м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/3141/14 21.05.14За позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будівельна фірма
«Альфа-Сервіс»

до Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Даніель»

про зобов'язання виконати умови
договору та здійснити платежі.

Суддя Сташків
Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Лучка Т.В. (представник
за довіреністю);

від відповідача - не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста
Києва передані вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Будівельна фірма «Альфа-Сервіс» (далі
- Позивач) до Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«Даніель» (далі - Відповідач) про
зобов'язання відповідно до умов
договору банківського рахунку №
РКО-34798Т від 18.06.2013 виконати платіжні
доручення № 1 від 12.11.2013, № 2 від 12.11.2013, №
3 від 12.11.2013, № 4 від 12.11.2013, № 5 від 12.11.2013
та № 6 від 12.11.2013.

Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконанням Відповідачем своїх
зобов'язань за вищевказаним договором
банківського рахунку, що виявилось у
невиконанні поданих Позивачем
платіжних доручень.

У поданому суду поясненні Відповідач
(уповноважена особа ФГВФО) зазначає, що
спірні платіжні доручення були
повернуті Позивачу правомірно, в
зв'язку з арештом коштів Відповідача на
підставі постанов ВДВС Печерського РУЮ
у м. Києві, а також оскільки у банку
Відповідача було введено тимчасову
адміністрацію та призначено
уповноважену особу ФГВФО, та
відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб» під час
введення тимчасової адміністрації
задоволення вимог кредиторів не
здійснюється. Крім того, 16.04.2014
розпочата процедура ліквідації
Відповідача на підставі постанови
Правління НБУ від 15.04.2014 та рішення
ФГВФО від 16.04.2014.

В судові засідання представники
Відповідача не з'являлися, хоча судом
були вчинені всі дії щодо належного
повідомлення Відповідача про
призначення справи до розгляду в
засіданнях суду, про час і місце їх
проведення, оскільки ухвали суду
надсилалися на адресу
місцезнаходження Відповідача згідно
відомостей з ЄДРЮО та ФОП, та були
отримані ним, а також копію ухвали було
надіслано та отримано уповноваженою
особою ФГВФО, що вбачається з залучених
до справи зворотних повідомлень про
вручення поштових відправлень.

Отже Відповідач, як учасник судового
процесу не був позбавлений права та
можливості (в матеріалах справи
відсутні докази протилежного)
забезпечити за необхідності участь у
судовому засіданні свого повноважного
представника.

А неможливість направлення
Відповідачем повноважного
представника та неможливість розгляду
справи без участі його представника
підлягає доведенню Відповідачем, як
учасником судового процесу на
загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК
України), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Суд також приймає до уваги, що явка
представників сторін у судові
засідання обов'язковою не визнавалась,
а отже направлення представника було
правом, а не обов'язком Відповідача, та
останнім не обґрунтовано підстав
необхідності прийняття його
представником особистої участі в
судовому засіданні.

Судом враховано, що відповідно до
пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Судом не встановлено обставин, які б
перешкоджали чи не дозволяли
розглянути спір у даному судовому
засіданні.

Відтак, суд дійшов висновку про
відсутність встановлених ст. 77 ГПК
України підстав для відкладення
розгляду справи та здійснює розгляд за
наявними матеріалами.

У судовому засіданні 21.05.2014 було
розглянуто та відхилено клопотання
Позивача про зупинення провадження у
даній справі до затвердження реєстру
вимог кредиторів Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Даніель», оскільки положеннями
ст. 79 ГПК України такої підстави для
зупинення провадження у справі не
передбачено.

Дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

18.06.2013 між Позивачем (Банк) та
Відповідачем (Клієнт, Компанія) було
укладено Договір банківського рахунку,
за умовами якого Банк відкриває
Клієнту поточний рахунок №01, МФО
380980 у валюті (ах), що визначаються
Клієнтом, та здійснює розрахункові та
касові операції за цим рахунком
відповідно до чинного законодавства
України, нормативно-правових актів
Національного банку України.

Відповідно до положень пунктів 3.1.1 - 3.1.3
вказаного Договору Банк зобов'язаний:

- вести комплексне розрахунково-касове
обслуговування Клієнта та виконувати
за його дорученням усі розрахункові та
касові операції, які не суперечать
чинному законодавству України та
нормативно-правовим актам
Національного банку України;

- здійснювати розрахунково-касове
обслуговування Клієнта у визначений в
Договорі операційний час, крім суботи,
неділі, неробочих та святкових днів;

- розрахункові операції за дорученням
Клієнта проводити у відповідності до
діючих правил здійснення
безготівкових розрахунків та
проводити списання коштів з рахунку
Клієнта на виконання його доручень.

