донецький апеляційний господарський
суд
Постанова

Іменем України

26.05.2014 справа №908/3695/13

Донецький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді (доповідача): Будко
Н.В.

Суддів: М'ясищева А.М., Москальової І.В.

Секретар: Прожерін О.О.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу Державного
підприємства обслуговування
повітряного руху України особі
Дніпропетровського регіонального
структурного підрозділу Державного
підприємства обслуговування
повітряного руху України, м.
Дніпропетровськ

на рішення господарського суду
Запорізької області від 06.02.2014р. (повний
текст від 11.02.2014р.) у справі №908/3695/13
(суддя Смірнов О.Г.)

за позовом Державного підприємства
обслуговування повітряного руху
України особі Дніпропетровського
регіонального структурного підрозділу
Державного підприємства
обслуговування повітряного руху
України, м. Дніпропетровськ

до Запорізької міської ради, м.
Запоріжжя

за участю третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - Міністерства
інфраструктури України, м. Київ

про узаконення самовільно збудованої
будівлі

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Державне підприємство
обслуговування повітряного руху
України в особі Дніпропетровського
регіонального структурного підрозділу
Державного підприємства
обслуговування повітряного руху
України, м. Дніпропетровськ, звернувся
до господарського суду Запорізької
області з позовом до Шевченківської
районної адміністрації Запорізької
міської ради, м. Запоріжжя, про
узаконення самовільно збудованої
будівлі гаражу (м. Запоріжжя, вул.
Блакитна, 4), до складу якого входять
будівлі та споруди, а саме: літ. О-1 -
будівля гаражу, оглядова яма, як
державної власності, право власності
відносно якого здійснює Міністерство
інфраструктури України, яке закріплене
на праві господарського відання за
Державним підприємством
обслуговування повітряного руху
України.

Ухвалою від 19.12.2013р. господарський суд
Запорізької області в порядку ст.24 ГПК
України замінив первісного
відповідача належним - Запорізькою
міською радою, м.
Запоріжжя.

04.02.2014р. позивач звернувся до суду із
поясненням та уточненням позовних
вимог, в яких просив визнати право
власності на самовільно збудовану
будівлю гаражу (м. Запоріжжя, вул.
Блакитна, 4), до складу якого входять
будівлі та споруди, а саме: літ. О-1 -
будівля гаражу, оглядова яма, як
державна власність, право власності
відносно якого здійснює Міністерство
інфраструктури України, яке закріплене
на праві господарського відання за
Державним підприємством
обслуговування повітряного руху
України.

Господарський суд зазначених пояснень
до уваги не прийняв з посиланням на те,
що вони фактично є заявою про зміну
предмету позову в розумінні ст.22 ГПК
України, яка, в свою чергу, може бути
подана лише до початку розгляду справи
по суті, та рішенням від 06.02.2014р.
відмовив позивачу у задоволенні позову
в повному обсязі з посиланням на
невірно обраний останнім спосіб
захисту порушеного права.

Позивач з винесеним рішенням не
погодився та звернувся до Донецького
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду
Запорізької області від 06.02.2014р. у
справі №908/3695/13 скасувати та визнати
право власності на самовільно
збудовану будівлю гаражу (м. Запоріжжя,
вул. Блакитна, 4), до складу якого
входять будівлі та споруди, а саме: літ.
О-1 - будівля гаражу, оглядова яма, як
державна власність, право власності
відносно якого здійснює Міністерство
інфраструктури України, яке закріплене
на праві господарського відання за
Державним підприємством
обслуговування повітряного руху
України.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги заявник посилається на те, що
висновок господарського суду про
невідповідність обраного позивачем
способу захисту приписам ст.16 ЦК
України, ст.20 ГК України є
безпідставним, оскільки предметом
заявленого позову є визнання права
державної власності, позивачем
сплачено судовий збір як за вимоги
майнового характеру виходячи з
балансової вартості спірного майна, а
також подано до суду заяву про
уточнення позовних вимог, в якій
конкретизовано заявлені позовні
вимоги.

Вищевикладене, на думку скаржника, не
було в повному обсязі досліджено судом,
що стало підставою для прийняття
незаконного та необґрунтованого
рішення.

Ухвалою від 03.03.2014р. апеляційний
господарський суд порушив провадження
у справі №908/3695/13, а ухвалою від 24.03.2014р.
в порядку ст.ст. 27, 29 ГПК України залучив
до участі у справі в якості третьої
особи без самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача Міністерство
інфраструктури України, м. Київ, а також
зобов'язав Прокуратуру Запорізької
області надати письмові пояснення
стосовно предмету даного спору.

