м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/4362/14 14.05.14За позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю науково-виробниче
підприємство «Укрремколіямаш»
до Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Даніель»
про визнання дій неправомірними та
стягнення 760100 грн.
Суддя Сташків
Представники сторін:
від позивача - Шишкін О.П. (представник
від відповідача - не з'явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд господарського суду міста
Києва передані вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю
науково-виробниче підприємство
«Укрремколіямаш» (далі - Позивач) до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Даніель» (далі -
Відповідач) про визнання договору №
РКО-311201 від 25.06.2007 порушеним з боку
Відповідача в частині протиправного
утримання коштів Позивача у розмірі
691000 грн., про примусове стягнення
вказаної суми грошових коштів, а також
за несвоєчасне перерахування грошових
Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконанням Відповідачем своїх
зобов'язань за Договором банківського
рахунку № РКО-311201 від 25.06.2007, зокрема,
невиконанням поданих Позивачем
платіжних доручень про перерахування
коштів на суму 691000 грн.
У поданому суду поясненні Відповідач
(уповноважена особа ФГВФО) зазначає, що
платіжні доручення № 7 та № 9 були
повернуті Позивачу правомірно в
зв'язку з арештом коштів на його
рахунку на підставі постанови ВДВС
Печерського РУЮ у м. Києві, а платіжні
доручення № 10 та № 11 були повернути
Позивачу без виконання оскільки у
банку Відповідача було введено
тимчасову адміністрацію та призначено
уповноважену особу ФГВФО, та
відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб» під час
введення тимчасової адміністрації
задоволення вимог кредиторів не
здійснюється. Крім того, 16.04.2014
розпочата процедура ліквідації
Відповідача на підставі постанови
Правління НБУ від 15.04.2014 та рішення
ФГВФО від 16.04.2014.
В судові засідання представники
Відповідача не з'являлися, хоча судом
були вчинені всі дії щодо належного
повідомлення Відповідача про
призначення справи до розгляду в
засіданнях суду, про час і місце їх
проведення, оскільки ухвали суду
надсилалися на адресу
місцезнаходження Відповідача згідно
відомостей з ЄДРЮО та ФОП, та були
отримані ним 21.03.2014 та 22.04.2014 відповідно,
а також копію ухвали було надіслано та
отримано уповноваженою особою ФГВФО
22.04.2014, що вбачається зі зворотних
повідомлень про вручення поштових
Отже Відповідач, як учасник судового
процесу не був позбавлений права та
можливості (в матеріалах справи
відсутні докази протилежного)
забезпечити за необхідності участь у
судовому засіданні свого повноважного
А неможливість направлення
Відповідачем повноважного
представника та неможливість розгляду
справи без участі його представника
підлягає доведенню Відповідачем, як
учасником судового процесу на
загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК
України), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.
Суд також приймає до уваги, що явка
представників сторін у судові
засідання обов'язковою не визнавалась,
а отже направлення представника було
правом, а не обов'язком Відповідача, та
останнім не обґрунтовано підстав
необхідності прийняття його
представником особистої участі в
судовому засіданні.
Судом враховано, що відповідно до
пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
Судом не встановлено обставин, які б
перешкоджали чи не дозволяли
розглянути спір у даному судовому
Відтак, суд дійшов висновку про
відсутність встановлених ст. 77 ГПК
України підстав для відкладення
розгляду справи та здійснює розгляд за
наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
25.06.2007 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Комерційний банк
«Данієль» (у подальшому перейменоване
на Публічне акціонерне товариство
«Комерційний банк «Данієль»; Банк,
Позивач) та Відповідачем (Клієнт) було
укладено Договір банківського рахунку
(зі змінами згідно додаткового
договору № 1 від 10.08.2012), за умовами
якого Банк відкриває Клієнту поточний
що у п. 1.1 цього Договору, та здійснює
розрахункові та касові операції за цим
рахунком відповідно до чинного
законодавства України,
нормативно-правових актів
Національного банку України.
Відповідно до положень пунктів 3.1.1 - 3.1.3
вказаного Договору Банк зобов'язаний:
- вести комплексне розрахунково-касове
обслуговування Клієнта та виконувати
за його дорученням усі розрахункові та
касові операції, які не суперечать
чинному законодавству України та
нормативно-правовим актам
Національного банку України;
- здійснювати розрахунково-касове
обслуговування Клієнта у визначений в
Договорі операційний час, крім суботи,
неділі, неробочих та святкових днів;
- розрахункові операції за дорученням
Клієнта проводити у відповідності до
діючих правил здійснення
безготівкових розрахунків та
проводити списання коштів з рахунку
Клієнта на виконання його доручень.
Даний Договір банківського рахунку є
чинним, у встановленому законом
порядку недійсним не визнавався.
Зворотного матеріали справи не
Додатковою угодою від 27.06.2007 до
Договору Банк також зобов'язався
здійснювати розрахункове
обслуговування за поточним рахунком