Даний Договір банківського рахунку є
чинним, у встановленому законом
порядку недійсним не визнавався.
Зворотного матеріали справи не
містять.

З матеріалів справи та наданих
сторонами пояснень вбачається, що на
підставі вказаного Договору
банківського рахунку Компанією було
подано Банку платіжні доручення: № 1
від 12.11.2013, № 2 від 12.11.2013, № 3 від 12.11.2013, №
4 від 12.11.2013, № 5 від 12.11.2013 та № 6 від
12.11.2013, згідно з якими Банку було
доручено перерахувати грошові кошти з
поточного рахунку Позивача № 01 на
рахунок іншої компанії.

Згідно з частиною 3 статті 1068 ЦК України
банк зобов'язаний за розпорядженням
клієнта видати або перерахувати з його
рахунка грошові кошти в день
надходження до банку відповідного
розрахункового документа, якщо інший
строк не передбачений договором
банківського рахунка або законом.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону
України «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні» банк
зобов'язаний виконати доручення
клієнта, що міститься в розрахунковому
документі, який надійшов протягом
операційного часу банку, в день його
надходження. У разі надходження
розрахункового документа клієнта до
обслуговуючого банку після закінчення
операційного часу банк зобов'язаний
виконати доручення клієнта, що
міститься в цьому розрахунковому
документі, не пізніше наступного
робочого дня.

Переказ вважається завершеним з
моменту зарахування суми переказу на
рахунок отримувача або її видачі йому в
готівковій формі (пункт 30.1 статті 30
зазначеного Закону).

Однак, вказані платіжні доручення
Банком у встановлені строки виконані
не були.

При цьому в матеріалах справи відсутні
докази відсутності достатньої суми
коштів на рахунку Позивача для
виконання вищевказаних платіжних
доручень та здійснення за ними
відповідних переказів.

Із огляду на наведене суд дійшов
висновку, що фактичне невиконання
спірних платіжних доручень було
викликано відсутністю у Відповідача,
як у зберігача, на кореспондентському
рахунку достатньої суми грошових
коштів для здійснення міжбанківського
переказу.

Вказаним невиконанням було порушене
майнове право Позивача на вільне
володіння та розпорядження належним
останньому майном, яким, у розумінні
статей 177, 190 ЦК України, є грошові кошти,
у т.ч., враховуючи положення пункту 3.1
статті 3 Закону України «Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні»,
які існують у формі записів на
поточному рахунку позивача № 01,
відкритому в Банку.

Судом встановлено, що станом на момент
подання до Банку спірних платіжних
доручень, у останнього не було
достатніх підстав для їх не виконання.
Зворотного відповідачем не доведено.

Разом з тим, позов не може бути
задоволений виходячи з наступного.

Виконавчою дирекцією Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб
(далі - Фонд) 16.01.2014 прийнято рішення № 1
щодо запровадження тимчасової
адміністрації та призначення
уповноваженої особи Фонду на
тимчасову адміністрацію у відповідача.

Тимчасову адміністрацію в Банку
запроваджено строком на 3 місяці з
17.01.2014 по 16.04.2014.

Крім того, постановою Правління
Національного банку України від 15.04.2014
№ 217 було відкликано банківську
ліцензію та розпочато процедуру
ліквідації Відповідача, в зв'язку з чим
виконавчою дирекцією Фонду було
прийнято рішення від 16.04.2014 № 29 про
початок здійснення процедури
ліквідації Відповідача, та призначено
уповноважену особу Фонду на
ліквідацію.

Зазначена інформація відображена на
офіційному сайті Фонду (http://www.fg.gov.ua) та
у розумінні статті 35 ГПК України є
загальновідомою, і не потребує
доказуванню.

Відтак, станом на момент звернення
Позивача з даним позовом до суду у
Відповідача була запроваджена
тимчасова адміністрація, а на момент
вирішення спору у нього було
відкликано банківську ліцензію та
розпочато процедуру ліквідації.

За загальним правилом, право власності
є непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні, окрім
випадків і лише в порядку, встановлених
законом (стаття 321 ЦК України).

