ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 року
Справа № 915/343/14

Господарський суд Миколаївської
області у складі судді Олейняш Е.М. при
секретарі судового засідання Д'яченко
К.С., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дистрибуторська
компанія "Славутич", вул. Софійська, 10-А,
м. Київ, 01001

поштова адреса: вул. Сирецька, 33А, м.
Київ, 04073

до відповідача Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3

юридична адреса: АДРЕСА_1, 55200

фактична адреса: АДРЕСА_2, 03150

про стягнення заборгованості за
договором поставки продукції № 2468-Д
від 09.04.2012 року

Представники сторін у судове засідання
не з'явились.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Дистрибуторська
компанія "Славутич" звернулось до
господарського суду Миколаївської
області з позовними вимогами до
відповідача Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 про стягнення суми основного
боргу з врахуванням індексу інфляції в
розмірі 15 417, 37 грн.; пені в розмірі 251, 94
грн.; 3% річних в розмірі 58, 14 грн.

Ухвалою господарського суду
Миколаївської області від 18.03.2014 року
позовну заяву прийнято до розгляду,
порушено провадження у справі, розгляд
справи в судовому засіданні призначено
на 03.04.2014 року.

Ухвалою господарського суду
Миколаївської області від 03.04.2014 року
розгляд справи відкладено на 13.05.2014
року у зв'язку з неявкою представників
сторін та неподанням витребуваних
доказів.

Ухвалою господарського суду
Миколаївської області від 13.05.2014 року
було продовжено строк вирішення спору
на 14 днів та відкладено розгляд справи
на 29.05.2014 року у зв'язку з неявкою
представників сторін.

26.05.2014 року до канцелярії
господарського суду Миколаївської
області від позивача надійшла заява
про збільшення позовних вимог, у якій
позивач просить суд стягнути з
відповідача суму основного боргу в
розмірі 26 028, 16 грн., пеню в розмірі 452, 23
грн., 3% річних в розмірі 162, 50 грн. (арк.
справи 79-82).

Розглянувши подану заяву, суд
встановив наступне.

Частиною четвертою ст. 22 ГПК України
передбачено, що позивач вправі до
прийняття рішення по справі збільшити
розмір позовних вимог.

Пунктом 3.11 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 року з останніми змінами від
17.12.2013 року "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" визначено наступне.

Господарським процесуальним кодексом,
зокрема статтею 22, не передбачено
права позивача на подання заяв
(клопотань) про "доповнення" або
"уточнення" позовних вимог, або
заявлення "додаткових" позовних вимог і
т.п. Тому в разі надходження до
господарського суду однієї із
зазначених заяв (клопотань) останній,
виходячи з її змісту, а також змісту
раніше поданої позовної заяви та
конкретних обставин справи, повинен
розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного)
позову, чи

- збільшення або зменшення
розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав
позову.

Збільшено (чи зменшено) може бути
лише розмір вимог майнового характеру.
Якщо в заяві позивача йдеться про
збільшення розміру немайнових вимог
(наприклад, про визнання недійсним ще
одного акта крім того, стосовно якого
відповідну вимогу вже заявлено), то
фактично також йдеться про подання
іншого позову.

Вказана заява є заявою про
збільшення розміру позовних вимог,
оскільки позивачем збільшено суму
основного боргу, пені та 3% річних,
заявлених до стягнення.

Дії позивача щодо збільшення
розміру позовних вимог не суперечать
законодавству та не порушують
чиїх-небудь прав і охоронюваних
законом інтересів

Враховуючи вищевикладене, суд
дійшов висновку про необхідність
прийняття до розгляду заяви про
збільшення розміру позовних вимог.
Відтак, позовні вимоги розглядаються
судом з урахуванням заяви позивача про
збільшення розміру позовних вимог від
26.05.2014 року.

Позивач явку повноважного
представника у судові засідання 03.04.2014
року, 13.05.2014 року та 29.05.2014 року не
забезпечив, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
про що свідчать рекомендовані
повідомлення про вручення поштових
відправлень (арк. справи 32, 40, 77). Явка
представника позивача не визнавалась
судом обов'язковою. В обґрунтування
заявлених позовних вимог у позовній
заяві та заяві про збільшення розміру
позовних вимог позивач зазначив
наступне.

