ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2014 р.
Справа № 911/1252/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Зайця Д.Г., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Укрвторкольормет»,
м. Київ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Броварський
домобудівний комбінат Меркурій»,
Київська область, м. Бровари

про стягнення 30939,24 грн.

секретар судового засідання (помічник
судді) Федько Т.В.

за участю представників:

від позивача: Яремчук О.В. (довіреність
б/н від 2 квітня 2014 року);

від відповідача: Маринка В.М.
(довіреність №10/1 від 3 лютого 2014 року).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Укрвторкольормет»
(далі - позивач) звернулось до
господарського суду Київської області
з позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Броварський
домобудівний комбінат Меркурій» (далі -
відповідач) про стягнення 30939,24 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем умов договору від 22
листопада 2013 року за №1001/275-ЖФПМ, а саме,
відповідач не виконав взяті на себе за
договором зобов'язання в частині
поставки товару на суму 30333,01 грн.
Додатково, за прострочення виконання
зобов'язання позивач нарахував пеню в
розмірі 255,55 грн., інфляційні втрати у
розмірі 248,46 грн. та 3% річних в розмірі
102,22 грн.

Провадження у справі порушено
відповідно до ухвали господарського
суду Київської області від 11 квітня 2014
року та призначено справу до розгляду
на 23 квітня 2014 року.

У судовому засіданні 11 квітня 2014 року
на підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України
оголошено перерву до 21 травня 2014 року.

Представник відповідача в усних та
письмових поясненнях, викладених у
відзиві на позовну заяву, позовні
вимоги визнав частково у сумі 7968,60 грн.

21 травня 2014 року, відповідно до ч. 2 ст. 85
ГПК України, у судовому засіданні
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, дослідивши
наявні в матеріалах справи докази,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні дані, на яких ґрунтується
позов, об'єктивно оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем (за договором - покупець)
та відповідачем (за договором -
продавець) 22 листопада 2013 року укладено
договір за №1001/275-ЖФПМ.

Пунктом 1.1 договору встановлено, що в
порядку та на умовах, визначених цим
договором постачальник зобов'язується
передати (поставити) покупцеві, а
покупець зобов'язується прийняти та
оплатити товар, інформація про який
міститься у відповідних специфікаціях
(далі - товар).

Згідно пункту 2.1 договору за цим
договором товар поставляється
окремими партіями. Інформація про
номенклатуру і кількість міститься у
відповідних специфікаціях.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що
вантажоодержувачем товару за цим
договором є ТОВ «Укрвторкольормет».

Відповідно до пункту 4.2 договору
приймання-передача товару, в тому числі
за кількістю, вагою і якістю,
здійснюється шляхом підписання
приймально-здавального акту
уповноваженими представниками сторін.

Згідно пункту 4.3 договору термін
поставки товару вказується у
відповідних специфікаціях.

Пунктом 4.6 договору встановлено, що
демонтаж, відвантаження, вивіз та
розвантаження товару здійснюється
засобами, транспортом покупця за його
рахунок.

Відповідно до пункту 5.1 договору,
загальна сума договору визначається
сумами всіх специфікацій на окремі
партії. Зміна загальної суми цього
договору здійснюється шляхом
підписання уповноваженими
представниками сторін специфікацій на
додаткові партії товару

Згідно пункту 5.2 договору розрахунки за
поставлений за цим договором товар
здійснюються покупцем у безготівковій
формі шляхом переказу грошових коштів
на поточний рахунок постачальника на
умовах попередньої оплати.

Пунктом 5.3 договору встановлено, що
оплата за товар здійснюється за вагою
нетто за результатом приймання
вантажоодержувачем, якщо інше не
передбачено у відповідній
специфікації або в додаткових угодах.

Відповідно до пункту 8.6 договору
договір набирає чинності з моменту
підписання обома сторонами і діє до 31
грудня 2013 року.

Згідно пункту 8.7 договору у тому
випадку, якщо жодна зі сторін за 30
календарних днів до закінчення терміну
дії даного договору не заявить про свій
намір розірвати або змінити договір, то
цей договір вважається пролонгованим
на наступний рік.

