КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2014 р. Справа№ 910/3547/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Рудченка С.Г.

при секретарі судового засідання
Білецького Л.І.

від позивача - Подкуйко О.Ю. (дов. №8 від
02.01.2014 року),

від відповідача - Галюк Ю.Г. (дов. №13/3088
від 26.12.2013 року),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

приватного акціонерного товариства
«Акціонерна страхова компанія «ІНГО
Україна»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 26.03.2014 року

у справі №910/3547/14 (суддя Є.Б. Куркотова)

за позовом приватного акціонерного
товариства «Акціонерна страхова
компанія «ІНГО Україна», м. Київ

до приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Провідна», м. Київ

про стягнення 25 500,00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року приватне акціонерне
товариство «Акціонерна страхова
компанія «ІНГО Україна» (надалі - ПрАТ
«АСК «ІНГО Україна», позивач у справі)
звернулась до Господарського суду
міста Києва з позовом до приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Провідна» (надалі - ПрАТ «СК
«Провідна», відповідач у справі) про
стягнення 25 500,00 грн. в порядку регресу.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 26.03.2014 року у справі № 910/3547/14 у
позовних вимогах ПрАТ «АСК «ІНГО
Україна» відмовлено у повному обсязі.
Рішення суду мотивовано тим, що
позивачем було пропущено строк
позовної давності, що передбачений ст.
257 Цивільного кодексу України, який
обраховувався від дня страхового
випадку.

Не погодившись із вказаним рішенням,
ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» подало до
Київського апеляційного
господарського суду скаргу, в якій
просить скасувати рішення
Господарського суду міста Києва від
26.03.2014 року у справі №910/3547/14 повністю та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі. В обґрунтування вимог
апеляційної скарги позивач
посилається на неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права, а викладені у
рішенні висновки суперечать
обставинам справи. Скаржник вказує на
те, що судом першої інстанції
неправомірно було обраховано строк
позовної давності, який на думку
позивача повинен обраховуватися з дати
фактичної виплати страхового
відшкодування, а не з дати настання
страхового випадку.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.04.2014 року у
справі №910/3547/14 апеляційну скаргу ПрАТ
«АСК «ІНГО Україна» на рішення
господарського суду міста Києва від
26.03.2014 року у справі №910/3547/14 прийнято до
провадження та призначено її розгляд
на 21.05.2014 року.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу,
який було подано через канцелярію
Київського апеляційного
господарського суду 14.05.2014 року
відповідач просить рішення
господарського суду міста Києва від
26.03.2014 року у справі №910/3547/14 залишити
без змін, а скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 21.05.2014 року
представник позивача надав усні
пояснення по суті апеляційної скарги,
просив колегію суддів скасувати
рішення суду першої інстанції.
Представник відповідача надав усні
заперечення по суті апеляційної
скарги, просив колегію суддів рішення
суду першої інстанції залишити без
змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 101 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що у процесі перегляду
справи апеляційний господарський суд
за наявними у справі і додатково
поданими доказами повторно розглядає
справу. Апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, 01.07.2010 року між ПрАТ «АСК
«ІНГО Україна» (страховик) ТОВ
«Автотехцентр Сервіс» Metals Invest inc
(страхувальник) укладено договір
добровільного страхування засобів
наземного транспорту, цивільної
відповідальності водія та пасажирів
від нещасних випадків №530502215.10 (а.с. 18-19)
(надалі - договір), об'єктом страхування
за яким є майнові інтереси
страхувальника, що пов'язані з
володінням, користуванням та
розпорядженням майном, а саме:
автомобілем марки «Toyota» моделі «Camry»,
державний номер НОМЕР_1, на випадок
настання страхових випадків, зокрема,
пошкодження чи знищення транспортного
засобу або його частин внаслідок ДТП.
Вигодонабувачем за договором є ТОВ
«Автотехцентр Сервіс», строк дії
страхового полісу з 04.07.2010 року по 03.07.2011
року.

25.01.2011 року приблизно о 21 год. 35 хв. водій
ОСОБА_4, керуючи автомобілем марки «Mazda
6», державний реєстраційний номер
НОМЕР_2 (надалі - «Mazda 6») по вул.
Межигірський в м. Києві, при зміні
напрямку руху не переконався, що це
буде безпечним для інших учасників
дорожнього руху, в результаті чого
здійснив зіткнення з автомобілем марки
«Toyota» моделі «Camry», державний номер
НОМЕР_1 (надалі - «Toyota»), який знаходився
під керуванням водія ОСОБА_5
(подорожний лист службового легкового
автомобіля від 24.01.2011 року (а.с. 23))
внаслідок чого обидва транспортні
засоби отримали механічні пошкодження,
що підтверджується довідкою ВДАІ
Подільського РУ ГУ МВС України в місті
Києві (а.с. 24).

