ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Чернігівської області
Р І Ш Е Н Н Я

14 травня 2014 р.
Справа № 927/426/14

Позивач: Товариство з обмеженою
відповідальністю
"Чернігівагрошляхбуд",

вул. Павла Тичини, 69, м.Чернігів, 14007

Відповідач: Дочірнє підприємство
"Чернігівський облавтодор" Відкритого
акціонерного товариства "Державна
акціонерна компанія "Автомобільні
дороги України",

вул. Київська, 17, м. Чернігів, 14005

в особі: Філії "Чернігівська дорожньо -
експлуатаційна дільниця" Дочірнього
підприємства "Чернігівський
облавтодор" Відкритого акціонерного
товариства "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги України",

вул. Любченка, 5-А, м. Чернігів, 14015

про стягнення 33118,12 грн.

Суддя А.М.Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: Нікітенко С.М. -
представник, дов. № 14/13 від 17.10.2013 р.

Від відповідача: Шокур А.Ю. -
представник, дов. № б/н від 31.12.2013 р.

В судовому засіданні на підставі ч.2
ст.85 Господарського процесуального
кодексу України оголошені вступна та
резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю
"Чернігівагрошляхбуд" звернулось до
господарського суду Чернігівської
області з позовом до Дочірнього
підприємства "Чернігівський
облавтодор" Відкритого акціонерного
товариства "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги України"
в особі Філії "Чернігівська дорожньо -
експлуатаційна дільниця" Дочірнього
підприємства "Чернігівський
облавтодор" Відкритого акціонерного
товариства "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги України"
про стягнення 33118,12 грн. за поставлений
товар, а також витрат зі сплати
судового збору в сумі 1827,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
в позовній заяві посилається на те, що
відповідачем не виконуються належним
чином зобов'язання щодо повної та
своєчасної оплати вартості
поставленого за накладними товару,
внаслідок чого утворилась
заборгованість в розмірі 33118,12 грн.

Ухвалою господарського суду
Чернігівської області від 31.03.14 р.
позовну заяву прийнято до розгляду та
порушено провадження у справі № 927/426/14,
розгляд справи призначено на 08.04.14 р.

Ухвалами суду від 08.04.14 р. та 23.04.14 р.
розгляд справи відкладався на 23.04.14 р.
та 14.05.14 р. відповідно.

До початку судового засідання 23.04.14 р.
через канцелярію суду відповідачем
подано відзив № 015-11/273 від 15.04.14 р. по
справі, який разом з доданими до нього
документами долучений судом до
матеріалів справи.

У відзиві відповідач зазначає, що
правовідносини відповідача з
позивачем розпочались 14.05.13 р., коли ТОВ
«Чернігівагрошляхбуд» поставлено
філії «Чернігівська ДЕД» асфальт на
суму 50000,00 грн. Цього ж дня філією було
здійснено оплату даного асфальту в
сумі 50000,00 грн. платіжним дорученням №
478 від 14.05.13 р., що підтверджується
наявним актом звірки розрахунків та
відповідним платіжним дорученням,
доданими до відзиву.

Як стверджує відповідач, 31.10.13 р. ТОВ
«Чернігівагрошляхбуд» згідно
видаткових накладних № РН-0000254 та №
РН-0000255 було здійснено повторну
поставку асфальту для Філії
"Чернігівська дорожньо -
експлуатаційна дільниця" Дочірнього
підприємства "Чернігівський
облавтодор" Відкритого акціонерного
товариства "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги України"
на загальну суму 48118,12 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями вищевказаних накладних.

Також відповідач зазначає, що за
асфальт, отриманий згідно видаткової
накладної № РН-0000254 від 31.10.13 р. Філія
«Чернігівська ДЕД» ДП «Чернігівський
облавтодор» ВАТ «ДАК "Автомобільні
дороги України" здійснено часткову
оплату на загальну суму 15000,00 грн., а
саме: в сумі 5000,00 грн. 19.12.13 р., 5000,00 грн. -
30.12.13 р. та 5000,00 грн. - 17.01.14 р.