14.04.2014р. на адресу суду надійшов лист
Прокуратури Запорізької області
№07/2-221вих14 від 11.04.2014р., в якому прокурор
повідомляв про організацію проведення
перевірок щодо законності
використання земельної ділянки за
цільовим призначенням та побудови
об'єкту нерухомості із залученням
Державної інспекції сільського
господарства у Запорізькій області та
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Запорізькій області. Після проведення
перевірки прокурор зобов'язався надати
пояснення стосовно предмету даного
спору. Проте на час розгляду даної
справи будь-яких повідомлень
Прокуратурою Запорізької області
надано не було.

У відзиві на апеляційну скаргу від
22.04.2014р. представник третьої особи у
справі підтримав заявлені позовні та
апеляційні вимоги, просив суд
скасувати рішення господарського суду
Запорізької області від 06.02.2014р. у
справі №908/3695/13 та задовольнити
заявлені позовні вимоги.

Крім того, 22.05.2014р. на адресу
апеляційного господарського суду
надійшли клопотання позивача та
третьої особи, в яких останні
підтримували заявлені позовні та
апеляційні вимоги, а також просили
провести розгляд справи №908/3695/13 за
відсутності своїх представників у
зв'язку з напруженим
суспільно-політичним положенням в
Донецькій області та труднощами у
транспортному сполученні з іншими
регіонами України. Клопотання судовою
колегією задоволені.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився з невідомих
підстав, про час та місце його
проведення був повідомлений належним
чином. Враховуючи, що ухвалами про
порушення апеляційного провадження та
відкладення розгляду справи явка
представників сторін не визнавалась
обов'язковою, апеляційний
господарський суд вважає за можливе
розглянути апеляційну скаргу за
відсутності представників сторін за
наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі розгляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
доказами повторно розглядає справу.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи, дослідивши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
звертаючись до суду з позовом про
узаконення самовільно збудованої
будівлі гаражу як державна власність,
право власності відносно якого
здійснює Міністерство інфраструктури
України, яке закріплене на праві
господарського відання за ДП
обслуговування повітряного руху
України, позивач обґрунтовував свої
вимоги тим, що при оформленні
документів на право власності на
вказану будівлю ТОВ «Запорізьке МБТІ»
вона була визнана самовільно
збудованою (відсутність рішення про
дозвіл на будівництво). Разом з цим,
позивач наголошував, що будівництво
виконано на земельній ділянці, право
постійного користування на яку
закріплено за ДП обслуговування
повітряного руху України згідно
Державного акту на право постійного
користування землею №43 від
08.07.2008р., на підставі Робочого проекту,
виконаного НВП «Архбудпроект», сама
будівля прийнята робочою комісією в
експлуатацію та забезпечує роботу
спеціального транспорту, який виконує
завдання забезпечення роботи
підрозділів, що обслуговують
повітряний рух в зоні відповідальності
аеропорту «Запоріжжя». Права інших
осіб, за твердженням позивача, не
порушені При цьому, 04.02.2014р. позивач
уточнив позовні вимоги та просив суд
визнати право власності на самовільно
збудовану будівлю гаражу (м. Запоріжжя,
вул. Блакитна, 4), до складу якого
входять будівлі та споруди, а саме: літ.
О-1 - будівля гаражу, оглядова яма, як
державна власність, право власності
відносно якого здійснює Міністерство
інфраструктури України, яке закріплене
на праві господарського відання за
Державним підприємством
обслуговування повітряного руху
України, в порядку п.5 ст.376 ЦК України.

Як вже зазначалось вище, господарський
суд у задоволенні позову відмовив в
повному обсязі.

Оцінюючи правильність застосування
місцевим господарським судом норм
чинного законодавства, судова колегія
не може погодитись з таким висновком з
наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
наказом Дніпропетровського
регіонального структурного підрозділу
Державного підприємства
обслуговування повітряного руху
України №242 від 25.10.2004р. у зв'язку з
закінченням будівельно-монтажних
робіт гаражу на три автомобілі
Запорізької СОПР, усуненням усіх
недоліків та його повною готовністю до
експлуатації, було призначено робочу
комісію по прийманню вказаного об'єкту
в експлуатацію.

