ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.05.2014 Справа № 920/734/14

Господарський суд Сумської області у
складі судді Левченко П.І. при
секретарі судового засідання
Чепульській Ю.В. розглянув матеріали
справи № 920/734/14

за позовом - Товариства з обмеженою
відповідальністю «Конвалія-Ш», м.
Шостка Сумської області,

до відповідача - фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м. Шостка
Сумської області,

про визнання договору недійсним,

за участю представників:

від позивача - не з'явився,

від відповідача - не з'явився.

Суть спору: позивач, відповідно до
поданого ним позову просить визнати
недійсним договір зберігання
нафтопродуктів № 1 від 08.09.2009 року,
укладений між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Конвалія-Ш» та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, на
підставі вимог статей 203, 215 Цивільного
кодексу України; судові витрати
покласти на відповідача.

Відповідач свого представника в
засідання суду не направив, відзиву на
позов не подав.

Відповідно до пункту 3.9.2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 року, у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них, справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Суд не визнавав явку представників
сторін в судове засідання обов'язковою,
а відтак їх нез'явлення в судове
засідання не перешкоджає розгляду
справи та вирішенню спору за наявними у
справі матеріалами, керуючись статтею
75 Господарського процесуального
кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши фактичні обставини,
на яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача про визнання недійсним
договору зберігання нафтопродуктів № 1
від 08.09.2009 року, укладеного між
сторонами.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
у відповідача не було наміру реального
збереження нафтопродуктів за спірним
договором і зазначений договір
зберігання не був спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним, а був укладений
відповідачем з метою отримання коштів
за вказані нафтопродукти.

Як на підставу та обгрунтування своїх
вимог позивач посилається на частину
першу статті 215 Цивільного кодексу
України, відповідно до якої, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення стороною (сторонами)
вимог, які встановлені частинами
першою - третьою, п'ятою та шостою
статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин першої - третьої,
п'ятої та шостої статті 203 Цивільного
кодексу України, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Проте суд, розглянувши матеріали
справи, дійшов висновку, що вимоги
позивача задоволенню не підлягають, з
огляду на наступне.

Як вбачається з поданих позивачем
матеріалів, 08.09.2009 року між сторонами
укладено договір купівлі-продажу № 2,
відповідно до пункту 1.1 якого позивач
зобов'язується передати відповідачеві
нафтопродукти (товар), а останній
зобов'язується прийняти та оплатити
товар на умовах даного договору.

Пунктом 2.1 зазначеного договору
визначено, що його предметом є товар в
асортименті у відповідності з
накладними, які є невід'ємною частиною
договору, а пунктом 2.1 договору
купівлі-продажу № 2 від 08.09.2009 року
визначено, що поставка (передача)
товару здійснюється на АЗС, що належать
позивачеві. Факт поставки (передачі)
товару підтверджується документом про
передачу товару (видатковою накладною).
Датою поставки (передачі) товару є дата,
визначена у документі про його
передачу.

Позивач у позові зазначає, що на
підставі зазначеного договору
купівлі-продажу, по видатковим
накладним (арк. с. 8-82) ним передано
відповідачеві 630,93 тис. куб. м
нафтопродуктів.

08.09.2009 року між сторонами у справі
укладено договір зберігання № 1, по
якому поклажодавець (відповідач)
передає, а зберігач (позивач) приймає на
відповідальне зберігання
нафтопродукти (товар), найменування,
вартість та кількість якого вказується
в актах прийому-передачі до цього
договору.

На підставі договору зберігання № 1 від
08.09.2009 року, за актами
приймання-передачі, копії яких додано
позивачем до позовної заяви (арк. с.
84-160), відповідач передав позивачеві на
відповідальне зберігання 630,93 тис. куб.
м нафтопродуктів.

15.01.2014 року відповідач звернувся до
позивача з листом б/н від 15.01.2014 року
(арк. с. 161) про повернення йому зі
зберігання нафтопродуктів у кількості
630,93 тис. куб. м за вирахуванням вартості
зберігання.

Позивач листом вих. № 1 від 22.01.2014 року
(арк. с. 162) відмовив відповідачу у
зв'язку з непроведенням ним оплати за
зберігання нафтопродуктів та зазначив,
що відповідач з врахуванням норми
природного убутку при зберіганні може
забрати нафтопродукти по першій
вимозі, але за вирахуванням витрат при
зберіганні згідно норми цих втрат.