09.04.2012 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Дистрибуторська
компанія «Славутич» та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 було
укладено Договір № 2468Д. За умовами
цього договору ТзОВ «ДК «Славутич»
поставляє товар, а ФОП ОСОБА_3 приймає
та оплачує товар.

Відповідно до п. 3.3 Договору поставки
покупець зобов'язаний оплачувати кожну
партію товару переданого
постачальником протягом 14 календарних
днів з моменту поставки партії товару.

Відповідачем ФОП ОСОБА_3 було отримано
та не оплачено товар на загальну суму 25
944, 60 грн.

Із посиланням на ст. 525, 530, 549, 611, 612, 625, 626,
627, 629, 692, 712 ЦК України, ст. ст. 216, 218, 230, 232,
343 ГК України, положення Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» та на
умови Договору позивач просив суд
стягнути з відповідача суму основного
боргу з врахуванням індексу інфляції в
розмірі 26 028, 16 грн., пеню в розмірі 452, 23
грн., 3% річних в розмірі 162, 50 грн.

Відповідач не скористався наданим йому
ст. 22 ГПК України правом та
повноважного представника в судові
засідання 03.04.2014 року, 13.05.2014 року та
29.05.2014 року не направив.

Ухвала господарського суду
Миколаївської області від 18.03.2014 року,
направлена на фактичну адресу
відповідача, а саме: АДРЕСА_2, 03150,
повернута до суду поштовою установою
із відміткою "неправильно зазначена,
відсутня адреса одержувача" (арк.
справи 26-28), ухвала господарського суду
Миколаївської області про порушення
провадження у справі від 18.03.2014 року,
направлена на юридичну адресу
відповідача, а саме: АДРЕСА_1, 55200,
повернута до суду поштовою установою
із відміткою «за закінченням терміну
зберігання» (арк. справи 29-31), ухвали
господарського суду Миколаївської
області від 03.04.2014 року та від 13.05.14 року,
направлені на фактичну адресу
відповідача, повернуті до суду
поштовою установою із відміткою
"неправильно зазначена, відсутня
адреса одержувача", «за закінченням
терміну зберігання» (арк. справи 36-39,
84-87).

Як вбачається зі Свідоцтва про
державну реєстрацію фізичної
особи-підприємця юридичною адресою
відповідача є: АДРЕСА_1, 55200 (арк. справи
23).

При цьому, судом враховано наступне.

Явка повноважного представника
відповідача не визнавалась судом
обов'язковою.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод від 04.11.1950 року кожен має право
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення.

Відповідно до п. 3.9.1, 3.9.2 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 з
останніми змінами від 17.12.2013 року в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом; у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про вчинення усіх необхідних
дій щодо повідомлення відповідача про
розгляд справи та про достатність у
матеріалах справи документальних
доказів для вирішення спору по суті за
відсутності повноважного представника
відповідача.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши та оцінивши усі подані у
справу докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, та
враховуючи, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, суд встановив наступне.

09.04.2012 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Дистрибуторська
компанія "Славутич" (далі -
постачальник) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 (далі -
покупець) було укладено Договір
поставки продукції № 2468-Д (далі -
договір), відповідно до умов якого
постачальник продає та поставляє, а
покупець купує та оплачує на умовах та
у порядку визначених цим договором,
товар в асортименті, кількості та за
цінами, вказаними в додатках
(специфікаціях) або накладних, що
засвідчують прийом-передачу товару від
постачальника до покупця та є
невід'ємними частинами цього договору
(п. 1.1 Договору) (арк. справи 10-11).

До Договору № 2468-Д від 09.04.12 року
сторони підписали Генеральні
доручення (Доповнення № 2 до Договору) з
вказівкою матеріально відповідальних
осіб, які будуть здійснювати прийом та
контроль за наданими матеріальними
цінностями та завіряти свій підпис на
супровідних документах (арк. справи
12-14).

Відповідно до п. 8.5 Договору даний
договір набирає чинності з моменту
підписання його сторонами і діє до
09.04.2013 року, а у фінансовій частині до
повного виконання сторонами своїх
зобов'язань. У разі, якщо жодна сторона
протягом 30 календарних днів до
закінчення терміну дії даного договору
не заявить про наміри його розірвання,
цей договір вважається пролонгованим
на тих же самих умовах терміном на один
календарний рік.