Разом з тим відповідач, посилаючись на
складу політичну ситуацію в країні, яка
виникла на початку 2014 року та призвела
до повної відсутності фінансування
державних підприємств та установ
дорожньої галузі, повідомляє про
виникнення в ДП «Чернігівський
облавтодор» ВАТ «ДАК "Автомобільні
дороги України" 4-х місячної
заборгованості по заробітній платі
працівників, податках та зборах, а
також перед постачальниками. У зв'язку
з тим, що 95% фінансових ресурсів
підприємства складають кошти
державного бюджету, які надходять
відповідачу від замовника робіт -
Державної служби автомобільних доріг
України у Чернігівській області, філія
не змогла здійснити розрахунки з
позивачем, що призвело до виникнення
даного спору.

В судове засідання 14.05.14 р. з'явились
уповноважені представники позивача та
відповідача.

В судовому засіданні 14.05.14 р.
представник позивача підтримав
позовні вимоги, викладені в позовній
заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні 14.05.14 р. підтримав письмові
пояснення, викладені у відзиві на
позовну заяву.

Інших доказів в обґрунтування
заявлених вимог та заперечень, окрім
поданих та наявних в матеріалах справи,
сторонами не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" (далі - Постанова № 18)
якщо стороною (або іншим учасником
судового процесу) у вирішенні спору не
подано суду в обґрунтування її вимог
або заперечень належні і допустимі
докази, в тому числі на вимогу суду, або
якщо в разі неможливості самостійно
надати докази нею не подавалося
клопотання про витребування їх судом
(частина перша статті 38 ГПК), то розгляд
справи господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Подані представниками позивача та
відповідача письмові клопотання від
08.04.14 р. та від 14.05.14 р. про відмову від
здійснення технічної фіксації
судового процесу судом задоволені.
Засідання господарського суду по
розгляду даної справи проведені без
фіксації технічними засобами. Судовий
процес відображено у протоколах
судового засідання.

Перед початком розгляду справи
представників сторін було ознайомлено
з правами та обов'язками відповідно до
ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Представники сторін в судовому
засіданні повідомили суд, що права та
обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін в
судовому засіданні не заявлено.

Дослідивши матеріали справи та подані
докази, заслухавши в судовому
засіданні пояснення представників
сторін, з'ясувавши обставини, що мають
значення для вирішення спору,
перевіривши наданими сторонами
доказами та оглянувши в судовому
засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного
кодексу України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу
України правочин може вчинятися усно
або в письмовій формі. Сторони мають
право обирати форму правочину, якщо
інше не встановлено законом. Правочин,
для якого законом не встановлена
обов'язкова письмова форма, вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків.

Відповідно до п. 1 ст. 181 Господарського
кодексу України, допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського
кодексу України визначено, що зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства. Господарський
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до п. 1 ст. 181 Господарського
кодексу України, допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

З матеріалів позовної заяви та усних
пояснень представників сторін
вбачається, що договір між сторонами у
формі єдиного документу, складеного у
письмовій формі, підписаний сторонами
та скріплений їх печатками, не
складався.

У відповідності до виставлених
Товариством з обмеженою
відповідальністю
«Чернігівагрошляхбуд» рахунків -
фактур № СФ-0000769 від 31.10.13 р. на суму 29008,12
грн. та № СФ-0000772 від 31.10.13 р. на суму 19110,00
грн. на оплату асфальту типу В м1 в
кількості 29,6 т та 19,5 т, всього 49,1 т
позивачем було здійснено поставку
відповідачу 31.10.13 р. товару - асфальту
типу В м1, в кількості 19,5 т вартістю 19110,00
грн. з ПДВ та в кількості 29,6 т вартістю
29008,12 грн. з ПДВ, всього в кількості 49,1 т
на загальну суму 48118,12 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями відповідних видаткових
накладних № РН-0000254 та № РН-0000255.

Як встановлено судом за матеріалами
справи та засвідчено представниками
сторін в судовому засіданні, отримання
товару відповідачем підтверджується
підписом уповноваженого представника
останнього на вищевказаних накладних,
а саме Гримченко О.О., який діяв на
підставі довіреності № 375 від 29.10.13 р.
строком дії до 08.11.13 р. на одержання
цінностей - А/бетону в кількості 50 т,
копія якої наявна в матеріалах справи.