клієнта в системі електронних платежів
З матеріалів справи та наданих
сторонами пояснень вбачається, що на
підставі вказаного Договору
банківського рахунку Компанією було
подано Банку платіжні доручення: № 7
від 16.07.2013 та № 9 від 23.09.2013 на загальну
суму 691000 грн., та пізніше аналогічні
платіжні доручення № 10 та № 11 від 09.10.2013
також на загальну суму 691000 грн., згідно
з якими Банку було доручено
перерахувати з поточного рахунку
останньої в іншому банку кошти в
загальній сумі 691000 грн.
Згідно з частиною 3 статті 1068 ЦК України
банк зобов'язаний за розпорядженням
клієнта видати або перерахувати з його
рахунка грошові кошти в день
надходження до банку відповідного
розрахункового документа, якщо інший
строк не передбачений договором
банківського рахунка або законом.
Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону
України «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні» банк
зобов'язаний виконати доручення
клієнта, що міститься в розрахунковому
документі, який надійшов протягом
операційного часу банку, в день його
надходження. У разі надходження
розрахункового документа клієнта до
обслуговуючого банку після закінчення
операційного часу банк зобов'язаний
виконати доручення клієнта, що
міститься в цьому розрахунковому
документі, не пізніше наступного
Переказ вважається завершеним з
моменту зарахування суми переказу на
рахунок отримувача або її видачі йому в
готівковій формі (пункт 30.1 статті 30
зазначеного Закону).
Однак, вказані платіжні доручення
Банком у встановлені строки виконані
не були, хоча, як убачається з
банківської виписки з поточного
останньому було достатньо коштів для
виконання вищевказаних платіжних
доручень та здійснення за ними
відповідних переказів коштів.
На претензію Позивача щодо
несвоєчасного виконання платіжних
доручень Компанії, Відповідач листом
повідомив, що затримка викликана
нестабільною ситуацією на грошовому
ринку України та банк прикладає всіх
зусиль для своєчасного виконання
Із огляду на надану Відповідачем
відповідь суд приходить до висновку, що
фактичне невиконання спірних
платіжних доручень було викликано
відсутністю у Відповідача на
кореспондентському рахунку достатньої
суми грошових коштів для здійснення
міжбанківського переказу.
Вказаним невиконанням було порушене
майнове право Позивача на вільне
володіння та розпорядження належним
останньому майном, яким, у розумінні
статей 177, 190 ЦК України, є грошові кошти,
у т.ч., враховуючи положення пункту 3.1
статті 3 Закону України «Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні»,
які існують у формі записів на
Судом встановлено, що станом на момент
подання до Банку спірних платіжних
доручень, у останнього не було
достатніх підстав для їх не виконання.
Зворотного відповідачем не доведено.
Разом з тим, позов не може бути
задоволений виходячи з наступного.
Виконавчою дирекцією Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб
(далі - Фонд) 16.01.2014 прийнято рішення № 1
щодо запровадження тимчасової
адміністрації та призначення
уповноваженої особи Фонду на
тимчасову адміністрацію у відповідача.
Тимчасову адміністрацію в Банку
запроваджено строком на 3 місяці з
17.01.2014 по 16.04.2014.
Крім того, постановою Правління
Національного банку України від 15.04.2014
№ 217 було відкликано банківську
ліцензію та розпочато процедуру
ліквідації Відповідача, в зв'язку з чим
виконавчою дирекцією Фонду було
прийнято рішення від 16.04.2014 № 29 про
початок здійснення процедури
ліквідації Відповідача, та призначено
уповноважену особу Фонду на
Зазначена інформація відображена на
у розумінні статті 35 ГПК України є
загальновідомою, і не потребує
Відтак, станом на момент звернення
Позивача з даним позовом до суду у
Відповідача була запроваджена
тимчасова адміністрація, а на момент
вирішення спору у нього було
відкликано банківську ліцензію та
розпочато процедуру ліквідації.
За загальним правилом, право власності
є непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні, окрім
випадків і лише в порядку, встановлених
законом (стаття 321 ЦК України).
За приписами частин 1, 2 статті 1066 ЦК
України за договором банківського
рахунка банк зобов'язується приймати і
зараховувати на рахунок, відкритий
клієнтові (володільцеві рахунка),
грошові кошти, що йому надходять,
виконувати розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком. Банк має право
використовувати грошові кошти на
рахунку клієнта, гарантуючи його право
безперешкодно розпоряджатися цими
Судом враховано, що всупереч вказаної
норми Банк не зміг забезпечити право
Компанії на безперешкодне
розпорядження її коштами, що
знаходяться на її поточному рахунку №
Відповідно до частини 1 статті 1074 ЦК
України (із змінами і доповненнями,
внесеними згідно із законами України
від 18.05.2010 № 2258-VI, від 04.11.2010 № 2677-VI)
обмеження прав клієнта щодо
розпоряджання грошовими коштами, що
знаходяться на його рахунку, не
допускається, крім випадків обмеження
права розпоряджання рахунком за
рішенням суду або в інших випадках,
встановлених законом, а також у разі
зупинення фінансових операцій, які
можуть бути пов'язані з легалізацією
(відмиванням) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванням
тероризму, передбачених законом.

