м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/4576/14 14.05.14За позовом ПрАТ
до ВАТ « НАСК "ОРАНТА"
про відшкодування шкоди в
порядку регресу 50 000,00 грн.
Суддя Головатюк Л.Д.
Від позивача: не прибув
Від відповідача: не прибув.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Приватне акціонерне товариство
«Страхова компанія «ПЗУ Україна»
(надалі - страховик, позивач) звернулось
до господарського суду м. Києва із
позовом до відкритого акціонерного
товариства «Національна акціонерна
страхова компанія «Оранта» (надалі -
відповідач) про відшкодування шкоди в
порядку регресу в сумі 50 000,00 грн.
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 24.03.2014 порушено провадження у
справі №910/4576/14 та призначено до
розгляду на 09.04.2014.
Представник позивача не прибув в
судове засідання 09.04.2014, проте, подав
через загальний відділ канцелярії
господарського суду м. Києва
клопотання про розгляд справи за
відсутності представника.
На призначене судове засідання 09.04.2014
представник відповідача не прибув,
причин неявки суд не повідомив, хоча
про час та місце розгляду справи був
повідомленний належним чином, що
підтверджується відміткою на звороті
ухвали суду від 24.03.2014, а також
повідомленням про вручення поштового
уповноваженим представником 27.03.2014.
Суд, у зв'язку з неявкою представників
сторін, на підставі ст. 77 ГПК України,
відклав розгляд справи на 23.04.2014.
Представник позивача з'явився в
судове засідання 23.04.2014, надав
додаткові пояснення по суті справи та
подали додаткові докази по справі.
Представник відповідача у судове
засідання 23.04.2014 не прибув, причин
неявки суд не повідомив, хоча про час та
місце розгляду справи був
повідомленний належним чином, що
підтверджується відміткою на звороті
ухвали суду від 09.04.2014, а також
повідомленням про вручення поштового
уповноваженим представником 14.04.2014
Суд, у зв'язку з неявкою
представника відповідача, на підставі
ст. 77 ГПК України, відклав розгляд
справи на 14.05.2014
У судове засідання 14.05.2014
представник позивача не з'явився, проте
через канцелярію господарського суду
м. Києва подав клопотання про розгляд
справи без участі представника. Суд
задовольнив дане клопотання.
Представник відповідача у судове
засідання 14.05.2014 втретє не зявився,
причин неявки суд не повідомив, хоча
про час та місце розгляду справи був
повідомленний належним чином, що
підтверджується відміткою на звороті
ухвали суду від 23.04.2014, а також
повідомленням про вручення поштового
уповноваженим представником 29.04.2014
Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" в разі, якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації - адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
Оскільки про час та місце судового
засідання позивач і відповідач були
належним чином повідомлені, на
підставі статті 75 Господарського
процесуального кодексу України справа
розглянута за наявними в ній
Таким чином, суд приходить до висновку,
що сторони повідомлені про час та місце
судового розгляду належним чином, а
матеріали справи містять достатні
докази для її розгляду по суті.
В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

У судовому засіданні складено
протокол згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, заслухавши пояснення
представника позивача, Господарський
суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

02.12.2011 року між приватним
акціонерним товариством «Страхова
компанія «ПЗУ Україна» (далі -
страховик, позивач) та громадянином
ОСОБА_1 (далі - страхувальник) укладено
договір добровільного страхування
наземного транспортного засобу №
АМ/030455 (надалі - Договір), об'єктом
страхування за яким є майнові інтереси
страхувальника, що не суперечать
законодавству України, пов'язані з
володінням, користуванням та
розпорядженням майном, а саме:
автомобілем «Шкода Октавіа А5»
реєстраційний номер НОМЕР_1 на випадок
настання страхових випадків, зокрема,
пошкодження чи знищення транспортного
засобу або його частин внаслідок ДТП.

Предметом договору є майнові
інтереси страхувальника пов'язані з
володінням, розпорядженням та
користуванням вказаним транспортним
засобом на випадок настання подій,
перелік яких наведено у Договорі, а
саме до страхових випадків
відноситься: дорожньо-транспортні
пригоди; незаконне заволодіння;
протиправні дії третіх осіб; інші
випадкові події (пожежа, вибух або
самозаймання транспортного засобу,
стихійне лихо чи природні явища і т.п.).

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про
страхування" Договір страхування - це
письмова угода між страхувальником і
страховиком, згідно з якою страховик
бере на себе зобов'язання у разі
настання страхового випадку здійснити
страхову виплату страхувальнику або
іншій особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору.