Зазначене ДТП сталася в результаті
порушення водієм ОСОБА_4 вимог п. 10.1.
Правил дорожнього руху України, якого
визнано винним у вчиненні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст. 124 КУпАП України, що
підтверджується постановою
Подільського районного суду місті
Києва від 21.02.2011 року у справі №3-1170/11
(а.с. 26).

Відповідно до Звіту №49 про оцінку
автомобіля «Toyota» від 03.02.2011 року (а.с.
27-29), що проведена фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_6 (сертифікат
суб'єкта оціночної діяльності НОМЕР_3
від 05.07.2010 року), вартість матеріального
збитку, завданого власникові
автомобіля «Toyota», що дорівнює вартості
відновлювального ремонту з
урахуванням значення коефіцієнта
фізичного зносу, в результаті його
пошкодження при ДТП складає 37 293,84 грн.

18.03.2011 року власник застрахованого
транспортного засобу - автомобіля
«Toyota», звернувся до позивача із заявою
про виплату страхового відшкодування
(а.с. 41).

Судом першої інстанції правомірно
встановлено, що на підставі страхового
акту № 57734 від 11.05.2011 року (а.с. 42) (що
складений на підставі Звіту №49 про
оцінку автомобіля «Toyota» від 03.02.2011
року), у відповідності до розрахунку
суми страхового відшкодування
визначеним вказаним актом, позивач,
виконуючи свої зобов'язання за
договором, сплатив страхове
відшкодування у розмірі 37 293,84 грн.,
власнику транспортного засобу, що
підтверджується платіжним дорученням
№ 4106 від 17.05.2011 року (а.с. 43).

Статтею 27 Закон України «Про
страхування» та статтею 993 Цивільного
кодексу України визначено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

Таким чином, сплативши страхову
виплату за завдану внаслідок ДТП шкоду
автомобілю «Toyota», до позивача перейшло
право вимоги до особи, відповідальної
за завданий збиток.

Як встановлено судом першої інстанції,
вина водія, який керував автомобілем
«Mazda 6», підтверджується постановою
Подільського районного суду м. Києва
від 21.02.2011 року у справі №3-1170/11.

Частинами першою та другою статті 1187
Цивільного кодексу України
передбачено, що джерелом підвищеної
небезпеки є діяльність, пов'язана з
використанням, зберіганням або
утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб. Шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1
статті 1188 Цивільного кодексу України
шкода, завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою, а за
наявності вини всіх осіб, діяльністю
яких було завдано шкоди, розмір
відшкодування визначається у
відповідній частці залежно від
обставин, що мають істотне значення.

Отже, за змістом вказаних норм, у
відносинах між кількома володільцями
джерел підвищеної небезпеки
відповідальність будується на
загальному принципі вини.

Як вбачається з матеріалів справи,
цивільно-правова відповідальності
власника наземного транспортного
засобу - автомобіля «Mazda 6» є громадянин
ОСОБА_7, на момент виникнення ДТП була
застрахована у ПрАТ «СК «Провідна»
(Поліс серії ВС № 7155767) (а.с. 44), однак, під
час скоєння ДТП під керуванням
автомобіля «Mazda 6» перебував громадянин
ОСОБА_4, який керував транспортним
засобом на законних підставах.

Відповідно до вимог договору
страхування цивільно-правової
відповідальності ВС № 7155767
забезпечувальний транспортний засіб є
автомобіль «Mazda 6», ліміт
відповідальності за заподіяну шкоду
майну становить 25 500,00 грн., розмір
франшизи 0,00 грн.

Враховуючи те, що на момент вчинення
ДТП цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_7, як власника транспортного
засобу, була застрахована в ПрАТ «СК
«Провідна» відповідно до полісу ВС №
7155767, то відповідач є особою,
відповідальною за шкоду завдану
автомобілю «Toyota».

З матеріалів справи вбачається, що
11.08.2011 року, позивач звернувся до
відповідача з регресною вимогою за №
2530 (а.с. 45), яка була отримана
відповідачем 15.08.2012 року (що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення № 01 1 (а.с. 46)). Проте відповідачем
відповіді на претензію не було
направлено та кошти сплачені не були.

Позивач просить відшкодувати витрати,
пов'язані з відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
ліміту відповідно до полісу ВС № 7155767 у
розмірі 25 500,00 грн.

Відповідно до ст. 12.1 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» страхове відшкодування
завжди зменшується на суму франшизи,
розрахованої за правилами цього
підпункту.

Таким чином, на переконання колегії
суддів та в підтвердження висновків
суду першої інстанції, до позивача в
межах відповідальності за полісом ВС №
7155767 право вимоги до відповідача в сумі
25 500,00 грн. перейшло (25 500,00 грн. - 0,00 грн.
франшизи за полісом).

Проте, з матеріалів справи вбачається,
що під час перебування справи у
провадженні суду першої інстанції,
відповідач заявив клопотання про
застосування строку позовної давності
щодо стягнення спірного страхового
відшкодування, перебіг якого
розпочався від настання спірного ДТП.

