ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року Справа № 910/12476/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Іванової Л.Б.
( доповідач), Гольцової Л.А., Попікової
О.В.розглянувши касаційні
скаргиПублічного акціонерного
товариства "Акціонерна компанія
"Київводоканал" Житлово-будівельного
кооперативу "Річковик-2"на рішення та
постановуГосподарського суду міста
Києва від 12.09.2013 Київського
апеляційного господарського суду від
03.03.2014у справі№ 910/12476/13 Господарського
суду міста Києваза позовомПублічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал"до
Житлово-будівельного кооперативу
"Річковик-2"простягнення 654581,51 грн.за
участю представники сторін:

позивача: Шевченко О.М., дов. від 11.04.2012
№129

відповідача: не з'явилися

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Акціонерна компанія "Київводоканал"
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовом до
Житлово-будівельного кооперативу
"Річковик-2" про стягнення 518108,63 грн.
заборгованості за послуги з
водопостачання та водовідведення,
надані в період з 01.05.2009 по 30.04.2013 на
підставі договору № 7475/4-13 від 11.01.2000,
2343,39 грн. пені, 20522,46 грн. - трьох
процентів річних, 9985,30 грн. інфляційних
втрат та 103621,73 грн. штрафу.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 12.09.2013 у справі № 910/12476/13
(суддя Пінчук В.І.) позов задоволено
частково; стягнуто з
Житлово-будівельного кооперативу
"Річковик-2" на користь Публічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал" 303875,98 грн.
основного боргу, 7361,78 грн. збитків від
інфляції, 18153,78 грн. трьох процентів
річних, 2343,39 грн. пені, 60775,20 грн. штрафу
та 7850,21 грн. судового збору. В іншій
частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 03.03.2014 у цій
справі (колегія суддів у складі:
головуючого судді Мальченко А.О.,
Агрикової А.В., Жук Г.А.) рішення
Господарського суду міста Києва від
12.09.2013 змінено; позов задоволено
частково; стягнуто з
Житлово-будівельного кооперативу
"Річковик-2" на користь Публічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал" 129024,59 грн.
основного боргу, 6409,17 грн. збитків від
інфляції, 11484,38 грн. - 3% річних, 571,55 пені,
25804,92 грн. штрафу, а також 3465,89 грн. за
розгляд справи в суді першої інстанції
та 1732,96 грн. за розгляд справи в суді
апеляційної інстанції; в іншій частині
позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду
апеляційної інстанції, Публічне
акціонерне товариство "Акціонерна
компанія "Київводоканал" звернулося до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову Київського
апеляційного господарського суду від
03.03.2013 у справі № 910/12476/13 в частині
відмови у задоволенні позовних вимог в
розмірі 481286,90 грн. та прийняти в цій
частині нове рішення, яким позовні
вимоги ПАТ "АК "Київводоканал" в частині
стягнення з ЖБК "Річковик" коштів у
розмірі 481286,90 грн. задовольнити.

Обґрунтовуючи підстави звернення з
касаційною скаргою до суду, скаржник
посилається на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Житлово-будівельний кооператив
"Річковик-2", не погоджуючись із
рішенням суду першої інстанції та
постановою суду апеляційної інстанції,
звернувся до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить скасувати повністю
рішення Господарського суду міста
Києва від 12.09.2013 та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 03.03.2014, справу
№ 910/12476/13 передати на новий розгляд до
Господарського суду міста Києва.

Обґрунтовуючи підстави звернення з
касаційною скаргою до суду, скаржник
посилається на порушення судами першої
та апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права.

До Вищого господарського суду України
надійшов відзив Житлово-будівельного
кооперативу "Річковик-2" на касаційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства "Акціонерна компанія
"Київводоканал", в якому відповідач
підтримує вимоги поданої ним
касаційної скарги та просить касаційну
скаргу ПАТ "АК "Київводоканал" залишити
без задоволення.

