КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2014 р. Справа№ 910/24471/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Зеленіна В.О.

Мальченко А.О.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились

від відповідача: Бондар І.В. - дов. № 2ю
від 10.01.2013р.

Вакуленко Є.В. - дов. № 3ю
від 10.01.2013р.

Сауляк О.Е. - дов. б/н від
01.11.2013р.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Елко Пак» на рішення
Господарського суду м. Києва від
17.02.2014р. (повний текст підписано 24.02.2014р.)

у справі № 910/24471/13 (суддя Балац С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Елко Пак»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Хімпласт»

про визнання недійсним
договору поставки

В судовому засіданні 15.05.2014р.
відповідно до ст. ст. 85, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України оголошено вступну та
резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2013р. Товариство з обмеженою
відповідальністю «Елко Пак»
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Хімпласт»
про визнання недійcним договору
поставки № 2501/02 від 25.01.2011р.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач посилався на те, що
договір поставки № 2501/02 від 25.01.2011р.
укладено директором позивача з
перевищенням повноважень, наданих йому
Статутом ТОВ «Елко Пак».

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 17.02.2014р. по справі №
910/24471/13 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним
рішенням, позивач звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
оскаржуване рішення та прийняти нове,
яким позовні вимоги задовольнити
повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована
порушенням судом норм процесуального
та матеріального права, рішення
прийнято з неправильним з'ясуванням
фактичних обставин справи.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Елко Пак» 19.03.2014р.
передано на розгляд судді Скрипці І.М.

Розпорядженням Заступника голови
Київського апеляційного
господарського суду від 19.03.2014р. для
розгляду справи № 910/24471/13 сформовано
колегію суддів у складі: головуючий -
суддя Скрипка І.М., судді - Зеленін В.О.,
Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 19.03.2014р.
колегією суддів в зазначеному складі
прийнято апеляційну скаргу до
провадження та призначено до розгляду
на 10.04.2014р.

У відзиві на апеляційну скаргу
представник відповідача заперечував
проти доводів позивача, викладених в
апеляційній скарзі, просив її
відхилити, а оскаржуване рішення
залишити без змін.

09.04.2014р. від представників сторін
надійшли клопотання про відкладення
розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 10.04.2014р. у відповідності до ст.
77 ГПК України розгляд справи
відкладено на 15.05.2014р.

15.05.2014р. до початку судового засідання
та в судовому засіданні від
представника відповідача надійшли
клопотання про долучення до матеріалів
справи додаткових документів.

Представники відповідача в судовому
засіданні апеляційної інстанції
15.05.2014р. заперечували проти доводів
позивача, викладених в апеляційній
скарзі, просили її відхилити, а
оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник позивача в судове
засідання апеляційної інстанції
15.05.2014р., будучи належним чином
повідомленим про дату, час та місце
розгляду справи, не з'явився, причини
неявки суду не повідомив, у зв'язку з
чим колегія суддів вважає за можливе
розглянути справу у його відсутність
за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК
України.

Колегія суддів, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, заслухавши пояснення
представників відповідача,
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, а
рішення підлягає залишенню без змін
виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
25.01.2011р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Елко Пак» (позивач,
покупець за договором), в особі
директора Кухара Олександра
Григоровича, який діє на підставі
Статуту, та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Хімпласт»
(відповідач, постачальник за
договором), в особі директора Халютіної
Ольги Іванівни, яка діє на підставі
Статуту, було укладено договір
поставки № 2501/02.

За цим договором постачальник
зобов'язується передати полімерні
матеріали та вироби із пластмас (далі -
товар) у власність покупцеві, а
покупець зобов'язується прийняти і
оплатити товар на умовах та в строки,
передбачені цим договором (п. 1.1.
договору).

Відповідно до п. 2.1. договору загальна
вартість товару за цим договором (ціна
договору) складає 5 000 000, 00 грн., ПДВ - 1 000
000, 00 грн., разом - 6 000 000, 00 грн.

Згідно п. 4.1. договору оплата за
передану постачальником партію товару,
здійснюється покупцем в безготівковій
формі на протязі 14 банківських днів з
моменту передання постачальником
партії товару, на поточний рахунок
останнього в національній валюті
України на підставі рахунку-фактури та
з урахуванням умов п. 2.4. договору.

Цей договір, згідно п. 9.1., вважається
укладеним і набирає чинності з моменту
його підписання сторонами та
скріплення печатками обох сторін.