Отже, починаючи з 09.03.2011 (дата набрання
чинності Законом України від 04.11.2010 №
2677-VI) випадки обмеження прав клієнта
щодо розпоряджання грошовими коштами,
що знаходяться на його рахунку, можуть
бути передбачені в спеціальному
законі.

Процедура щодо виведення
неплатоспроможних банків з ринку і
ліквідації банків врегульована
Законом України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб»,
який є спеціальним законом у даних
правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону
встановлено, що тимчасова
адміністрація - процедура виведення
банку з ринку, що запроваджується
Фондом стосовно неплатоспроможного
банку в порядку, встановленому цим
Законом, а відповідно до пункту 6 статті
2 Закону ліквідація банку - це процедура
припинення банку як юридичної особи
відповідно до законодавства.

Відтак, у спорах пов'язаних з
виконанням банком, у якому введена
тимчасова адміністрація чи почата
процедура його ліквідації, своїх
зобов'язань перед його кредиторами,
норми Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб» є
спеціальними, а даний Закон є
пріоритетним відносно інших
законодавчих актів України у цих
правовідносинах.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з
частиною 2 статті 1 Закону України «Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб» метою цього Закону є захист прав
і законних інтересів вкладників
банків, зміцнення довіри до
банківської системи України,
стимулювання залучення коштів у
банківську систему України,
забезпечення ефективної процедури
виведення неплатоспроможних банків з
ринку та ліквідації банків.

Статтею 36 даного Закону врегульовані
наслідки запровадження тимчасової
адміністрації.

Так, відповідно до пункту 1 частини 5
статті 36 Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб»
під час тимчасової адміністрації не
здійснюється задоволення вимог
вкладників та інших кредиторів банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6
статті 36 даного Закону передбачено, що
обмеження, встановлене пунктом 1
частини п'ятої цієї статті, не
поширюється на зобов'язання банку щодо
виплати коштів за вкладами вкладників
за договорами, строк яких закінчився,
та за договорами банківського рахунку
вкладників. Зазначені виплати
здійснюються в межах суми
відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, згідно з пунктом 4 частини 1
статті 2 Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб» у
цьому Законі термін «вкладник»
вживається у значені «фізична особа
(крім фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності), яка
уклала або на користь якої укладено
договір банківського вкладу (депозиту),
банківського рахунку або яка є
власником іменного депозитного
сертифіката».