27.10.2004р. вказаною комісією було
складено акт про прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
будівлі, споруди, приміщення, згідно
якого пред'явлений до прийняття гараж
на три автомобілі виконаний із
забезпеченням заходів з охорони праці,
вибухобезпеки, пожежобезпеки, що
передбачені проектом, недоробки та
дефекти усунені, а також підписано акт
приймання-передачі (внутрішнього
переміщення) основних засобів -
прийнято вказане майно на баланс
підприємства.

08.07.2008р. Державному підприємству
обслуговування повітряного руху
України було видано Державний акт на
право постійного користування
земельною ділянкою ЯЯ№110453, згідно з
яким вказаному підприємству передана
земельна ділянка площею 0,8607га за
адресою: м. Запоріжжя, вул. Блакитна, 4,
для розташування диспетчерського
пункту системи посадки.

Разом з цим, відповідно до примітки в
технічному паспорті на будівлю,
розробленому ТОВ «Запорізьке МБТІ»
17.09.2013р., будівля О-1 за адресою: м.
Запоріжжя, вул. Блакитна, 4, є самочинно
збудованою, що стало підставою для
звернення позивача до суду в порядку
ст.376 ЦК України.

Згідно положень ст. 328 Цивільного
кодексу України, право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Статтею 392 Цивільного кодексу України
встановлено, що власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

За змістом ст. 331 зазначеного Кодексу,
право власності на нову річ, яка
виготовлена (створена) особою,
набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа, яка виготовила (створила) річ зі
своїх матеріалів на підставі договору,
є власником цієї речі.

Частиною 2 вказаної статті визначено,
що право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини 3 вказаної статті
до завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва (створення майна).

Статтею 376 Цивільного кодексу України
передбачено порядок набуття права
власності на самочинне будівництво,
згідно якого право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнано за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй виділена для цієї мети, лише за
умови надання земельної ділянки в
установленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

Таким чином, правовий аналіз чинного
законодавства свідчить, що самочинно
збудований об'єкт нерухомості може
бути оформлений у власність особи як
такий, що споруджений правомірно, за
таких умов: а) надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване самочинно нерухоме
майно і прийняття судом рішення про
визнання права власності за цією
особою; б) на вимогу власника
(користувача) земельної ділянки суд
може визнати за ним право власності на
нерухоме майно, яке самочинно
збудоване на ній, якщо це не порушує
права інших осіб.

Тобто, з огляду на викладене,
законодавчо передбачена можливість
легалізації самочинно збудованого
нерухомого майна шляхом визнання права
власності на нього в судовому порядку.
Крім того, чинне законодавство
встановлює, що для визнання права
власності на самочинно збудоване майно
необхідно з'ясувати ряд обставин, що
мають суттєве значення для розв'язання
справи, а саме - встановити особу, яка є
фактичним власником спірного майна,
відсутність порушень прав третіх осіб,
відповідність самочинно збудованих
об'єктів приписам основних державних
будівельних норм та питання щодо
можливості їх подальшого безпечного
використання, наявність наданої у
встановленому законом порядку
земельної ділянки.

Судова колегія також вважає за
необхідне зазначити, що положення
Цивільного кодексу України щодо
регулювання правових наслідків
самочинного будівництва передбачають
в якості способу набуття права
власності на нього лише його визнання в
судовому порядку.

В матеріалах справи відсутня
інформація стосовно претензій
майнового чи немайнового характеру з
боку третіх осіб до позивача, натомість
згідно наявних в матеріалах справи
пояснень Запорізької міської ради
№03-03/7 від 06.02.2014р. позивач має право
постійного користування земельною
ділянкою, на якій знаходиться спірний
об'єкт нерухомості, цільове
призначення земельної ділянки не
змінено, земельний податок сплачується
своєчасно, новозбудований об'єкт
пройшов технічну інвентаризацію та
взятий на балансовий облік
Дніпропетровським регіональним
структурним підрозділом Державного
підприємства обслуговування
повітряного руху України.

Крім того, позивач з 2004 року відкрито
володіє спірним майном (будівля взята
на балансовий облік 27.10.2004р.), яке, в свою
чергу, знаходиться на земельній
ділянці, що надана в постійне
користування Державному підприємству
обслуговування повітряного руху
України (Державний акт на право
постійного користування земельною
ділянкою ЯЯ№110453 від 08.07.2008р.).