Сторони згідно з приписами статті 1114
Господарського процесуального кодексу
України були належним чином
повідомлені про день, час і місце
розгляду касаційної скарги, однак
відповідач не скористався
передбаченим законом правом на участь
у перегляді справи в касаційній
інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у касаційній
інстанції, обговоривши доводи
касаційних скарг, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування норм матеріального та
процесуального права при ухваленні
оскаржуваних судових актів, вважає
касаційну скаргу ЖБК "Річковик-2" такою,
що підлягає задоволенню, а касаційну
скаргу ПАТ "АК "Київводоканал" такою, що
підлягає частковому задоволенню, з
огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджується наявними
матеріалами справи, 11.01.2000 між
Державним комунальним об'єднанням
"Київводоканал", правонаступником
якого є Публічне акціонерне товариство
"Акціонерна компанія "Київводоканал"
(далі - постачальник) та
Житлово-будівельним кооперативом
"Річковик-2" (далі - абонент) було
укладено договір № 7475/4-13 на послуги
водопостачання та водовідведення (далі
- договір), відповідно до умов якого
постачальник забезпечує постачання
питної води, якість якої відповідає
ДОСТу 2874-82, приймає каналізаційні
стоки, які не перевищують
гранично-допустимі концентрації
шкідливих речовин, а абонент сплачує
вартість наданих послуг за тарифами
відповідно до умов договору та Правил
користування системами комунального
водопостачання та водовідведення в
містах та селищах України,
затверджених наказом
Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994
№ 65.

Відповідно до п. 3.1 договору кількість
води, що подається постачальником та
використовується абонентом
визначається за показниками
водолічильників, зареєстрованих
постачальником. Зняття показань
водолічильників здійснюється, як
правило, представником постачальника
спільно з представником абонента.

Пунктом 3.6 договору передбачено, що
абонент розраховується за надані
послуги у порядку, встановленому
органами виконавчої влади, у
п'ятиденний термін з дня представлення
постачальником платіжних документів
до банківської установи.

У разі незгоди щодо кількості або
вартості отриманих послуг абонент
зобов'язаний у п'ятиденний термін з дня
представлення постачальником
платіжних документів до банківської
установи, направити повноважного
представника з обгрунтовуючими
документами для проведення звірки
даних та підписання акту звірки в цей
же термін. При невиконанні цієї умови
дані постачальника вважаються
прийнятими абонентом (п. 3.7 договору).

Згідно із п. 4.1 договору за безпідставну
відмову від оплати послуг з
водопостачання та водовідведення
абонент сплачує постачальнику штрафні
санкції у розмірі 20 відсотків від
несплаченої суми.

За несвоєчасну оплату послуг з
водопостачання та водовідведення
абонент сплачує пеню в розмірі 0,1
відсотка від несплаченої суми за
кожний день прострочення (п. 4.2
договору).

Договір є безстроковим, діє на весь час
надання послуг до моменту його
розірвання і набуває чинності з
моменту його підписання сторонами (п.5.1
договору).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги,
позивач посилається на те, що
відповідач неналежно виконує
покладені на нього обов'язки щодо
повної, своєчасної та систематичної
оплати отриманих ним послуг за період з
01.05.2009 по 30.04.2013, внаслідок чого у
відповідача існує заборгованість за
надані послуги у розмірі 518108,63 грн. У
зв'язку із порушенням відповідачем
зобов'язань за договором, позивач також
просить стягнути з відповідача
інфляційні втрати у розмірі 9985,30 грн.,
проценти річні у розмірі 20522,46 грн.,
штраф у сумі 103621,73 грн. та пеню у сумі
2343,39 грн.

Вирішуючи спір по суті, місцевий
господарський суд виходив з того, що
актами про зняття показань з приладів
обліку, розшифровками рахунків
абонента, в яких зафіксовані об'єми
спожитих відповідачем послуг та
тарифи, застосовані при нарахуванні
послуг, реєстрами дебетових
повідомлень підтверджується надання
позивачем у період з 01.05.2009 по 30.04.2013
відповідачеві послуг з постачання
питної води та водовідведення
загальною вартістю 1122007,23 грн., за які
відповідачем сплачено 617807,30 грн., у
зв'язку з чим у останнього існує борг за
вказаний період в сумі 518108,63 грн.