Специфікацією №1 від 26 листопада 2013
року до договору встановлено:
найменування товару - металобрухт; вид
500; ціна за 1 тону - 1800,00 грн.; кількість
тонн - 1666,67; сума - 300000,01 грн. (том 1, а.с. 47).

Платіжним дорученням №8478 від 4 грудня
2013 року позивач перерахував на рахунок
відповідача 300000,01 грн. (том 1, а.с. 45).

На виконання умов договору відповідач
передав а позивач прийняв 162,24 тони
металобрухту, що підтверджується
наявними в матеріалах справи
видатковими накладними №80р від 12
грудня 2013 року, №81р від 13 грудня 2013
року, №84р від 16 грудня 2013 року, №86р від
17 грудня 2013 року, №89р від 19 грудня 2013
року, №94р від 27 січня 2014 року та №94р від
6 лютого 2014 року.

Претензією №13/04 від 18 лютого 2014 року
позивач підтвердив, що прийняв від
відповідача металобрухт марки 500.

Отже, враховуючи, що відповідач
передав, а позивач прийняв 162,24 тони
металобрухту марки 500 та обставину, що
вартість однієї тони металобрухту
(згідно специфікації №1) становить 1800,00
грн., вартість отриманого від
відповідача металобрухту марки 500
становить 292032,00 грн.

Отже, судом встановлено, що станом на
момент звернення позивача з даним
позовом до суду відповідачем не
передано позивачу 4,427 тонн
металобрухту, вартість якого,
відповідно до умов специфікації,
становить 7968,60 грн.

Проте, як зазначає позивач, вартість
недоотриманого металобрухту становить
30333,01 грн.

На підтвердження заявлених вимог,
позивач посилається на ту обставину, що
отримав від відповідача лише 154,128 тонн
металобрухту на загальну суму 269967,00
грн.

Зменшення ваги отриманого
металобрухту позивач обґрунтовує тим,
що отриманий від відповідача
металобрухт мав 5% засміченості, а
зменшення ціни за 1 тону металобрухту
починаючи з січня 2014 року з 1800,00 грн. до
1600,00 грн. пояснював тим, що відповідачем
у 2014 році було відпущено позивачу брухт
марки 501 і мало місце пониження ціни
продажу металобрухту на металургійних
комбінатах України.

Судом оглянуто оригінали документів,
залучених до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

Згідно приписів статей 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору, вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 632 Цивільного
кодексу України ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін.

Як вже було зазначено вище, вартість
однієї тони металобрухту, відповідно
до специфікації №1 становить 1800,00 грн.
за 1 тону.

Частиною 2 ст. 632 Цивільного кодексу
України передбачено, що зміна ціни
після укладення договору допускається
лише у випадках і на умовах,
встановлених договором або законом.

В матеріалах справи відсутні будь-які
докази, що підтверджують взаємну
домовленість сторін щодо зміни ціни
металобрухту.

Отже, суд приходить до висновку, що
позивач безпідставно, в
односторонньому порядку зменшив ціну
товару починаючи з січня 2014 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 691 Цивільного
кодексу України, якщо ціну встановлено
залежно від ваги товару, вона
визначається за вагою нетто, якщо інше
не встановлено договором
купівлі-продажу.

Частиною 2 ст. 266 Господарського кодексу
України передбачено, що загальна
кількість товарів, що підлягають
поставці, їх часткове співвідношення
(асортимент, сортамент, номенклатура)
за сортами, групами, підгрупами, видами,
марками, типами, розмірами
визначаються специфікацією за згодою
сторін, якщо інше не передбачено
законом.

Отже, зменшення кількості отриманого
товару на 5%, у зв'язку з його
засміченням, також не відповідає
умовам, погодженим сторонами у
договорі та специфікації, оскільки, ані
умовами договору, ані умовами
специфікації сторонами не погоджено
зменшення ваги на 5% у разі засміченості
товару.

Частиною 2 ст. 693 Цивільного кодексу
України передбачено право покупця у
разі порушення продавцем строку
передання йому попередньо оплачених
товарів або пред'явити вимогу про
передання оплаченого товару, або
вимагати повернення суми попередньої
оплати (тобто відмовитися від
прийняття виконання).