Відповідач листом б/н від 04.03.2014 року
(арк. с. 163) звернув увагу позивача про
відсутність у договорі зберігання № 1
від 08.09.2009 року, укладеному між
сторонами, умов щодо норми природного
убутку нафтопродуктів та передбачена
оплата за зберігання в кінці договору
на підставі рахунку.

У відповідності до частини першої
статті 215 Цивільного кодексу України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 Цивільного
кодексу України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Згідно із частиною четвертою статті 179
Цивільного кодексу України, при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
визначено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

У відповідності до статті 180
Господарського кодексу України,
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх істотних
умов. При укладенні господарського
договору сторони зобов'язані у
будь-якому разі погодити предмет, ціну
та строк дії договору.

Згідно із частинами першою і другою
статті 638 Цивільного кодексу України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Таким чином, для визнання оспорюваного
Договору недійсним позивач має довести
за допомогою належних засобів
доказування, що договір суперечить
вимогам чинного законодавства і на
момент укладення договору свідомо
існує об'єктивна неможливість настання
правового результату (правових
наслідків), а також, що внаслідок його
укладення порушені права позивача.

Позивач просить суд визнати договір
зберігання нафтопродуктів № 1 від
08.09.2009 року недійсним, у зв'язку з
відсутністю у відповідача наміру
реального збереження нафтопродуктів у
кількості 630,93 тис. куб. м, а тому, на
думку позивача, зазначений договір не
був спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
а був укладений відповідачем з метою
отримання коштів за вказані
нафтопродукти, що суперечить
положенням Цивільного кодексу України.

Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
Цивільного кодексу України, статтями
207, 208 Господарського кодексу України.
Правила, встановлені цими нормами,
застосовуються в усіх випадках, коли
правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої-третьої,
п'ятої статті 203 Цивільного кодексу
України.

При вирішенні спору про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків.

Доводи позивача щодо відсутності у
відповідача наміру реального
збереження нафтопродуктів за
оспорюваним договором та щодо того, що
зазначений договір зберігання не був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
а був укладений відповідачем з метою
отримання коштів за вказані
нафтопродукти, спростовуються
наявними у справі матеріалами та
обставинами справи, а саме: передачею
відповідачем та прийняття позивачем на
зберігання 630,93 тис. куб. м.
нафтопродуктів у відповідності з
умовами оспорюваного позивачем
договору зберігання № 1 від 08.09.2009 року;
вимогою відповідача, викладеною у
листі б/н від 04.03.2014 року (арк. с. 136),
скласти графік відвантаження
переданих на відповідальне зберігання
позивачеві нафтопродуктів для надання
бензовозів, так як за умовами договору
зберігання нафтопродуктів № 1 від
08.09.2009 року (пункт 2.1.5 договору) позивач
зобов'язаний повернути товар
відповідачеві за першою вимогою
останнього та передбачена оплата за
зберігання в кінці договору на
підставі рахунку (пункт 4.2 договору).

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються
учасниками судового процесу.
Обставини, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Статтею 43 названого Кодексу визначено,
що господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладені обставини справи
та норми чинного законодавства, в
задоволенні позову має бути відмовлено
в повному обсязі у зв'язку з
безпідставністю та необґрунтованістю
позовних вимог позивача.

Згідно вимог статей 44, 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір покладається на позивача.
Оскільки позивач не виконав вимог
ухвали суду від 30.04.2014 року у даній
справі і не подав суду доказів сплати
судового збору, судовий здір в сумі 1218,00
грн. підлягає стягненню з позивача в
доход державного бюджету.

На підставі вищевикладеного, керуючись
статтями 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Конвалія-Ш» (41100, Сумська область, м.
Шостка, вул. Шевченка, буд. 45,
Ідентифікаційний код 36080028) до
Державного бюджету м. Суми (отримувач
коштів: УДКС у м. Суми (м. Суми), 22030001, код
отримувача (код ЄДРПОУ): 37970593, код банку
отримувача (МФО): 837013, рахунок
отримувача: 3002, код класифікації
доходів бюджету: 22030001) судовий збір в
сумі 1218,00 грн.

3. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

Повне рішення складено 22.05.2014 року.

Суддя П.І. Левченко