Суду не подано доказів розірвання
договору, отже договір є пролонгованим.

Вказаний договір підписаний сторонами
та скріплений печатками.

В силу ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України між
сторонами на підставі Договору виникли
зобов'язальні відносини.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Умовами договору сторони погодили
наступне.

Відповідно до п. 1.3 Договору право
власності на товар переходить від
постачальника до покупця з моменту
підписання уповноваженими
представниками сторін накладної, яка
засвідчує момент передачі товару.

Відповідно до п. 2.1 Договору
найменування та кількість товару
зазначається в додатках або накладних,
які є невід'ємними частинами цього
договору.

Відповідно до п. 3.1 Договору ціна на
товар встановлюється на підставі
прайс-листів постачальника, що є
додатками до цього договору. Оплата
здійснюється в національній валюті
України.

Відповідно до п. 3.2 Договору загальна
сума цього Договору відповідає
загальній сумі всіх накладних, на
підставі яких здійснюється постачання
товару, відповідно до умов цього
Договору.

Відповідно до п. 3.3 Договору покупець
зобов'язаний оплачувати кожну партію
переданого постачальником товару,
протягом (але не пізніше) 14
(чотирнадцяти) календарних днів з
моменту передачі такої партії товару.

Судом встановлено наступне.

На виконання умов договору позивачем
було поставлено відповідачу товар на
загальну суму 25 944, 60 грн. з ПДВ, що
підтверджується товарно-транспортними
накладними та податковими накладними,
а саме:

- товарно-транспортна накладна №
ВДК-039449 від 20.12.2013 року та податкова
накладна № 4927/1 від 20.12.2013 року на суму 9
390, 00 грн. (арк. справи 50, 51);

- товарно-транспортна накладна №
ВДК-039450 від 20.12.2013 року та податкова
накладна № 4928/1 від 20.12.2013 року на суму
840, 00 грн. (арк. справи 52, 53);

- товарно-транспортна накладна №
ВДК-039512 від 20.12.2013 року та податкова
накладна № 4992/1 від 20.12.2013 року на суму
328, 00 грн. (арк. справи 54, 55);

- товарно-транспортна накладна №
ВДК-32112 від 27.12.2013 року на суму 246, 00 грн.
(арк. справи 56);

- товарно-транспортна накладна №
ВДК-32052 від 27.12.2013 року та податкова
накладна № 2121/2 від 27.12.2013 року на суму
393, 60 грн. (арк. справи 58, 59);

- товарно-транспортна накладна №
ВДК-32071 від 27.12.2013 року та податкова
накладна № 2141/2 від 27.12.2013 року на суму
756, 00 грн. (арк. справи 60, 61);

- товарно-транспортна накладна №
ВДК-32072 від 27.12.2013 року та податкова
накладна № 2140/2 від 27.12.2013 року на суму 5
056, 40 грн. (арк. справи 62, 63);

- товарно-транспортна накладна №
ВДК-32008 від 27.12.2013 року та податкова
накладна № 2077/2 від 27.12.2013 року на суму 6
699, 60 грн. (арк. справи 64, 65);

- товарно-транспортна накладна №
ВДК-32044 від 27.12.2013 року та податкова
накладна № 2113/2 від 27.12.2013 року на суму
435, 00 грн. (арк. справи 66, 67);

- товарно-транспортна накладна №
ВДК-32155 від 28.12.2013 року та податкова
накладна № 2233/2 від 28.12.2013 року на суму 1
800, 00 грн. (арк. справи 68, 69).

Товарно-транспортні накладні
підписані відповідачем та
представниками відповідача,
зазначеними у генеральному дорученні
доповненні № 2 до договору поставки
продукції № 2486-Д від 09.04.2012 року (арк.
справи 12), від 05.06.2013 року (арк. справи 13)
та від 05.08.2013 року (арк. справи 14).

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 3.3 Договору покупець
зобов'язаний оплачувати кожну партію
переданого постачальником товару,
протягом (але не пізніше) 14
(чотирнадцяти) календарних днів з
моменту передачі такої партії товару.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку про підставність та
обґрунтованість вимоги про стягнення з
відповідача на користь позивача суми
заборгованості за поставлений товар в
розмірі 25 944, 60 грн., оскільки суду не
подано доказів сплати вказаної
заборгованості, строк оплати якої
настав, як і не спростовано факту
наявності вказаної заборгованості.