В матеріалах справи міститься також
акт від 29.01.2014р. комісійного обстеження
об'єкту нерухомого майна за адресою: м.
Запоріжжя, вул. Блакитна, 4, здійсненого
представниками позивача та
відповідача, згідно з яким спірна
будівля гаражу є складовою частиною
комплексу будівель диспетчерського
пункту системи посадки, що забезпечує
роботу підрозділу обслуговування
повітряного транспорту, а відтак
підлягає оформленню в установленому
законом порядку. Згідно акту робочої
комісії про прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом будівлі,
споруди, приміщення від 27.10.2004р., заходи
з охорони праці, забезпечення
вибухобезпеки, пожежобезпеки,
передбачені проектом, виконані в
повному обсязі.

До матеріалів справи також додані
пояснення Міністерства інфраструктури
України, відповідно яких спірна
будівля гаражу знаходиться на режимній
території аеропорту та забезпечує
роботу спеціального транспорту, який
виконує завдання забезпечення роботи
підрозділів, що обслуговують
повітряний рух в зоні відповідальності
аеропорту «Запоріжжя», права інших
осіб не порушені. Доказів порушення
прав третіх осіб або незаконності
використання позивачем земельної
ділянки за цільовим призначенням,
побудови об'єкту нерухомості, не надано
також Прокуратурою Запорізької
області.

Статтею 16 Цивільного кодексу України
передбачено право особи звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Враховуючи викладене, судова колегія
вважає позовні вимоги обґрунтованими,
доведеними та такими, що підлягають
задоволенню.

При цьому, апеляційний господарський
суд вважає за необхідне зазначити, що
формулювання позивачем резолютивної
частини позовної заяви як «узаконення
самовільно збудованої будівлі як
державної власності» по своїй суті є
вимогою про визнання права власності,
що і було ним уточнено у поясненнях від
04.02.2014р. Натомість господарський суд
безпідставно не прийняв вказаних
уточнень до уваги та дійшов
передчасного висновку про відмову у
задоволенні позову з підстав невірно
обраного позивачем способу захисту.
Судова колегія вдруге наголошує, що
чинні положення Цивільного кодексу
України щодо регулювання правових
наслідків самочинного будівництва
передбачають в якості способу набуття
права власності на нього лише його
визнання в судовому порядку, тому
реалізувати право позивача на судовий
захист іншим способом, ніж визнати за
ним право власності на спірну будівлю у
відповідності зі ст.376 ЦК України, у
даному випадку не уявляється можливим.

У зв'язку з викладеним колегія суддів
апеляційної інстанції дійшла висновку,
що всупереч вимогам ст. 43 ГПК України,
рішення господарського суду
Запорізької області від 06.02.2014р. у
справі №908/3695/13 не ґрунтується на
всебічному та об'єктивному розгляді
матеріалів і обставин справи, не
відповідає нормам матеріального та
процесуального права, тому підлягає
скасуванню з прийняттям нового рішення
про задоволення уточненого позову.

Судові витрати по оплаті судового
збору за подання позовної заяви та
апеляційної скарги згідно ст.49 ГПК
України підлягають віднесенню на
позивача, оскільки саме він є
зацікавленою особою в узаконенні
спірної самовільно збудованої будівлі.

Приймаючи до уваги викладене,
керуючись ст. 99, ст.101, ст.102, ст.103,
ст. 104, ст.105 ГПК України, Донецький
апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства обслуговування
повітряного руху України особі
Дніпропетровського регіонального
структурного підрозділу Державного
підприємства обслуговування
повітряного руху України, м.
Дніпропетровськ, на рішення
господарського суду Запорізької
області від 06.02.2014р. (повний текст від
11.02.2014р.) у справі №908/3695/13- задовольнити.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 06.02.2014р. (повний
текст від 11.02.2014р.) у справі №908/3695/13 -
скасувати.

Уточнені позовні вимоги Державного
підприємства обслуговування
повітряного руху України в особі
Дніпропетровського регіонального
структурного підрозділу Державного
підприємства обслуговування
повітряного руху України, м.
Дніпропетровськ, до Запорізької
міської ради, м. Запоріжжя, про визнання
права власності - задовольнити.

Визнати право власності на самовільно
збудовану будівлю гаражу (м. Запоріжжя,
вул. Блакитна, 4), до складу якого
входять будівлі та споруди, а саме: літ.
О-1 - будівля гаражу, оглядова яма, як
державна власність, право власності
відносно якого здійснює Міністерство
інфраструктури України, яке закріплене
на праві господарського відання за
Державним підприємством
обслуговування повітряного руху
України.

Головуючий суддя (доповідач): Н.В.
Будко

Судді: А.М. М'ясищев

І.В. Москальова

Надруковано примірників-6

1-у справу

1-позивачу

1-відповідачу

1-третій особі

1-господарському суду

1-ДАГС