Строк цього договору починається у
момент, визначений у п. 9.1. цього
договору, та закінчується 30.12.2011р., але
може бути пролонгований за згодою
сторін зі складанням відповідної
додаткової угоди.

04.08.2011р. між сторонами було підписано
додаткову угоду № 1 до договору,
відповідно до якої п. 2.1. договору
викладено в наступній редакції:
«Загальна вартість товару за цим
договором (ціна договору) складає 10 000
000, 00 грн., ПДВ - 2 000 000, 00 грн., разом - 12 000
000, 00 грн.».

30.12.2012р. між сторонами підписано
додаткову угоду № 04 до договору,
відповідно до п. 2 якої сторони дійшли
взаємної згоди, відповідно до п. 9.2.
договору, продовжити строк дії
договору поставки № 2501/02 від 25.01.2011р. до
31.12.2013р.

Згідно п. 3 додаткової угоди № 04 до
договору сторони дійшли взаємної згоди
викласти п. 2.1. договору в наступній
редакції: «Загальна вартість товару за
цим договором (ціна договору) складає 5
000 000, 00 грн., ПДВ - 1 000 000, 00 грн., разом - 6 000
000, 00 грн.».

Звертаючись до суду з даним позовом про
визнання договору № 2501/02 від 25.01.2011р.
недійсним на підставі статей 203, 215
Цивільного кодексу України, позивач
посилався на те, що спірний договір із
додатками до нього підписано
директором позивача без прийняття та
затвердження загальними зборами
учасників ТОВ «Елко Пак», як того
вимагає підпункт 13.13.16. Статуту
Товариства, тобто з перевищенням
наданих йому повноважень.

Позивач вважає, що вчинення правочину
виконавчим органом товариства за
відсутності рішення загальних зборів
учасників є підставою для визнання
його недійсним, якщо правочин не було
затверджено в подальшому зборами
учасників.

Згідно статті 180 Господарського
кодексу України господарський договір
вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору. Умови про предмет у
господарському договорі повинні
визначати найменування (номенклатуру,
асортимент) та кількість продукції
(робіт, послуг), а також вимоги до їх
якості. Ціна у господарському договорі
визначається в порядку, встановленому
цим Кодексом, іншими законами, актами
Кабінету Міністрів України.

Оскільки виходячи із змісту
правовідносин, останні є відносинами з
поставки товару, тому права і обов'язки
сторін визначаються, у тому числі,
положеннями глави 54 Цивільного
кодексу України.

Частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу
України визначено, що до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено договором, законом або
не випливає з характеру відносин
сторін.

Виходячи з приписів ст. ст. 655, 712
Цивільного кодексу України істотними
умовами договору поставки є предмет
(товар) та ціна.

Місцевим господарським судом вірно
встановлено, що між сторонами
досягнуто згоду щодо всіх істотних
умов оспорюваного правочину, оскільки
договір містить предмет, ціну та строк
дії, тощо, підписаний і скріплений
відбитками печаток сторін, відтак,
договір вважається укладеним.

Згідно п. 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно загальних вимог, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, передбачених частиною 2
статті 203 Цивільного кодексу України
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного
кодексу України юридична особа набуває
цивільних прав та обов'язків і здійснює
їх через свої органи, які діють
відповідно до установчих документів та
закону. Порядок створення органів
юридичної особи встановлюється
установчими документами та законом.

Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою (ч. 2 ст. 207
Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що договір поставки
№ 2501/02 від 25.01.2011р. від імені позивача
підписаний директором Кухарем
Олександром Григоровичем, який діє на
підставі Статуту, та скріплений
печаткою товариства.

З матеріалів справи вбачається, що
30.12.2009р. рішенням загальних зборів
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Елко Пак», яке
оформлене протоколом № 7, затверджено
Статут Товариства, який зареєстровано
16.02.2010р. за № 6004616.

Пунктом 12.2. Статуту встановлено, що
виконавчим органом позивача є
директор.

Директор здійснює керівництво
поточною діяльністю Товариства в межах
своїх повноважень, визначених
Статутом, який діє від імені Товариства
в межах, встановлених чинним
законодавством України (п. 14.2. Статуту).

Згідно п. 14.10.1. Статуту Директор має
право в межах своєї компетенції
укладати від імені Товариства
контракти, угоди та забезпечувати їх
виконання.

Рішенням загальних зборів ТОВ «Елко
Пак», яке оформлено протоколом від
30.12.2009 № 7, директором позивача обрано
Кухаря О.Г.