Відтак, враховуючи дану норму, фізичні
особи - суб'єкти підприємницької
діяльності та юридичні особи не
підпадають під визначення поняття
«вкладник» у розумінні вищевказаного
Закону. Тому, на них не поширюється
виняток з обмеження встановленого
пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб».

Разом із цим, указаний Закон не дає
визначення поняття «кредитор банку».
Визначення терміну «кредитор банку»
міститься у статті 2 Закону України
«Про банки і банківську діяльність», та
під яким розуміється - юридична або
фізична особа, яка має документально
підтверджені вимоги до боржника щодо
його майнових зобов'язань.

Виходячи з положень частини 1 статті 1066
ЦК України, за договором банківського
рахунка банк, зокрема, зобов'язується
виконувати розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком.

За змістом пункту 1.24 статті 1 Закону
України «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні» переказ
коштів - рух певної суми коштів з метою
її зарахування на рахунок отримувача
або видачі йому у готівковій формі.
Ініціатор та отримувач можуть бути
однією і тією ж особою.

Отже, враховуючи вище наведені
положення, та, зокрема, положення
статей 177, 190, 509 ЦК України, зобов'язання
щодо переказу коштів з рахунку
Позивача, відкритому у Відповідача, на
його рахунок в іншому банку чи на
рахунок контрагента Позивача є
майновим зобов'язанням.

Відтак, виходячи з аналізу
вищенаведених положень, Позивач є
кредитором банку на якого поширюються
обмеження встановлені пунктом 1
частини 5 статті 36 Закону України «Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб», і тому не можуть бути задоволені
його вимоги (у т.ч. спірні) до
Відповідача від часу запровадження у
останньому тимчасової адміністрації.

Розглядаючи спір по суті, судом
враховано, що відповідно до пункту
третього частини 2 статті 37 Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб» уповноважена
особа Фонду має право продовжувати,
обмежувати або припиняти здійснення
банком будь-яких операцій.

У матеріалах справі відсутні докази
про те, що уповноважена особа Фонду
дала дозвіл на продовження виконання
Відповідачем спірних платіжних
доручень Позивача.

Крім того, виходячи зі змісту статей 39,
40, 49, 52 Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб»
під час тимчасової адміністрації
складається план врегулювання (рішення
Фонду, що визначає спосіб, економічне
обґрунтування, строки та умови
виведення неплатоспроможного банку з
ринку) у якому визначаються заходи щодо
виведення неплатоспроможного банку з
ринку в один із способів передбачених у
частині 2 статі 39 даного Закону. Фонд
складає реєстр активів і зобов'язань,
які підлягають відчуженню. Під час
відчуження зобов'язань Фонд має
забезпечити неупереджене ставлення до
всіх кредиторів неплатоспроможного
банку, дотримуючись черговості,
передбаченої статтею 52 цього Закону,
при цьому зобов'язання банку за
вкладами фізичних осіб, гарантованими
Фондом, мають найвищий пріоритет і не
можуть бути відчужені частково.

Під час ліквідації банку уповноважена
особа Фонду не має права здійснювати
задоволення вимог кредиторів до
затвердження реєстру акцептованих
вимог кредиторів, за виключенням
погашення за погодженням з виконавчою
дирекцією Фонду вимог за правочинами,
що забезпечують проведення
ліквідаційної процедури. Кошти,
одержані в результаті ліквідації та
реалізації майна банку, спрямовуються
уповноваженою особою Фонду на
задоволення вимог кредиторів у
черговості передбаченій статтею 52
даного Закону. Вимоги кожної наступної
черги задовольняються в міру
надходження коштів від реалізації
майна банку після повного задоволення
вимог попередньої черги.

Таким чином, після запровадження у
банку тимчасової адміністрації (з
метою виведення цього банку з ринку) та
переходу до процедури ліквідації
банку, задоволення вимог кредиторів
відбувається у особливому,
передбаченому зазначеним спеціальним
Законом порядку з дотриманням
принципів черговості, передбаченої
статтею 52 цього Закону, та виходячи з
того, що найвищий пріоритет мають
зобов'язання банку за вкладами
фізичних осіб, гарантованими Фондом.