За приписами частин 1, 2 статті 1066 ЦК
України за договором банківського
рахунка банк зобов'язується приймати і
зараховувати на рахунок, відкритий
клієнтові (володільцеві рахунка),
грошові кошти, що йому надходять,
виконувати розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком. Банк має право
використовувати грошові кошти на
рахунку клієнта, гарантуючи його право
безперешкодно розпоряджатися цими
коштами.

Судом враховано, що всупереч вказаної
норми Банк не зміг забезпечити право
Компанії на безперешкодне
розпорядження її коштами, що
знаходяться на її поточному рахунку №
01, відкритому в Банку.

Відповідно до частини 1 статті 1074 ЦК
України (із змінами і доповненнями,
внесеними згідно із законами України
від 18.05.2010 № 2258-VI, від 04.11.2010 № 2677-VI)
обмеження прав клієнта щодо
розпоряджання грошовими коштами, що
знаходяться на його рахунку, не
допускається, крім випадків обмеження
права розпоряджання рахунком за
рішенням суду або в інших випадках,
встановлених законом, а також у разі
зупинення фінансових операцій, які
можуть бути пов'язані з легалізацією
(відмиванням) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванням
тероризму, передбачених законом.

Отже, починаючи з 09.03.2011 (дата набрання
чинності Законом України від 04.11.2010 №
2677-VI) випадки обмеження прав клієнта
щодо розпоряджання грошовими коштами,
що знаходяться на його рахунку, можуть
бути передбачені в спеціальному
законі.

Процедура щодо виведення
неплатоспроможних банків з ринку і
ліквідації банків врегульована
Законом України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб»,
який є спеціальним законом у даних
правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону
встановлено, що тимчасова
адміністрація - процедура виведення
банку з ринку, що запроваджується
Фондом стосовно неплатоспроможного
банку в порядку, встановленому цим
Законом, а відповідно до пункту 6 статті
2 Закону ліквідація банку - це процедура
припинення банку як юридичної особи
відповідно до законодавства.

Відтак, у спорах пов'язаних з
виконанням банком, у якому введена
тимчасова адміністрація чи почата
процедура його ліквідації, своїх
зобов'язань перед його кредиторами,
норми Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб» є
спеціальними, а даний Закон є
пріоритетним відносно інших
законодавчих актів України у цих
правовідносинах.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з
частиною 2 статті 1 Закону України «Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб» метою цього Закону є захист прав
і законних інтересів вкладників
банків, зміцнення довіри до
банківської системи України,
стимулювання залучення коштів у
банківську систему України,
забезпечення ефективної процедури
виведення неплатоспроможних банків з
ринку та ліквідації банків.

Статтею 36 даного Закону врегульовані
наслідки запровадження тимчасової
адміністрації.

Так, відповідно до пункту 1 частини 5
статті 36 Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб»
під час тимчасової адміністрації не
здійснюється задоволення вимог
вкладників та інших кредиторів банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6
статті 36 даного Закону передбачено, що
обмеження, встановлене пунктом 1
частини п'ятої цієї статті, не
поширюється на зобов'язання банку щодо
виплати коштів за вкладами вкладників
за договорами, строк яких закінчився,
та за договорами банківського рахунку
вкладників. Зазначені виплати
здійснюються в межах суми
відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, згідно з пунктом 4 частини 1
статті 2 Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб» у
цьому Законі термін «вкладник»
вживається у значені «фізична особа
(крім фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності), яка
уклала або на користь якої укладено
договір банківського вкладу (депозиту),
банківського рахунку або яка є
власником іменного депозитного
сертифіката».

Відтак, враховуючи дану норму, фізичні
особи - суб'єкти підприємницької
діяльності та юридичні особи не
підпадають під визначення поняття
«вкладник» у розумінні вищевказаного
Закону. Тому, на них не поширюється
виняток з обмеження встановленого
пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб».

Разом із цим, указаний Закон не дає
визначення поняття «кредитор банку».
Визначення терміну «кредитор банку»
міститься у статті 2 Закону України
«Про банки і банківську діяльність», та
під яким розуміється - юридична або
фізична особа, яка має документально
підтверджені вимоги до боржника щодо
його майнових зобов'язань.

Виходячи з положень частини 1 статті 1066
ЦК України, за договором банківського
рахунка банк, зокрема, зобов'язується
виконувати розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком.

За змістом пункту 1.24 статті 1 Закону
України «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні» переказ
коштів - рух певної суми коштів з метою
її зарахування на рахунок отримувача
або видачі йому у готівковій формі.
Ініціатор та отримувач можуть бути
однією і тією ж особою.