Приймаючи до уваги, що матеріалами
справи та представниками сторін в
судовому засіданні підтверджуються
обставини щодо виставлення позивачем
рахунків - фактур, передачі ним товару
відповідачу та прийняття цього товару
останнім, суд, виходячи із приписів ст.
202 Цивільного кодексу України,
приходить до висновку, що сторонами
вчинені дії, спрямовані на набуття
цивільних прав та обов'язків.

Згідно п. 1 Оглядового листа Вищого
господарського суду України від 29.04.2013
р. № 01-06/767/2013 дії сторін (передача
продавцем товару покупцю за
видатковими накладними, прийняття
товару покупцем) свідчать про
виникнення між ними правовідносин
поставки.

Таким чином, аналіз правовідносин, які
виникли між сторонами, свідчить, що між
сторонами фактично був укладений
договір поставки, який підпадає під
правове регулювання норм § 3 глави 54
Цивільного кодексу України та § 1 глави
30 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу
України за договором поставки одна
сторона - постачальник зобов'язується
передати (поставити) у зумовлені строки
(строк) другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст.655 Цивільного кодексу України
за договором купівлі-продажу одна
сторона передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного
кодексу України продавець зобов'язаний
передати покупцеві товар, визначений
договором купівлі-продажу.

В силу приписів ст.663 Цивільного
кодексу України продавець зобов'язаний
передати товар покупцеві у строк,
встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо зміст договору
не дає змоги визначити цей строк, -
відповідно до положень статті 530 цього
кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар за ціною, встановленою у
договорі купівлі-продажу.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу
України покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Судом встановлено, що між сторонами
мають місце правовідносини, що
склалися на підставі укладеного у
спрощений спосіб договору поставки, за
яким сторони не визначили строк
здійснення відповідачем оплати за
отриманий товар.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно приписів ч. 2 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Відповідно до п.1.7 Постанови Пленуму
Вищого Господарського суду України від
17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" якщо у договорі
або законі не встановлено строку
(терміну), у який повинно бути виконано
грошове зобов'язання, судам необхідно
виходити з приписів частини другої
статті 530 ЦК України. Цією нормою
передбачено, між іншим, і можливість
виникнення обов'язку негайного
виконання; такий обов'язок випливає,
наприклад, з припису частини першої
статті 692 ЦК України, якою визначено, що
покупець за договором купівлі-продажу
повинен оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього;
відтак якщо договором або актами
цивільного законодавства не
встановлено інший строк оплати товару,
відповідна оплата має бути здійснена
боржником негайно після такого
прийняття, незалежно від того, чи
пред'явив йому кредитор пов'язану з цим
вимогу. При цьому передбачена законом
відповідальність за невиконання
грошового зобов'язання підлягає
застосуванню починаючи з дня,
наступного за днем прийняття товару,
якщо інше не вбачається з укладеного
сторонами договору. Відповідні
висновки випливають зі змісту частини
другої статті 530 ЦК України.

Вищезазначена позиція кореспондується
з п.1 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 17.07.2012
р. № 01-06/928/2012, згідно якого також
встановлено, що підписання покупцем
видаткової накладної, яка є первинним
обліковим документом у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
і яка відповідає вимогам, зокрема,
статті 9 названого Закону і Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку та
фіксує факт здійснення господарської
операції і встановлення договірних
відносин, є підставою виникнення
обов'язку щодо здійснення розрахунків
за отриманий товар. Отже, строк
виконання відповідного грошового
зобов'язання визначається за
правилами, встановленими частиною
першою статті 692 ЦК України.

Доказів пред'явлення відповідачем
претензій щодо якості та кількості
товару, а також щодо термінів поставки
до суду не надходило, будь-які
заперечення щодо повного та належного
виконання ТОВ "Чернігівагрошляхбуд"
умов поставки з боку відповідача
відсутні.

Як вбачається із матеріалів справи, а
також підтверджено представником
позивача в судовому засіданні, будь-які
заперечення щодо повного та належного
виконання ТОВ "Чернігівагрошляхбуд"
умов зобов'язання відсутні.