Відмовляючи в задоволенні позову з
підстав пропущення строку позовної
давності, суд першої інстанції, виходив
із того, що до вимог позивача про
відшкодування збитків, понесених ним у
результаті виплати страхувальнику
страхового відшкодування,
застосовується загальна позовна
давність тривалістю в три роки, перебіг
якої почався від дня страхового
випадку внаслідок переходу права
вимоги від страхувальника до
страховика за договором добровільного
страхування наземного транспорту
(статті 257 та 993 Цивільного кодексу
України).

Колегія суддів підтримує висновки суду
першої інстанції про застосування
строку позовної давності з огляду на
наступне.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів» визначено, що частиною третьою
статті 267 Цивільного кодексу України
передбачена можливість застосування
позовної давності, у тому числі й
спеціальної, лише за заявою сторони у
спорі, зробленою до винесення рішення
судом.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач 21.03.2014 (а.с. 53) під час
розгляду справи заявив про
застосування строків позовної
давності, посилаючись на те, що перебіг
строку позовної даності обчислюється
від дня настання страхового випадку, а
саме: 25.01.2014 року минуло 3 роки, в зв'язку
з чим позивач втратив право вимоги у
відповідності до вимог ч. 1 ст. 257
Цивільного кодексу України.

У відповідності до статей 256, 257
Цивільного кодексу України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини другої статті 512
Цивільного кодексу України кредитор у
зобов'язанні може бути замінений у
випадках, встановлених законом.

Такий випадок встановлено статтею 993
Цивільного кодексу України та статтею
27 Закону України «Про страхування»
згідно із якими до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, у
межах фактичних витрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

За цією нормою страхувальник, який
отримав майнову шкоду в деліктному
правовідношенні набув право вимоги
відшкодування до заподіювача й строк
такої вимоги почав спливати у момент
заподіяння шкоди, але у зв'язку з
погашенням шкоди коштами страхового
відшкодування до страховика
переходить право вимоги (права
кредитора, яким у деліктному
зобов'язанні є потерпілий) до
заподіювача із залишком строку
позовної давності, оскільки відповідно
до статті 262 Цивільного кодексу України
заміна сторін у зобов'язанні не змінює
порядку обчислення та перебігу
позовної давності.

У спірному зобов'язанні відбулася
заміна кредитора - страхувальник
передав страховикові, який виплатив
страхове відшкодування за договором
майнового страхування, у межах
фактичних витрат право вимоги до особи,
відповідальної за завдані збитки. При
цьому строк позовної давності у
страховому зобов'язанні є загальним
(три роки) та його перебіг починається
від дня настання страхового випадку.

Колегія суддів зазначає, що суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що від дня страхового випадку
внаслідок заміни кредитора у
зобов'язанні з відшкодування шкоди до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
та у межах загального строку позовної
давності переходить право вимоги до
особи, яка відповідальна за завдані
страхувальнику збитки.

За таких обставин, які свідчать про
перехід до страховика права вимоги, а
не набуття ним такого права правильним
і обґрунтованим є застосування до
спірних правовідносин статей 257, 262, 512,
993 Цивільного кодексу України, а не
частини шостої статті 261, статті 1191
Цивільного кодексу України, на які
посилається скаржник, оскільки стаття
1191 Цивільного кодексу України
застосовується до деліктних
правовідносин, а стаття 993 Цивільного
кодексу України - до договірних, що
мають місце у справі, яка
переглядається.

Аналогічний висновок викладено у
постанові Верховного суду України від
25.12.2013 року №6-112 цс 13.

В силу положень ст. 111-28 Господарського
процесуального кодексу України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції, що
дорожньо-транспортна пригода сталася
25.01.2011 року, а відтак саме з цієї дати, з
урахуванням положень ч. 6 ст. 261
Цивільного кодексу України
починається перебіг строку позовної
давності, передбачений ст. 257
Цивільного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що ПрАТ
«АСК «ІНГО Україна» звернулася до суду
з даним позовом 03.03.2014 року (а.с. 49), тобто
зі спливом трирічного строку позовної
давності.

З огляду на викладене вище, колегія
суддів дійшла до висновку про те, що
місцевий господарський суд, виконавши
всі вимоги процесуального закону і
всебічно перевіривши обставини справи,
вирішив спір у відповідності з нормами
матеріального права, в рішенні
місцевого господарського суду повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів
дійшла до висновку про те, що
оскаржуване рішення господарського
суду міста Києва від 26.03.2014 року у
справі №910/3547/14 прийнято у
відповідності з вимогами чинного
матеріального та процесуального права,
підстав його скасовувати або змінювати
не вбачається.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного
акціонерного товариства «Акціонерна
страхова компанія «ІНГО Україна» на
рішення господарського суду міста
Києва від 26.03.2014 року у справі №910/3547/14
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 26.03.2014 року у справі №910/3547/14
залишити без змін.

3. Справу №910/3547/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
О.В. Агрикова

Судді
М.Г. Чорногуз

С.Г. Рудченко