського
вкладу в національній валюті юридичної
особи-резидента від 29.02.2008р. без
погодження з Правлінням банку з
визначенням особливого порядку
нарахування процентів за депозитним
договором та встановленням процентної
ставки у розмірі 48% річних.

При цьому, станом на 10.03.2009р. рішенням AT
,,Родовід Банк" (протокол Фінансового
комітету ВАТ ,,Родовід Банк" від 04.03.2009
року № 40) була затверджена гранична
процентна ставка на залучення грошових
коштів в розмірі 17% річних.

Станом на березень 2009р. облікова ставка
Національного банку України, яка є
орієнтиром щодо вартості залучених та
розміщених грошових коштів на
відповідний період, дорівнювала 12
відсотків річних, а згідно офіційної
статистичної інформації по процентним
ставкам за залученими депозитами за
даними статистичної звітності банків
України за 2009 рік (із сайту НБУ)
вбачається, що в середньому по
банківській системі України процентні
ставки станом 10.03.2009р. за вкладами в
національній валюті становили 18 %.

Таким чином, колегія суддів вважає
вірним висновок суду першої інстанції
про те, що процентна ставка розміром 48%
річних за додатковою угодою № 3 не
відповідала встановленим у банку
процентним ставкам, є значно завищеною
порівняно із звичайними процентними
ставками за депозитними договорами, що
діяли у банку в цей період, а також у
банківській системі в цілому та не
відповідає вимогам, встановленим ст.ст.
509, 627 ЦК України, зокрема принципам
розумності та справедливості.

З огляду на викладене, вимоги позивача
щодо визнання недійсною додаткової
угоди № 3 від 18.03.2009р. до договору №
79.1/18-Д-08 від 29.02.2008р. є обґрунтованими та
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
При цьому, господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи, як встановлено статтею 34
ГПК України. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За вказаних обставин доводи
апеляційної скарги колегією суддів
відхиляються як необґрунтовані,
оскільки вони спростовуються
викладеним вище.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що підстави для скасування або зміни
рішення, які передбачені ст. 104 ГПК
України, відсутні. Рішення
господарського суду м. Києва від
17.01.2014р. у справі № 26/327 відповідає
обставинам справи, є законним та
обґрунтованим. У зв'язку з цим
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Судові витрати за подання апеляційної
скарги відповідно до ст. 49 ГПК України
покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду м. Києва
від 17.01.2014р. у справі №
26/327 залишити без змін, а апеляційну
скаргу Закритого акціонерного
товариства ,,УКРГАЗ - ЕНЕРГО" - без
задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Головуючий суддя
В.Г. Суховий

Судді
О.В. Агрикова

С.Г. Рудченко

Повний текст складено та підписано
22.05.2014р.