За таких обставин, судом встановлено,
що позивачем виконано прийняті на себе
зобов'язання з передачі товару, а
відповідачем, у свою чергу, прийнятий
цей товар без будь - яких зауважень,
факт передачі позивачем товару
належним чином підтверджено
матеріалами справи.

Оскільки інший строк оплати товару
сторонами у видаткових накладних
встановлений не був, то відповідач мав
розрахуватись з позивачем у повному
обсязі після отримання товару, тобто
31.10.13 р.

Проте, у вказаний строк оплата в
повному обсязі поставленого товару
відповідачем здійснена не була. З
наданих позивачем матеріалів
встановлено, а також підтверджено
відповідачем в судовому засіданні, що
Філія "Чернігівська дорожньо -
експлуатаційна дільниця" Дочірнього
підприємства "Чернігівський
облавтодор" Відкритого акціонерного
товариства "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги України"
здійснила часткову оплату за поставку,
перерахувавши плату за асфальт згідно
накладної № РН-0000254 від 31.10.13 р., а саме:
платіжним дорученням № 1166 від 19.12.13 р.
грошові кошти в розмірі 5000,00 грн., № 1209
від 30.12.13 р. - 5000,00 грн. та № 22 від 17.01.14 р. -
5000,00 грн., всього 15000,00 грн., що в свою
чергу підтверджено наявними в
матеріалах справи копіями відповідних
виписок банку.

За таких обставин, судом встановлено, а
сторонами в судовому засіданні не
заперечувалося, що залишок вартості
неоплаченого відповідачем товару
складає 33118,12 грн.

Додатково факт наявності у відповідача
боргу у зазначеному вище розмірі
підтверджується копією підписаного
представниками сторін та скріпленого
печатками підприємств акту № 1 звірки
взаємних розрахунків між ТОВ
«Чернігівагрошляхбуд» та Філією
"Чернігівська дорожньо -
експлуатаційна дільниця" Дочірнього
підприємства "Чернігівський
облавтодор" Відкритого акціонерного
товариства "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги України"
станом на 03.03.14 р., а також складеним та
підписаним відповідачем актом звірки
взаємних розрахунків з 01.01.13 р. по 31.03.14
р., які наявні в матеріалах справи,

25 лютого 2014 р. ТОВ
«Чернігівагрошляхбуд» було направлено
на адресу відповідача претензію № 64
від 25.02.14 р. з вимогою оплатити до 05
березня 2014 р. борг за поставлений
асфальт в сумі 33118,12 грн., що
підтверджується наявною в матеріалах
справи копією фіскального чеку № 4054
від 25.02.14 р.

Вказана претензія позивача залишена
відповідачем без відповіді та
задоволення.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку, є
зобов'язанням.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу
України та ст. 193 Господарського
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, умов договору та вимог
зазначених Кодексів, а за відсутності
таких умов та вимог - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГКУ кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як вбачається з матеріалів
справи, свої зобов'язання щодо сплати
позивачу грошових коштів в сумі 33118,12
грн. у встановлений строк, всупереч
вимогам цивільного та господарського
законодавства відповідач не виконав, в
результаті чого у відповідача
утворилась заборгованість перед
позивачем у заявленому вище розмірі,
яку позивач просив стягнути в позовній
заяві.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст.
129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3,
Господарського процесуального кодексу
України, основними засадами
судочинства є рівність всіх учасників
судового процесу перед законом та
судом, змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання
доказів відповідно до ст. 33 ГПК України
покладено на сторони та інших
учасників судового процесу. При цьому
відповідачем не надано суду жодних
належних та допустимих доказів на
підтвердження відсутності боргу,
письмових пояснень щодо неможливості
надання таких доказів, або ж фактів, що
заперечують викладені позивачем
позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Суд зазначає, що чинним законодавством
України встановлено, що при укладанні
господарських договорів сторони
можуть визначити зміст договору на
основі вільного волевиявлення, тобто
мають право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Так, майново-господарські зобов`язання
між суб`єктами господарювання
виникають на підставі договорів (ст.179
ЦК України) і сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору (ст. 627 ЦК
України).