Як свідчать матеріали справи, 28.11.2012 в
м. Тернополі по вул.. Текстильній
сталася дорожньо-транспортна пригода
(далі - ДТП) у якій громадянин ОСОБА_3
керуючи транспортним засобом «Фіат»
реєстраційний номер НОМЕР_2 порушив
Правила дорожнього руху України,
внаслідок чого вчинив зіткнення з
застрахованим позивачем автомобілем
марки «Шкода Октавіа А5» реєстраційний
номер НОМЕР_1, що призвело до механічних
пошкоджень останнього.

Постановою Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 27.02.2013 № 607/2036/13-п ОСОБА_3 за
вчинення вказаного ДТП було визнано
винною у вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст. 124
КУпАП.

Відповідно до ст. 354 Господарського
кодексу України за договором
страхування страховик зобов'язується у
разі настання страхового випадку
здійснити страхову виплату
страхувальнику або іншій особі,
визначеній страхувальником у договорі
страхування, а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору. Тобто,
за укладеним договором одна сторона за
договором зобов'язалася за винагороду
(страховий внесок), котра сплачується
іншою стороною, відшкодувати їй збитки,
завдані застрахованому транспортному
засобові в результаті настання
визначеного договором страхового
випадку.

28.11.2012 страхувальник звернувся до
позивача із заявою про настання
страхового випадку та виплату
страхового відшкодуванні й надав всі
необхідні документи.

На підставі Страхових актів №
UA002/L01/01 від 20.12.2012 та № UA002/L01/02
від 04.02.2013 у відповідності до
розрахунків суми страхового
відшкодування визначених вказаними
актами, звіту про оцінку автомобіля №
489 та акту виконаних робіт № ТАІ-0003428
від 29.12.2012 позивач, виконуючи свої
зобов'язання за Договором, здійснив
відшкодування завданої шкоди
внаслідок спірної ДТП шляхом виплати
ОСОБА_1 коштів у сумі 57 150,97 грн., що
підтверджується платіжними
дорученнями № 8850 від 27.12.2012 та № 10037 від
13.02.2013.

Таким чином, до позивача, на думку
останнього, перейшло в межах вказаної
суми 57 150,97 грн. право вимоги до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Вина ОСОБА_3 встановлена у судовому
порядку, а тому шкода, заподіяна
внаслідок експлуатації автомобіля
«Фіат» реєстраційний номер НОМЕР_2 та
завдання майнової шкоди автомобілю
марки «Шкода Октавіа А5» реєстраційний
номер НОМЕР_1 нею і відшкодовується, так
як відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України
майнова шкода, завдана майну фізичної
або юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Цивільно-правова відповідальність
власника транспортного засобу за
шкоду, заподіяну життю, здоров"ю, майну
третіх осіб внаслідок експлуатації
автомобіля «Фіат» реєстраційний номер
НОМЕР_2 застрахована в ВАТ "НАСК
"Оранта", що підтверджується наданою
позивачем копією полісу № АВ/4189288 (в
матеріалах справи). Вказаним полісом
передбачено, що франшиза становить 510,00
грн., а ліміт відповідальності за шкоду,
заподіяну майну третіх осіб - 50000,00 грн.

Проаналізувавши матеріали справи та
пояснення представників сторін , суд
приходить до висновку про задоволення
позову з огляду не таке:

Згідно ст.22 ЦК України особа, якій
завдано шкоду у результаті її
порушеного права має право на її
відшкодування.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону
України "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного
кодексу України збитками є втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням
або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки).

Статтею 27 Закону України "Про
страхування" та статтею 993 Цивільного
кодексу України визначено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

Частинами першою та другою статті 1187
Цивільного кодексу України
передбачено, що джерелом підвищеної
небезпеки є діяльність, пов'язана з
використанням, зберіганням або
утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб. Шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1
статті 1188 Цивільного кодексу України
шкода, завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою, а за
наявності вини всіх осіб, діяльністю
яких було завдано шкоди, розмір
відшкодування визначається у
відповідній частці залежно від
обставин, що мають істотне значення.

Статтею 29 вказаного Закону
передбачено, що у зв'язку з
пошкодженням транспортного засобу
відшкодовуються витрати, пов'язані з
відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону
України "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" передбачено, що у зв'язку з
пошкодженням транспортного засобу
відшкодовуються витрати, пов'язані з
відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України.