Отже, вимога про стягнення основної
заборгованості у розмірі 25 944, 60 грн. є
підставною, обґрунтованою та підлягає
задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з
відповідача 452, 23 грн. - пені, то слід
зазначити наступне.

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом та якщо внаслідок прострочення
боржника виконання зобов'язання
втратило інтерес для кредитора, він
може відмовитися від прийняття
виконання і вимагати відшкодування
збитків.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Стаття 549 ЦК України встановлює, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо
предметом неустойки є грошова сума, її
розмір встановлюється договором або
актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 230 ГК України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.
Суб'єктами права застосування штрафних
санкцій є учасники відносин у сфері
господарювання, зазначені у статті 2
цього Кодексу.

За приписами ч. 1 ст. 231 ГК України
законом щодо окремих видів зобов'язань
може бути визначений розмір штрафних
санкцій, зміна якого за погодженням
сторін не допускається.

Відповідно ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Згідно ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Отже, яким би способом не визначався в
договорі розмір пені, він не може
перевищувати той розмір, який
установлено законом як граничний,
тобто за прострочення платежу за
договором може бути стягнуто лише пеню,
сума якої не перевищує ту, що обчислено
на підставі подвійної облікової ставки
Національного банку України (вказана
правова позиція викладена у постанові
Верховного Суду України по справі №
5002-2/5109-2010 від 07.11.11 року).

Відповідно до п. 5.3 Договору у випадку
несвоєчасної оплати поставленої
партії товару, покупець зобов'язаний
сплатити на користь постачальника пеню
у розмірі подвійної облікової ставки
НБУ від вартості партії товару за
кожний день прострочення платежу.

Як вбачається з розрахунку,
зазначеного у заяві про збільшення
розміру позовних вимог, позивачем
здійснено нарахування пені у розмірі
452, 23 грн. окремо по кожному зобов'язанню
(поставці товару відповідно до
товарно-транспортних накладних від
20.12.2013 року, 27.12.2103 року та 28.12.2103 року)
(арк. справи 82) з врахуванням
встановленого строку оплати товару,
передбаченого п. 3.3 Договору.

Перевіривши розрахунок розміру пені,
судом встановлено, що позивачем
здійснено нарахування пені за
несвоєчасну оплату товару на загальну
суму 452, 23 грн. Нарахування пені
здійснено позивачем за період з 05.01.2014
року по 28.02.2014 року (період зазначено
судом сукупний) по кожному окремому
зобов'язанню в межах піврічного строку.
Згідно проведеного судом за допомогою
ІПС "Законодавство" розрахунку розміру
пені по кожному окремому зобов'язанню
з урахуванням періоду, зазначеного
позивачем, пеня за сукупний період
становить 469, 23 грн. Детальний
розрахунок пені, проведений судом,
наявний в матеріалах справи (арк.
справи 88-90). Розрахунок здійснено судом
відповідно до вимог чинного
законодавства та умов Договору.
Нарахування здійснено, виходячи з
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла в період, за який сплачується
пеня, від суми простроченого платежу за
кожний день прострочення. Відтак, суд,
не виходячи за межі позовних вимог без
відповідного клопотання сторони (ст. 83
ГПК України), дійшов висновку про
необхідність задоволення вимоги про
стягнення пені в сумі 452, 23 грн. В цій
частині позов підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з
відповідача 3 % річних від суми боргу у
розмірі 162, 50 грн. та 83, 56 грн. -
інфляційних втрат, то слід зазначити
наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Передбачене ст. 625 ЦК України право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові (постанова Верховного Суду
України від 23.01.12 року по справі № 37/64).

Позивачем ТзОВ «Дистрибуторська
компанія «Славутич» нараховано
відповідачу ФОП ОСОБА_3 162, 50 грн. - 3 %
річних за період з 05.01.2014 року по 28.02.2014
року (період нарахування судом
зазначено сукупний).