Як свідчать матеріали справи, будь-які
застереження щодо несвоєчасного
виконання зобов'язань з підстав,
зазначених у відзиві, між сторонами не
обумовлені.

Згідно з частини першої ст. 96
Цивільного кодексу України юридична
особа самостійно відповідає за своїми
зобов'язаннями.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу
України та ст. 617 Цивільного кодексу
України прямо передбачають, що
відсутність у боржника необхідних
коштів, а також порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника не
вважаються обставинами, які є
підставою для звільнення боржника від
господарсько-правової
відповідальності.

Тобто, відповідач, як юридична особа,
самостійно відповідає за своїми
зобов'язаннями за Договорами № 52-70 та №
72, і така відповідальність не може
ставитись у залежність від дій чи
бездіяльності будь-яких третіх осіб, у
тому числі Державної казначейської
служби України.

Згідно п. 5 Оглядового листа Вищого
господарського суду України № 01-06/374/2013
від 18.02.13 р. відсутність бюджетних
коштів, передбачених у видатках
державного бюджету України, не
виправдовує бездіяльність замовника і
не є підставою для звільнення від
відповідальності за порушення
договірного зобов'язання.

При цьому, суд звертає увагу позивача
на те, що Європейським судом з прав
людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД,
Чечеткін та Оліус проти України" (від
18.10.05) та у справі "Бакалов проти
України" (від 30.11.04) зазначено, що
відсутність бюджетного фінансування
(бюджетних коштів) не є підставою для
звільнення від відповідальності за
порушення зобов'язання.

Аналогічна позиція викладена в
Постановах Верховного Суду України від
15 травня 2012 р. у справі № 3-28гс12, від 13.10.09
р. (судової палати в адміністративних
справах), від 15.05.12 р. у справі № 11/446
(судової палати у господарських
справах).

Таким чином, посилання відповідача
щодо відсутності бюджетного
фінансування, а також на складну
політичну ситуацію в країні та
відсутність фінансування державних
підприємств і установ дорожньої галузі
як на підставу виникнення
заборгованості за поставлений товар за
відсутності вини відповідача не
звільняє останнього від виконання
взятого на себе договірного
зобов'язання щодо перерахування оплати
за поставлений позивачем товар, а тому
судом до уваги не приймаються.

Враховуючи вищевикладене, оскільки
матеріалами справи підтверджується
факт невиконання відповідачем
зобов'язань по оплаті поставленого
товару (асфальту типу В м1) у повному
обсязі у встановлений строк, розмір
заборгованості відповідає фактичним
обставинам та на момент прийняття
рішення доказів погашення
заборгованості відповідач суду не
представив, як і доказів, що
спростовують вищевикладені обставини,
тому позовні вимоги про стягнення з
відповідача 33118,12 грн. заборгованості
за поставлений товар підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.49 Господарського
процесуального кодексу судові витрати
покладаються на відповідача
пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції
України, ст.ст. 11, 202, 207, 525, 526, 530, 599, 610, 612,
626, 629, 655, 662, 663, 692, 712 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 173, 180, 181, 193
Господарського кодексу України, ст.ст.
4-2, 4-3, 33, 43, 49, 82-85, 116 Господарського
процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства
"Чернігівський облавтодор" Відкритого
акціонерного товариства "Державна
акціонерна компанія "Автомобільні
дороги України" (вул. Київська, 17, м.
Чернігів, 14005, р/р 4 в ПриватБанк м.
Чернігів, МФО 353586, код 32016315) в особі
Філії "Чернігівська дорожньо -
експлуатаційна дільниця" Дочірнього
підприємства "Чернігівський
облавтодор" Відкритого акціонерного
товариства "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги України"
(вул. Любченка, 5-А, м. Чернігів, 14015, р/р
5100 в ПАТ „Укрсиббанк" м. Харків,
МФО 351005, код 31079044) на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Чернігівагрошляхбуд" (вул. Павла
Тичини, 69, м. Чернігів, 14007, р/р 1099 в
філії АТ "Укрексімбанк" м. Чернігів, МФО
353649, код 03582480) 33118,12 грн. боргу та 1827,00
грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повний текст рішення складений та
підписаний 19 травня 2014 року.

Суддя
А.М.Селівон