Враховуючи наведене та керуючись
положеннями статей 525, 526, 625 Цивільного
кодексу України, статей 173, 193
Господарського кодексу України, з
урахуванням поданої відповідачем
заяви про застосування позовної
давності до спірних правовідносин,
місцевий суд дійшов висновку про
задоволення позовних вимог частково та
стягнув з відповідача 303875,98 грн.
заборгованості за послуги, надані у
період з 01.07.2010 по квітень 2013, 7361,87 грн.
інфляційних втрат, 2343,39 грн. пені, 18153,78
грн. процентів річних та 60775,20 грн.
штрафу.

Переглядаючи справу в повному обсязі
згідно із положеннями статті 101
Господарського процесуального кодексу
України, суд апеляційної інстанції не
погодився із вказаними висновками суду
першої інстанції та, змінюючи рішення
місцевого господарського суду, виходив
з того, що укладеним сторонами
договором № 7475/4-13 від 11.01.2000 не було
врегульовано питання щодо постачання
питної холодної води для виготовлення
гарячої; у період з 01.05.2009 по 30.04.2013
позивачем були надані відповідачеві
послуги з холодного водопостачання по
коду 3-423 в обсязі 3581,00 куб.м. на суму
740813,10 грн., які відповідачем оплачені
частково в сумі 617807,30 грн.

За таких обставин апеляційний
господарський суд дійшов висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог у
розмірі 381194,13 грн., нарахованих як
вартість послуг гарячого
водопостачання, частково
задовольнивши позовні вимоги про
стягнення суми основного боргу в сумі
129024,59 грн.

При цьому, відхиляючи висновки суду
першої інстанції про застосування
позовної давності до вимог про
стягнення боргу у період з травня 2009 по
червень 2010, апеляційний господарський
суд виходив з того, що позовна давність
до вказаних вимог перервалася
вчиненням відповідачем дій, що
свідчать про визнання ним свого
обов'язку.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України, переглядаючи у
касаційному порядку оскаржувані
рішення суду першої інстанції та
постанову суду апеляційної інстанції,
зазначає наступне.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115 ГПК України
касаційна інстанція перевіряє
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у рішенні
місцевого господарського суду та
постанові апеляційного господарського
суду.

Відповідно абзацу 2 пункту 1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 23.03.2012 № 6 "Про судове
рішення" рішення з господарського
спору повинно прийматись у цілковитій
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору
(пункт 2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
№ 6 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного
кодексу України за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Як передбачено ч. 1 ст. 903 Цивільного
кодексу України, якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Статтею 19 Закону України "Про питну
воду та питне водопостачання"
передбачено, що послуги з питного
водопостачання надаються споживачам
підприємством питного водопостачання,
зокрема, на підставі договору з
об'єднаннями співвласників
багатоквартирних будинків,
житлово-будівельними кооперативами та
іншими об'єднаннями власників житла,
яким передано право управління
багатоквартирними будинками та
забезпечення надання послуг з
водопостачання та водовідведення на
підставі укладених ними договорів.

Згідно із абз. 1 ч. 2 ст. 22 Закону України
"Про питну воду та питне
водопостачання" споживачі питної води
зобов'язані своєчасно вносити плату за
використану питну воду відповідно до
встановлених тарифів на послуги
централізованого водопостачання і
водовідведення.

Як вбачається з матеріалів справи,
розгорнутого розрахунку позивача та
встановлено судом апеляційної
інстанції, предметом позову у справі є
стягнення з відповідача
заборгованості, яка виникла внаслідок
неналежного виконання ним зобов'язань
по оплаті послуг з холодного
водопостачання і водовідведення, а
також гарячого водопостачання та
стоків гарячої води.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що відповідно до умов
договору відповідачеві було відкрито
особовий рахунок та присвоєно код 3-423
для здійснення розрахунку за послуги з
холодного водопостачання та
водовідведення. Також відповідачеві
було відкрито другий рахунок та
присвоєно код 3-50423, за яким ЖБК
"Річковик-2" мав здійснювати розрахунок
за послуги з гарячого водопостачання.