Зі змісту зазначеної норми права
вбачається, що умовою її застосування є
неналежне виконання продавцем свого
зобов'язання зі своєчасного передання
товару покупцю. А у разі настання такої
умови покупець має право діяти
альтернативно: або вимагати передання
оплаченого товару від продавця, або
вимагати повернення суми попередньої
оплати.

Оскільки законом не визначено форму
пред'явлення такої вимоги покупця,
останній може здійснити своє право
будь-яким шляхом: як шляхом звернення
до боржника з претензією, листом,
телеграмою тощо, так і шляхом
пред'явлення через суд вимоги у
визначеній законом процесуальній
формі - формі позову.

Обмеження заявників у праві на судовий
захист шляхом відмови у задоволенні
позову за відсутності доказів
попереднього їх звернення до продавця
з вимогами, оформленими в інший спосіб,
ніж позов (відмінними від нього),
фактично буде призводити до порушення
принципів верховенства права,
доступності судового захисту,
суперечити положенням частини другої
статті 124 Конституції України та
позиції Конституційного Суду України в
рішенні від 9 липня 2002 року №15-рп/2002 у
справі за конституційним зверненням
щодо офіційного тлумачення положень
частини другої статті 124 Конституції
України (справа про досудове
врегулювання спорів), згідно з якою
вирішення правових спорів у межах
досудових процедур є правом, а не
обов'язком особи, яка потребує такого
захисту.

Оскільки, в матеріалах справи відсутні
належні та допустимі докази звернення
позивача до відповідача з претензією,
суд приходить до висновку, що позивач
реалізував своє право на пред'явлення
вимоги, шляхом подання даного позову.

Отже, станом на день прийняття рішення
у справі відповідач не передав
позивачу залишок металобрухту на
загальну суму 7968,60 грн. Зазначений факт
відповідачем не спростовано та не
заперечується. Розмір заборгованості
відповідає фактичним обставинам
справи. Вимога позивача про стягнення з
відповідача 7968,60 грн. заборгованості
підлягає задоволенню.

Також, як вбачається зі змісту позовних
вимог, позивач просить суд стягнути з
відповідача 255,55 грн. пені за
несвоєчасне виконання грошового
зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
може забезпечуватися неустойкою,
порукою, гарантією, заставою,
притриманням, завдатком.

Згідно ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Приписами ч. 1 ст. 547 Цивільного кодексу
України встановлено, що правочин щодо
забезпечення виконання зобов'язання
вчиняється у письмовій формі.

Оскільки, умовами договору сторонами
не встановлено та не погоджено
відповідальності за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань, вимога
щодо стягнення пені у розмірі 255,55 грн.
задоволенню не підлягає.

Нормою ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України встановлена відповідальність
у вигляді сплати боржником інфляційних
втрат та трьох процентів річних, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом, саме за
прострочення грошового зобов'язання.
Проте, за договором №1001/275-ЖФПМ від 22
листопада 2013 року грошове зобов'язання
мав позивач, а відповідач зобов'язався
лише передати товар.

В п. 5.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року за №14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» вказано, що
обов'язок боржника сплатити суму боргу
з урахуванням індексу інфляції та
процентів річних не виникає у випадках
повернення коштів особі, яка
відмовилася від прийняття зобов'язання
за договором (стаття 612 ЦК України),
повернення сум авансу та завдатку,
повернення коштів у разі припинення
зобов'язання (у тому числі шляхом
розірвання договору) за згодою сторін
або визнання його недійсним,
відшкодування збитків та шкоди,
повернення безпідставно отриманих
коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки
відповідні дії вчиняються сторонами не
на виконання взятих на себе грошових
зобов'язань, а з інших підстав.

Таким чином, заявлені позовні вимоги в
частині стягнення з відповідача 3%
річних у розмірі 102,22 грн. та інфляційні
втрати у розмірі 248,46 грн. задоволенню
не підлягають.

Крім того, позивач просить суд стягнути
з відповідача витрати, пов'язані з
оплатою послуг адвоката в розмірі 2000,00
грн.

Відповідно до ст. 44 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 5 ст. 49 ГПК України суми, які
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші витрати,
пов'язані з розглядом справи,
покладаються при задоволенні позову -
на відповідача.

Поняття особи, котра є адвокатом,
наводиться в статті 1 Закону України
«Про адвокатуру та адвокатську
діяльність».