При дослідженні наданих позивачем
доказів на підтвердження вартості
витрат, пов'язаних із відновлювальним
ремонтом автомобіля «Шкода Октавіа А5»
реєстраційний номер НОМЕР_1 з
урахуванням зносу, судом було
враховано, що відповідно до абзацу
третього пункту 3 частини 1 статті 988 ЦК
України та частини 17 статті 9 Закону
України "Про страхування" страхова
виплата за договором майнового
страхування і страхування
відповідальності (страхове
відшкодування) не може перевищувати
розміру реальних збитків. А згідно з
абзацом другим частини 1 статті 1192 ЦК
України розмір збитків, що підлягають
відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі.

Отже, документами, які підтверджують
дійсний розмір витрат, пов'язаних з
відновлювальним вказаного вище
ремонтом автомобіля є розрахунки суми
страхового відшкодування №
UA002/L01/01 від 20.12.2012 та № UA002/L01/02
від 04.02.2013, та платіжні доручення № 8850
від 27.12.2012 та № 10037 від 13.02.2013, яким
підтверджується факт перерахування
коштів на рахунок СТО де був
відремонтований пошкоджений
автомобіль.

Відтак, реальний розмір витрат
позивача, пов'язаних з відновлювальним
ремонтом автомобіля «Шкода Октавіа А5»
реєстраційний номер НОМЕР_1 (з
урахуванням зносу), склав 57 150,97 грн.

Відповідно до пункту 12.1 статті 12
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» страхове
відшкодування завжди зменшується на
суму франшизи, розрахованої за
правилами цього підпункту.

Франшиза - частина збитків, що не
відшкодовується страховиком згідно з
договором страхування (стаття 9 Закону
України «Про страхування»).

Враховуючи вищезазначені обставини,
умови полісу № АВ/4189288 та положення
статей 12, 22, 29 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", статей 9, 27 Закону України "Про
страхування", статей 993, 1192 ЦК України,
відповідач повинен відшкодувати
позивачу шкоду в межах ліміту його
відповідальності за спірним страховим
випадком (50 000 грн.), виходячи із розміру
реально завданих збитків за мінусом
встановленої франшизи.

Оскільки, розмір шкоди завданої
позивачу, виплатою страхового
відшкодування перевищує визначений
полісом ліміт, то сума відшкодування
становить 50 000, 00 грн. Що і вимагає
позивач у позовній заяві. Тобто, сума
регресного відшкодування 50 000,00 грн. є
обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Відповідач, згідно зі статтею 33 ГПК
України, яка передбачає, що обов'язок
доказування тих обставин, на які
посилається сторона як на підставу
своїх вимог і заперечень, покладається
на цю сторону надав відзив на позовну
заяву, у якому заперечує проти
задоволення позовних вимог з огляду на
наступне. На думку відповідача, він не
має зобов'язання перед позивачем,
оскільки останній не звернувся
протягом року з моменту вчинення ДТП з
заявою про страхове відшкодування,
посилаючись на ст.. 37 ЗУ«Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів».

Суд не приймає доводи відповідача з
огляду на наступне. Ст. 37 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», на яку посилається
відповідач, передбачає підстави
відмови у здійсненні страхових
відшкодувань і за своїм
матеріально-правовим змістом регулює
цивільно-правові відносини між
страховиком і страхувальником, вона ,
на думку суду, не поширюється на право
регресного відшкодування збитків
завданих страховику виконанням
зобов'язань перед страхувальником.

Правова позиція з вказаного питання
викладена в Постанові ВСУ у справі №
23/279 від 28.08.2012, у якій зазначено, що
виходячи з положень ст. 993 ЦК України та
ст. 27 Закону України «Про страхування»
страховик отримує право вимоги
потерпілої особи , яке може бути
реалізовано шляхом подання
відповідного позову, після виплати
останній страхового відшкодування, і
не зобов'язаний звертатися
безпосередньо до особи, відповідальної
за заподіяний збиток, або до особи, у
якої застраховано її цивільно-правову
відповідальність, з вимогою виплати
матеріального відшкодування.

Отже, право регресного відшкодування,
страховика, що виконав свій обов'язок,
не пов'язується з терміном подання
звернення про відшкодування шкоди в
порядку регресу чи попереднім
зверненням про відшкодування шкоди в
порядку регресу взагалі.