Відповідно до п.п. 3.1, 5.2 Правил
користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України,
затверджених наказом
Мінжитлокомунгоспу від 27.06.2008 року №190,
розрахунки за спожиту питну воду та
скид стічних вод здійснюються на
основі показів засобів обліку. Вузли
обліку повинні розташовуватись на
мережі споживача, як правило, на межі
балансової належності мереж виробника
та споживача, або за згодою виробника в
приміщеннях, розташованих
безпосередньо за зовнішньою стіною
будівлі в місці входу водопровідного
вводу.

Пунктом 3.13 вказаних Правил
передбачено, що суб'єкти
господарювання, у яких теплові пункти
(котельні) перебувають на балансі або
яким вони передані в управління, повне
господарське відання, користування,
концесію, здійснюють розрахунки з
виробником на основі укладених
договорів за весь обсяг питної води,
яка відпущена з систем водопостачання
і використана на потреби гарячого
водопостачання та інші потреби, а також
розраховуються за власний обсяг
водовідведення.

Обсяг питної води, поданої до теплових
пунктів (котелень), фіксується засобами
обліку, які встановлені на межі
балансової належності.

Обсяг гарячого водопостачання,
переданий споживачам виконавцем
послуг з постачання гарячої води,
ураховується в загальному обсязі
стічних вод споживачів і оплачується
ним за договором з виробником на
підставі показів засобів обліку або в
порядку, обумовленому договором.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши,
що умовами укладеного між сторонами
договору на послуги водопостачання та
водовідведення не регулюються
відносини щодо постачання відповідачу
холодної води для виготовлення гарячої
води, будинки, які обслуговує ЖБК
"Річковик-2", споживають гарячу воду з
бойлерів ПАТ "Київенерго", з яким у
відповідача укладений договір № 1630516
на постачання теплової енергії у
гарячій воді від 01.05.2001, дійшов вірного
висновку, з яким погоджується колегія
суддів касаційної інстанції, про
необґрунтованість вимог позивача в
частині стягнення з відповідача плати
за послуги з постачання холодної води,
що йде на підігрів, які нараховані за
кодом № 3-50423.

Доводи касаційної скарги Публічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал" вказаних
висновків суду апеляційної інстанції
не спростовують.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями, згідно умов укладеного
між сторонами договору позивач
зобов'язався надавати відповідачу
послуги з постачання питної води та
приймання від нього каналізаційних
стоків, а відповідач зобов'язався
здійснювати оплату вартості наданих
послуг.

Відмовляючи у задоволенні вимог про
стягнення вартості послуг, нарахованих
за кодом № 3-50423 у сумі 381194,13 грн., судом
апеляційної інстанції не було
враховано, що до їх вартості включено і
послуги з прийняття стоків гарячої
води, однак судом апеляційної
інстанції не наведено жодних мотивів
відмови у задоволенні вказаних вимог
та не надано оцінки твердженням
позивача про те, що обов'язок по сплаті
стоків гарячого водопостачання
покладений на відповідача.

Разом з тим, задовольняючи позовні
вимоги в частині стягнення вартості
послуг, нарахованих за кодом № 3-423,
судом апеляційної інстанції також не
було перевірено та надано правової
оцінки і доводам відповідача щодо
включення до вартості таких послуг
стоків гарячої води, обсяги яких не
підтверджуються первинними
документами.

Як вбачається з матеріалів справи та
було встановлено судами попередніх
інстанцій, відповідач подав заяву про
застосування при вирішення даного
спору строку позовної давності до
вимог про стягнення заборгованості,
яка виникла за період з травня 2009 року
по червень 2010 року включно.

Як передбачено частинами 1, 3 ст. 264
Цивільного кодексу України визначено,
що перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу
позовної давності, до нового строку не
зараховується.

Як передбачено п. 3.6 договору абонент
розраховується за послуги
водопостачання та водовідведення у
порядку, встановленому чинним
законодавством, у п'ятиденний термін з
дня представлення постачальником
платіжних документів до банківської
установи.