Отже, враховуючи вище наведені
положення, та, зокрема, положення
статей 177, 190, 509 ЦК України, зобов'язання
щодо переказу коштів з рахунку
Позивача, відкритому у Відповідача, на
його рахунок в іншому банку чи на
рахунок контрагента Позивача є
майновим зобов'язанням.

Відтак, виходячи з аналізу
вищенаведених положень, Позивач є
кредитором банку на якого поширюються
обмеження встановлені пунктом 1
частини 5 статті 36 Закону України «Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб», і тому не можуть бути задоволені
його вимоги (у т.ч. спірні) до
Відповідача від часу запровадження у
останньому тимчасової адміністрації.

Розглядаючи спір по суті, судом
враховано, що відповідно до пункту
третього частини 2 статті 37 Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб» уповноважена
особа Фонду має право продовжувати,
обмежувати або припиняти здійснення
банком будь-яких операцій.

У матеріалах справи відсутні докази
про те, що уповноважена особа Фонду
дала дозвіл на продовження виконання
Відповідачем спірних платіжних
доручень Позивача.

Крім того, виходячи зі змісту статей 39,
40, 49, 52 Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб»
під час тимчасової адміністрації
складається план врегулювання (рішення
Фонду, що визначає спосіб, економічне
обґрунтування, строки та умови
виведення неплатоспроможного банку з
ринку) у якому визначаються заходи щодо
виведення неплатоспроможного банку з
ринку в один із способів передбачених у
частині 2 статі 39 даного Закону. Фонд
складає реєстр активів і зобов'язань,
які підлягають відчуженню. Під час
відчуження зобов'язань Фонд має
забезпечити неупереджене ставлення до
всіх кредиторів неплатоспроможного
банку, дотримуючись черговості,
передбаченої статтею 52 цього Закону,
при цьому зобов'язання банку за
вкладами фізичних осіб, гарантованими
Фондом, мають найвищий пріоритет і не
можуть бути відчужені частково. Під час
ліквідації банку уповноважена особа
Фонду не має права здійснювати
задоволення вимог кредиторів до
затвердження реєстру акцептованих
вимог кредиторів, за виключенням
погашення за погодженням з виконавчою
дирекцією Фонду вимог за правочинами,
що забезпечують проведення
ліквідаційної процедури. Кошти,
одержані в результаті ліквідації та
реалізації майна банку, спрямовуються
уповноваженою особою Фонду на
задоволення вимог кредиторів у
черговості передбаченій статтею 52
даного Закону. Вимоги кожної наступної
черги задовольняються в міру
надходження коштів від реалізації
майна банку після повного задоволення
вимог попередньої черги. Таким чином,
після запровадження у банку тимчасової
адміністрації (з метою виведення цього
банку з ринку) та переходу до процедури
ліквідації банку, задоволення вимог
кредиторів відбувається у особливому,
передбаченому зазначеним спеціальним
Законом порядку з дотриманням
принципів черговості, передбаченої
статтею 52 цього Закону, та виходячи з
того, що найвищий пріоритет мають
зобов'язання банку за вкладами
фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Статтею 47 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» передбачено, що
операції з відкриття та ведення
поточних (кореспондентських) рахунків
клієнтів належить до банківських
послуг, які дозволяється надавати
виключно банку.

Даною нормою також встановлено, що
надання банківських послуг має право
здійснювати банк на підставі
банківської ліцензії.

Статтею 17 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» передбачена
заборона на здійснення банківської
діяльності без банківської ліцензії.

Враховуючи те, що станом на момент
вирішення спору Національним банком
України у Відповідача відкликано
банківську ліцензію, то виконання ним
як Банком спірних операцій з
перерахування коштів на підставі
платіжних доручень Позивача на
виконання умов Договору банківського
рахунку стало не можливим.

Відповідно до статті 607 ЦК України
зобов'язання припиняється
неможливістю його виконання у зв'язку з
обставиною, за яку жодна із сторін не
відповідає.

Відтак, із огляду на все вищенаведене,
підстави для задоволення позову у суду
відсутні.

При цьому суд зауважує, що Позивач може
захистити свої майнові права за
Договором банківського рахунку в
порядку передбаченому Законом України
«Про систему гарантування вкладів
фізичних осіб».

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК
України покладається на Позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 32-35, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 23.05.2014

Суддя
Сташків Р.Б.