ВАТ HACK «Оранта» застосовувала норми
права, які не можуть бути застосовані
до даних правовідносин, адже спір у
даній справі виник у зв'язку із
стягненням виплаченого страхового
відшкодування, тобто із правовідносин,
що регулюються положеннями статті 993
Цивільного кодексу України, та статті 27
Закону України «Про страхування»,
згідно яких до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, у
межах фактичних витрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

Разом з тим, із преамбули Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» вбачається, що він регулює
відносини у сфері обов'язкового
страхування цивільно- правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів і спрямований на
забезпечення відшкодування шкоди,
заподіяної життю, здоров'ю та майну
потерпілих при експлуатації наземних
транспортних засобів на території
України.

Таким чином Закон України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» регулює інші, відмінні від
правовідносин, що виникли у даній
справі, тому приписи п. 37.1.4. статті 37
цього Закону, до регресних
правовідносин не застосовуються.

До таких правових висновків у своїх
рішеннях дійшли як Вищий Господарський
суд України, так і Верховний Суд
України:

• Постанова Вищого
господарського суду України від 17
липня 2013 року у справі № 910/4896/13.

• Постанова Вищого
господарського суду України від 8
листопада 2011 року у справі № 5023/3978/11.

• Постанова Верховного Суду
України від 27.03.2012 р. у справі № 58/168.

Так, у постанові Верховного Суду
України від 27.03.2012 у справі № 58/168 суд
зазначає наступне:

Відповідно до статті 27 Закону України
«Про страхування» та статті 993 ЦК
України до страховика, який виплатив
страхове відшкодування за договором
майнового страхування, у межах
фактичних затрат переходить право
вимоги, яке страхувальник або інша
особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Частиною першою статті 1191 ЦК України
передбачено, що особа, яка відшкодувала
шкоду, завдану іншою особою, має право
зворотної вимоги (регресу) до винної
особи у розмірі виплаченого
відшкодування, якщо інший розмір не
встановлений законом.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Частиною шостою статті 261 ЦК України
передбачено, що за регресними
зобов'язаннями перебіг позовної
давності починається від дня виконання
основного зобов'язання.

За таких обставин саме з моменту
виконання позивачем свого зобов'язання
за договором добровільного
страхування у нього виникло право
подати регресний позов до суду.

Верховним Судом України
підкреслюється, що виплата страхового
відшкодування відповідно до статті 37
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно- правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» та виплата
регресного відшкодування відповідно
до ст. 27 Закону України «про
страхування» та ст. 993 ЦК України є
різними видами правовідносин, які
відповідно мають відмінне правове
регулювання.

Аналогічна позиція закріплена і в
інформаційному листі Вищого
Господарського суду України від 17.05.2012
№ 01-06/658/2012, де зазначається:

перебіг позовної давності щодо вимог
страховика про відшкодування збитків у
порядку регресу починається з моменту
виконання страховиком свого
зобов'язання за договором
добровільного страхування.

Відповідно до приписів статті 111-28
Господарського процесуального кодексу
України рішення Верховного Суду
України прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах є обов'язковими для
всіх судів України.

В постанові Вищого господарського суду
України від 17 липня 2013 року у справі №
910/4896/13 суд дійшов до наступних
висновків:

твердження відповідача про пропуск
позивачем річного строку звернення з
вимогою про сплату страхового
відшкодування, встановленого статтею 37
Закону України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів", не можуть бути
підставою для відмови у позові,
оскільки вказана норма регулює
відносини між страховиком та
страхувальником цивільно-правової
відповідальності, а не між страховими
компаніями.

Отже, відмова відповідача від виплати
страхового відшкодування з посиланням
на п. 37.1.4. статті 37 Закону «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» є безпідставною та такою, що
суперечить законодавству і судовій
практиці.

Тому, суд визнає за законні та
обґрунтовані вимоги позивача, а отже
позов підлягає задоволенню у повному
обсязі.

Судовий збір відповідно до положень
статті 49 ГПК України покладається на
відповідача.

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія «ПЗУ
Українна» задовольнити повністю.

2. Стягнути з відкритого
акціонерного товариства "Національна
акціонерна страхова компанія "Оранта"
(02081, м. Київ, Дарницький район, вул.
Здолбунівська, будинок 7-Д,
ідентифікаційний код 00034186) на користь
приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «ПЗУ Україна» (04053,
м. Київ, Шевченківський р-н, вул. Артема,
буд. 40, ідентифікаційний код 20782312) 50 000
(п'ятдесят тисяч) грн..00 коп., а також
1827(одну тисячу вісімсот двадцять сім)
грн.. 00 коп. судового збору.

3. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

4. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

5. Копію рішення надіслати сторонам.

Суддя
Головатюк Л. Д.

Дата підписання повного тексту
рішення: 20.05.2014.