Перевіривши розрахунок розміру 3 %
річних, судом встановлено наступне:

- за період з 05.01.14 року по 28.02.14 року сума
3 % річних, нарахованих на суму
заборгованості в розмірі 10 558 грн. за
поставлений товар 20.12.13 року, становить
47, 73 грн.;

- за період з 12.01.14 року по 28.02.14 року сума
3 % річних, нарахованих на суму
заборгованості в розмірі 13 586, 60 грн. за
поставлений товар 27.12.13 року, становить
53, 60 грн.;

- за період з 13.01.14 року по 28.02.14 року сума
3 % річних, нарахованих на суму
заборгованості в розмірі 1 800 грн. за
поставлений товар 28.12.13 року, становить
6, 95 грн.

Детальний розрахунок пені, проведений
судом за допомогою ІПС "Законодавство"
по кожному окремому зобов'язанню з
урахуванням періоду, зазначеного
позивачем, враховуючи умови договору
щодо відстрочки платежу. Розрахунок
наявний в матеріалах справи (арк.
справи 91-93).

Судом також звернуто увагу, що при
складанні загальної суми 3% річних по
кожному окремому зобов'язанню
позивачем допущено арифметичну
помилку, а саме неправильно
розраховано суму (46, 22 грн. + 51, 47 грн. + 6, 67
грн. = 104, 36 грн.).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку про необхідність стягнення 108,
28 грн. (згідно розрахунку суду),
оскільки в цій частині позов є
обгрунтованим та підставним. В решті 3 %
річних в сумі 54, 22 грн. слід відмовити.

Щодо нарахованих позивачем 83, 56 грн. -
інфляційних витрат, то слід зазначити.

Позивачем здійснено нарахування
індексу інфляції за січень 2014 року
шляхом множення суми заборгованості,
строк оплати якої настав лише в січні
2014 року, на індекс інфляції,
встановлений в грудні 2013 року (100,5).

Враховуючи вищевикладене, суд здійснив
перерахунок заявленого до стягнення
індексу інфляції за допомогою бази
даних «Законодавство» із
застосуванням індексу інфляції,
встановленого в січні 2014 року (100,2).
Відтак, інфляційні витрати за вказаний
період становлять 51, 89 грн. та
підлягають стягненню. В цій частині
позов підлягає задоволенню. В решті
нарахування індексу інфляції в сумі 31,
67 грн. слід відмовити.

Частина 1 ст. 15 ЦК України
встановлює, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Вказаною
нормою обов'язок доказування
покладений на сторони процесу.
Доказування полягає у поданні доказів
сторонами та доведенні їх
переконливості суду.

Враховуючи вищевикладене,
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню.

Судові витрати відповідно до ст. 49
ГПК України слід відшкодувати позивачу
з відповідача пропорційно розміру
задоволених позовних вимог, що
становить 1 820, 79 грн.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст. 11, 15, 202, 509, 525, 526, 530, 549, 551, 610-612, 625, 629,
692, 712 ЦК України, ст. 193, 230-232 ГК України,
Законом України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань", ст. 33, 44, 49, 75, 82-84
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

частково задовольнити позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дистрибуторська
компанія "Славутич" до відповідача
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за договором
поставки продукції № 2468-Д від 09.04.2012
року.

Стягнути з відповідача Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3, юридична
адреса: АДРЕСА_1, 55200, фактична адреса:
АДРЕСА_2, 03150 (код НОМЕР_1) на користь
позивача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дистрибуторська
компанія "Славутич", вул. Софійська, 10-А,
м. Київ, 01001, поштова адреса: вул.
Сирецька, 33А, м. Київ, 04073 ():

- 25 944, 60 грн. (двадцять п'ять тисяч
дев'ятсот сорок чотири грн. 60 коп.) -
основного боргу за договором поставки
продукції № 2468-Д від 09.04.2012 року;

- 452, 23 грн. (чотириста п'ятдесят дві грн.
23 коп.) - пені за договором поставки
продукції № 2468-Д від 09.04.2012 року;

- 108, 28 грн. (сто вісім грн. 28 коп.) - 3 %
річних за договором поставки продукції
№ 2468-Д від 09.04.2012 року;

- 51, 89 грн. (п'ятдесят одна грн. 89 коп.) -
інфляційних витрат за договором
поставки продукції № 2468-Д від 09.04.2012
року;

- 1821, 15 грн. (одна тисяча вісімсот
двадцять одна грн. 15 коп.) - витрат по
сплаті судового збору.

Наказ видати позивачу після набрання
рішенням законної сили.

В решті позову в сумі 85, 89 грн.
відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Суддя
Е. М. Олейняш