Згідно наказу ТОВ «Елко Пак» № 1 від
06.01.2010 Кухар О.Г. приступив до виконання
обов'язків директора позивача.

Відповідно до п. 13.13.16. Статуту ТОВ «Елко
Пак» до компетенції загальних Зборів,
якщо до складу Товариства входить двоє
і більше учасників, належить, зокрема,
затвердження будь-яких договорів (в
тому числі, але не обмежуючись цим, про
відчуження (заставу) майна Товариства,
про надання фінансової допомоги,
позики та займу) на суму, що перевищує 1
000 000,00 грн.

17.02.2010р. зборами учасників Товариства з
обмеженою відповідальністю «Елко Пак»
(а саме присутнім єдиним учасником
ОСОБА_7, що володіє 100% статутного
капіталу та повноважний приймати
рішення з усіх питань) прийнято
рішення, оформлене протоколом № 8 від
17.02.2010р., яким ухвалено зобов'язати
виконавчий орган неухильно виконувати
положення Статуту. Вказаним рішенням
також ухвалено, що директор Товариства
або інша уповноважена особа без
прийняття зборами учасників окремого
рішення (затвердження), не мають права:
укладати від імені Товариства договори
(контракти) та угоди на еквівалентну
суму, яка перевищує 1 000 000, 00 грн.; або
укладати додаткову (додаткові) угоду
(угоди) в межах існуючого правочину,
внаслідок укладення якої (яких)
вартість правочину дорівнюватиме /
перевищуватиме 1 000 000, 00 грн. та всіх
наступних додаткових угод та
правочинів; або укладати від імені
Товариства договори (контракти) та
угоди, якщо загальна вартість
однорідних за економічною сутністю
угод, що укладаються за одним і тим же
контрагентом, дорівнюватиме /
перевищуватиме 1 000 000, 00 грн.

Відповідно до ч. 3 статті 92 Цивільного
кодексу України орган або особа, яка
відповідно до установчих документів
юридичної особи чи закону виступає від
її імені, зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень. У відносинах із третіми
особами обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

Згідно ч. 3 ст. 18 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців», якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, не були до
нього внесені, вони не можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
крім випадків, коли третя особа знала
або могла знати ці відомості.

Так, місцевим господарським судом
вірно встановлено, що виходячи з
відомостей про Товариство, які
містяться у Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, жодної інформації
про наявність обмежень повноважень
Директора позивача не міститься. Крім
того, позивачем не надано жодних
належних та допустимих доказів в
розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України на
підтвердження того, що відповідач знав
про будь-які обмеження повноважень
Директора позивача.

Посилання апелянта на обізнаність
відповідача про обмеження повноважень
керівника позивача на дату укладення
спірного договору у зв'язку з
наявністю у позивача Положення про
порядок ведення договірної та
претензійно-позовної роботи від
11.02.2011р, згідно якого контрагенти
позивача можуть ознайомитись, зокрема
з повноваженнями директора, не
свідчать про обізнаність відповідача
щодо обмежень повноважень директора
позивача станом на 25.01.2011р. та надання
відповідачеві будь-яких документів на
ознайомлення.

Відповідно до пункту «і» частини п'ятої
статті 41 Закону України «Про
господарські товариства» до
компетенції загальних зборів
учасників товариства з обмеженою
відповідальністю віднесено
затвердження договорів, укладених на
суму, що перевищує вказану в статуті
товариства.

З огляду на викладене, враховуючи п.
13.13.16. Статуту та рішення загальних
зборів Товариства, яке оформлене
протоколом від 17.02.2010р. № 8, колегія
суддів дійшла висновку, що вказаним
установчим документом позивача і його
рішенням жодних обмежень повноважень
Директора на вчинення правочинів,
загальна ціна якого перевищує 1 000 000,00
грн., фактично не встановлено, і при
цьому, сам лише факт незатвердження
договору загальними зборами
Товариства після його підписання не
може слугувати підставою для визнання
оспорюваного правочину недійсним.

При цьому, колегія суддів звертає увагу
на те, що затвердження будь-яких
договорів на суму, що перевищує 1 000 000, 00
грн. відноситься до компетенції
загальних зборів, якщо до складу ТОВ
входить двоє і більше власників, а
станом на день укладення спірного
правочину 25.01.2011р. єдиним учасником ТОВ
був ОСОБА_7, що володіє 100% статутного
капіталу та повноважний приймати
рішення з усіх питань.

Відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу
України правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання. Наступне схвалення
правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки з моменту вчинення
цього правочину.