Згідно ч. 2 ст. 30 Закону України «Про
адвокатуру та адвокатську діяльність»
порядок обчислення гонорару
(фіксований розмір, погодинна оплата),
підстави для зміни розміру гонорару,
порядок його сплати, умови повернення
тощо визначаються в договорі про
надання правової допомоги.

Як вбачається із матеріалів справи,
правовідносини між позивачем та
адвокатом Яремчуком Олегом
Васильовичем підтверджуються
договором про надання правової
допомоги від 2 квітня 2014 року.

У відповідності зі Свідоцтвом про
право на заняття адвокатською
діяльністю №567, виданим 10 березня 2011
року, Яремчук О.В. має право на заняття
адвокатською діяльністю.

Згідно з п. 4.2 договору про надання
правової допомоги від 2 квітня 2014 року,
всього гонорар адвоката визначається
актами виконаних робіт між адвокатом
та клієнтом по виконаних дорученнях,
які є доказом виконання договору, але
не менше 100,00 грн. за одну годину роботи
адвоката.

Всупереч положенню 4.2 договору про
надання правової допомоги від 2 квітня
2014 року, ОСОБА_3 до суду не подано актів
виконаних робіт, підписаних між ОСОБА_3
та позивачем у справі, відтак, не
вбачається за можливе встановити
співрозмірність заявленої до
стягнення суми на відшкодування витрат
на послуги адвоката у розмірі 2000,00 грн.

Як зазначає позивач, сплата вартості
адвокатських послуг за вказаним
договором підтверджується наявним в
матеріалах справи видатковим касовим
ордером від 2 квітня 2014 року на суму 2000,00
грн.

Однак, з даного видаткового касового
ордеру не можливо встановити, що
грошові кошти у розмірі 2000,00 грн.
сплачені позивачем саме за надані
ОСОБА_3 послуги по договору про надання
правової допомоги від 2 квітня 2014 року.

Відповідно до пункту 6.3 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 21 лютого 2013 року за №7 «Про
деякі питання практики застосування
розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»
витрати позивачів та відповідачів,
третіх осіб, пов'язані з оплатою ними
послуг адвокатів, адвокатських бюро,
колегій, фірм, контор та інших
адвокатських об'єднань з надання
правової допомоги щодо ведення справи
в господарському суді, розподіляються
між сторонами на загальних підставах,
визначених частиною п'ятою статті 49
ГПК. Відшкодування цих витрат
здійснюється господарським судом
шляхом зазначення про це у рішенні,
ухвалі, постанові за наявності
документального підтвердження витрат,
як-от: угоди про надання послуг щодо
ведення справи у суді та/або належно
оформленої довіреності, виданої
стороною представникові її інтересів у
суді, платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригіналу ордера адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій. У разі неподання
відповідних документів у
господарського суду відсутні підстави
для покладення на іншу сторону
зазначених сум. За змістом частини
третьої статті 48 та частини п'ятої
статті 49 ГПК у їх сукупності можливе
покладення на сторони у справі як
судових витрат тільки тих сум, які були
сплачені стороною за отримання послуг
саме адвоката (у розумінні пункту 1
статті 1 та частини першої статті 6
Закону України «Про адвокатуру та
адвокатську діяльність»), а не
будь-якої особи, яка надавала правову
допомогу стороні у справі. Аналогічну
правову позицію викладено у Рішенні
Конституційного Суду України від 11
липня 2013 року №6-рп/2013 у справі №1-4/2013.

Враховуючи вищевикладене, суд не
вбачає підстав для стягнення з
відповідача 2000,00 грн. витрат за послуги
адвоката.

Таким чином, позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49
ГПК України покладаються на
відповідача пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Броварський домобудівельний комбінат
«Меркурій» (07400, Київська область, м.
Бровари, вул. Кутузова, 131, код 03391260) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальність «Укрвторкольормет»
(03061, м. Київ, вул. Бакуніна, 3, код 34729774) -
7968 (сім тисяч дев'ятсот шістдесят вісім)
грн. 60 коп. заборгованості та 470
(чотириста сімдесят) грн. 55 коп.
судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

4. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

Повне рішення складено - 26 травня 2014
року

Суддя
Заєць Д.Г.