Пунктом 3.7 Правил користування
системами централізованого
комунального водопостачання та
водовідведення в населених пунктах
України, затверджених наказом
Мінжитлокомунгоспу від 27.06.2008 року №190
визначено, що розрахунки за спожиту
питну воду та скид стічних вод
здійснюються усіма споживачами
щомісячно відповідно до умов договору.

Вирішуючи питання про застосування
позовної давності до заявлених вимог,
суд апеляційної інстанції встановив,
що платіжним доручення №416 від 12.10.2010
відповідач перерахував на рахунок
позивача кошти в сумі 30000,00 грн. з
призначенням платежу "Погашення
заборгованості за водовідведення за 2009
рік станом на 01.11.2009 року за договором
№7475/4-13 від 11.01.2000р., абон. 3-423", та визнав
цю обставину фактичним свідченням
визнання відповідачем боргу перед ПАТ
"АК "Київводоканал", зазначивши про
помилковість висновків суду першої
інстанції про застосування наслідків
спливу позовної давності.

Разом з тим, судом апеляційної
інстанції не було враховано, що якщо
виконання зобов'язання передбачалося
частинами або у вигляді періодичних
платежів і боржник вчинив дії, що
свідчать про визнання лише певної
частини (чи періодичного платежу), то
такі дії не можуть бути підставою для
переривання перебігу позовної
давності стосовно інших (невизнаних)
частин платежу.

Не дослідивши стану розрахунків між
сторонами за період, за який заявлено
про застосування позовної давності, та
не з'ясувавши фактичних обставин,
пов'язаних із вчиненням у цей період
боржником дій, що можуть свідчити про
визнання ним свого боргу та
визнаватися як підстава для
переривання позовної давності, суд
апеляційної інстанції дійшов
передчасного висновку про переривання
позовної давності і щодо вимог про
стягнення заборгованості у період з
листопада 2009 по червень 2010 включно.

За таких обставин, як висновок суду
апеляційної інстанції про наявність
підстав для переривання позовної
давності, так і висновок суду першої
інстанції про сплив позовної давності
до вимог про стягнення суми боргу за
період з травня 2009 року по червень 2010
року включно є необґрунтованими.

За таких обставин, оскаржувані рішення
та постанова не можуть вважатися
обґрунтованими, оскільки, в порушення
вимог ч. 1 ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
прийняті без повного та всебічного
з'ясування всіх суттєвих обставин
справи та оцінки доказів, що мають
юридичне значення для її розгляду і
вирішення спору по суті.

Враховуючи те, що у касаційній
інстанції скарга розглядається за
правилами розгляду справи у суді
першої інстанції, за винятком
процесуальних дій, пов'язаних із
встановленням обставин справи та їх
доказуванням, рішення суду першої
інстанції та постанова суду
апеляційної інстанції в частині
задоволення позовних вимог не
відповідає нормам чинного
законодавства, а тому підлягає
скасуванню в цій частині, а справа -
передачі на новий розгляд до
Господарського суду міста Києва.

Відповідно до статті 11112
Господарського процесуального кодексу
України вказівки, що містяться у
постанові касаційної інстанції, є
обов'язковими для суду першої
інстанції під час нового розгляду
справи.

Під час нового розгляду справи
господарському суду необхідно
врахувати викладене, всебічно і повно
з'ясувати і перевірити всі фактичні
обставини справи, визначити обсяг
заявлених позовних вимог, належним
чином перевірити надані сторонами
розрахунки, перевірити та надати
оцінку доводам сторін, об'єктивно
оцінити інші докази, що мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, і в залежності
від встановленого, правильно визначити
норми матеріального права, що
підлягають застосуванню до спірних
правовідносин, та прийняти
обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал" задовольнити
частково.

Касаційну скаргу Житлово-будівельного
кооперативу "Річковик-2" задовольнити.

Рішення Господарського суду міста
Києва від 12.09.2013 та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 03.03.2014 у справі
№ 910/12476/13 у справі № 910/12476/13
скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
Господарського суду міста Києва в
іншому складі суду.

Головуючий суддя:
Л. Іванова

судді:
Л. Гольцова

О. Попікова