Наступне схвалення юридичною особою
правочину, вчиненого від її імені
представником, який не мав належних
повноважень, унеможливлює визнання
такого правочину недійсним (стаття 241
Цивільного кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладена у
п. 3.4 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№ 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними».

Пунктом 1.2 спірного договору сторони
передбачили, що поставка товару
здійснюється партіями, відповідно до
підписаних уповноваженими
представниками сторін специфікацій.

Відповідно до п. 5.3 договору право
власності позивача на товар виникає з
моменту прийому ним товару, факт якого
засвідчується товарно-транспортною
накладною або видатковою накладною,
підписаними уповноваженими
представниками сторін та виданими
після отримання відповідачем від
уповноваженого представника позивача
відповідної довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей.

Факт схвалення з боку позивача
оспорюваного правочину підтверджують
наявні в матеріалах справи належним
чином завірені копії документів, а
саме:

- підписані з боку відповідача та
скріпленими відбитками його печатки
специфікації від 07.03.2013р., від 15.03.2013р.,
від 21.03.2013р., від 22.03.2013р., від 27.03.2013р., від
29.03.2013р., від 03.04.2013р., від 05.04.2013р., від
09.04.2013р., від 12.04.2013р., від 12.04.2013р., від
19.04.2013р., від 26.04.2013р., які є додатками до
спірного договору;

- підписані представником позивача
накладні, які підтверджують поставку
відповідачем та отримання позивачем
товару;

- довіреності, які видані позивачем
його уповноваженій особі на отримання
від відповідача товарно-матеріальних
цінностей;

- виставлені відповідачем позивачеві
рахунки-фактури на оплату поставленого
останньому товару;

- виписки з банківського рахунку
відповідача, які свідчать про
погашення позивачем заборгованості
перед відповідачем за отриманий на
підставі договору товар;

- акт звіряння взаємних розрахунків від
04.11.2013р., який підписаний сторонами
договору та скріплений їх відбитками
печаток. Згідно вказаного акту, у
позивача перед відповідачем за період
часу з 01.03.2013р. по 01.11.2013р. утворилася
заборгованість за отриманий на
підставі оспорюваного правочину товар
в сумі 2 170 570, 00 грн.;

- договір від 31.10.2013р. про
реструктуризацію заборгованості за
договором поставки № 2501/02 від 25.01.2011р.,
який підписаний Директором позивача і
скріплений відбитком його печатки;

- замовлення позивача на товар № 30/5, №
31/5 від 01.02.2013р., які підписані
комерційним директором позивача і
скріплені відбитком його печатки;

- гарантійні листи позивача про
закупівлю товару і оплату товару, які
підписані Директором позивача і
скріплені відбитком його печатки, а
саме: від 05.03.2012р., від 05.04.2013р., від
03.06.2013р., від 02.06.2013р., від 01.09.2013р.,
відповідно до яких позивач замовив у
відповідача товар і зобов'язався
погашати наявну перед останнім
заборгованість за графіком, наведеним
у листах;

- графіки погашення заборгованості, які
підписані Директором і комерційним
директором Товариства позивача.

Отже, наведене свідчить про схвалення
позивачем спірного правочину шляхом
прийняття його до виконання.

З огляду на вищевикладене, враховуючи
те, що до компетенції Директора
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Елко Пак» Кухара О.Г
належало укладання договорів, зокрема,
спірного договору поставки № 2501/02 від
25.01.2011р., який містить всі істотні умови
та прийнятий позивачем до виконання,
позовні вимоги про визнання недійсним
договору поставки № 2501/02 від
25.01.2011р. є безпідставними, належними та
допустимими доказами не доведені, а
тому такими, що не підлягають
задоволенню.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь - які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доказування полягає не лише в поданні
особами доказів, а й у доведенні їх
переконливості, що скаржником зроблено
не було.

Таким чином, застосування місцевим
господарським судом норм
матеріального та процесуального права
відповідає встановленим обставинам
справи, що свідчить про відсутність
підстав для скасування або зміни
оскаржуваного рішення від 17.02.2014р.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 85, 99, 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Елко Пак»
на рішення Господарського суду міста
Києва від 17.02.2014р. у справі №
910/24471/13 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 17.02.2014р. у справі №
910/24471/13 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/24471/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Повний текст постанови підписано
20.05.2014р.

Головуючий суддя
І.М. Скрипка

Судді
В.О. Зеленін

А.О. Мальченко