При цьому, за приписами ч. 6 ст. 49
вказаного Закону, уповноважена особа
Фонду не має права здійснювати
задоволення вимог кредиторів до
затвердження реєстру акцептованих
вимог кредиторів, за виключенням
погашення за погодженням з виконавчою
дирекцією Фонду вимог за правочинами,
що забезпечують проведення
ліквідаційної процедури.

Відтак, із огляду на все вищенаведене,
підстави для задоволення позову про
стягнення 691000 грн. грошових коштів, що
обліковуються на рахунку, відкритому у
Відповідача, у суду відсутні.

При цьому, Позивач може захистити свої
майнові права за Договором
банківського вкладу в порядку
передбаченому Законом України «Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб».

Крім того, судом відхиляються
посилання Позивача як на обґрунтування
позовних вимог на порушення
Відповідачем положень Закон України
«Про захист прав споживачів», оскільки
даний закон стосуються захисту прав
фізичних осіб як споживачів, а не
юридичних осіб, яким є Позивач.

В частині вимог про стягнення 69100 грн.
пені, нарахованої Позивачем на
підставі п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні» за порушення Банком
встановлених цим Законом строків
виконання доручення клієнта на
переказ, то суд зазначає, що дійсно
наведене Позивачем порушення мало
місце зі сторони Банку та за таке
порушення Позивач має право
нараховувати пеню, однак лише до часу
введення тимчасової адміністрації,
оскільки після її введення відповідно
до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб»
нарахування пені не здійснюється, а
розгляд вимог Позивача про стягнення
суми пені, нарахованої до введення
тимчасової адміністрації здійснюється
уповноваженою особою фонду в порядку,
встановленому вказаним Законом.

Враховуючи вищевикладене, у суду
відсутні підстави для задоволення
позову в частині стягнення пені.

У частині позовних вимог про визнання,
що Відповідач всупереч умовам
договору № РКО-311201 від 25.06.2007
неправомірно утримував кошти у сумі
691000 грн., які належать Позивачу, суд
зазначає наступне.

Так, господарським судам підвідомчі
справи, визначені статтею 12 ГПК
України, коли склад учасників спору
відповідає статті 1 ГПК України, а
правовідносини, щодо яких виник спір
носять господарський характер.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК
України цивільні права й обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства. Кожна
особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав - це
передбаченні законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів дається в статті 16 ЦК
України.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів перелічені в статті 16 ЦК
України, а способи захисту прав і
законних інтересів суб'єктів
господарювання та споживачів
містяться в статті 20 ГК України.

Відтак, суб'єкт порушеного права може
скористатися не будь-яким, а цілком
конкретним визначеним законом
способом захисту свого права.

У даному випадку Позивач однією з
позовних вимог просить визнати, що
Відповідач всупереч умовам укладеного
з ним договору неправомірно утримував
належні Позивачу грошові кошти, тобто
по суті Позивач просить суд встановити
юридичний факт протиправного
утримання Відповідачем певної
грошової суми.

Суд відзначає, що встановлення певних
фактів у порядку господарського
судочинства не передбачено діючим
законодавством як спосіб захисту прав.
Юридичні факти можуть встановлюватися
господарськими судами лише при
існуванні та розгляді між сторонами
спору про право цивільне
(господарське), його встановлення є
елементом оцінки фактичних обставин
справи та обґрунтованості вимог.

На відміну від норм Цивільного
процесуального кодексу України, яким
передбачено можливість розгляду
судами в порядку окремого провадження
справ про встановлення фактів, що мають
юридичне значення, ГПК України не
містить положень щодо підвідомчості
таких спорів господарським судам.

Отже, категорія спорів щодо
встановлення певних юридичних фактів у
правовідносинах між юридичними
особами не підлягає розгляду
господарськими судами, оскільки
предмет спору не відповідає
встановленим законом способам захисту
цивільних та господарських прав і
інтересів суб'єктів господарювання.

Позаяк суд дійшовши висновку про те, що
предмет позову в частині вищенаведеної
позовної вимоги не відповідає
встановленим законом або договором
способам захисту прав, то відмовляє в
позові в цій частині. Аналогічну
правову позицію про необхідність саме
відмови, а не припинення провадження у
справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК
України, зазначено в пункті 4.3
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції».

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК
України покладається на Позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 32-35, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 19.05.2014

Суддя
Сташків Р.Б.