ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27 травня 2014 р. Справа № 903/366/14

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Нафта-Панхім", с.
Рованці, Волинська область

до відповідача: підприємця ОСОБА_1, м.
Луцьк

про стягнення 939 410 грн. 99 коп.

Суддя Шум М. С.

Представники:

від позивача: Кравчук Н. В., довіреність
від 28.11.2013 року №77

від відповідача: ОСОБА_3, довіреність
від 25.04.2014 року

Відповідно до ст. 20 Господарського
процесуального кодексу України
роз'яснено право відводу судді. Відводу
судді не заявлено. На підставі ст. 22 ГПК
України роз'яснено процесуальні права
та обов'язки сторін.

Суть спору: позивач -
товариство з обмеженою
відповідальністю фірма «Панхім»
просить стягнути з відповідача -
підприємця ОСОБА_1 939 410 грн. 99 коп. в т. ч.
289 092 грн. 10 коп. основного боргу
згідно договору поставки №000004 від
07.02.2013 року, 508 670 грн. 00 коп. товарного
кредиту, 30 190 грн. 89 коп. пені, 111 458 грн. 00
коп. 40% річних.

Позов обґрунтований невиконанням
відповідачем, взятих на себе згідно
договору поставки №000004 від 07.02.2013 року,
зобов'язань по оплаті поставленого
товару.

Представник відповідача у
відзиві від 29.04.2014 року №1 зазначає про
наявність заборгованості перед
позивачем в розмірі 163 869 грн. 10 коп. та
визнає відповідну суму повністю,
просить застосувати строк позовної
давності щодо нарахування пені за
видатковими накладним на поставку
товару згідно договору №0000003 від 30.01.2012
року.

Крім того, зазначає, що договором
№0000003 від 30.01.2012 року не передбачено
умов щодо того, що неоплачений товар
рахується поставленим на умовах
товарного кредиту, а тому нарахування
товарного кредиту згідно відповідних
видаткових накладних є безпідставним.

Представник позивача в судовому
засіданні 29.04.2014 року просила розгляд
справи відкласти, оскільки позовні
вимоги ґрунтуються на невиконанні
відповідачем зобов'язань за договором
поставки №000004 від 07.02.2013 року, а до
відповідної позовної заяви долучено
видаткові накладні з посиланням також
на інший договір - №0000003 від 30.01.2012 року,
розрахунки та ціна позову також
зроблені на основі двох договорів.
Враховуючи викладене, представник
позивача зазначила про необхідність
уточнення ціни позову.

В судовому засіданні 29.04.2014 року в
порядку ст. 77 ГПК України оголошено
перерву до 27.05.2014 року, позивача
зобов'язано надати суду уточнений
розрахунок суми позову.

На виконання вимог суду 27.05.2014
року представник позивача через
канцелярію суду подала заяву про
зменшення позовних вимог та просить
суд стягнути з відповідача - підприємця
ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 855 477
грн. 95 коп. з яких 289 092 грн. 10 коп.
основного боргу, 446 670 грн. 48 коп.
товарного кредиту, 21 823 грн. 92 коп. пені
та 97 891 грн. 45 коп. 40% річних, а також
витрати по сплаті судового збору.

Відповідна заява підписана
представником позивача в межах
повноважень, наданих довіреністю від
28.11.2013 року №77 не порушує законних прав
та інтересів сторін приймається судом.

Відповідно до п. 4. 6. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року №18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" зменшення позивачем
суми позову, в тому числі й з підстав
необґрунтованості первісного
розрахунку ціни позову, не є відмовою
від позову. В такому випадку припинення
провадження в частині зменшення
відповідної суми не здійснюється, - про
таке зменшення зазначається в описовій
частині судового рішення, а предметом
спору стає вимога про стягнення суми в
зменшеному розмірі.

Представник відповідача позовні
вимоги з врахуванням заяви про
зменшення суми позову визнала
повністю, заявила усне клопотання про
зменшення, нарахованої позивачем пені
та річних у зв'язку зі скрутним
фінансовим становищем відповідача.

Заслухавши пояснення
представників сторін та дослідивши
матеріали справи, господарський суд, -

в с т а н о в
и в:

07 лютого 2013 року між позивачем -
товариством з обмеженою
відповідальністю «Нафта-Панхім» та
відповідачем - підприємцем ОСОБА_1 був
укладений договір поставки №0000004 (далі
договір, а. с. 76-79).

Відповідно до ст. 174 ГК України
господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з договору. Між
сторонами зобов'язання виникли з
договору поставки №0000004 від 07.02.2013 року.

Відповідно до ст. 265 ГК України, за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно п. п. 1.1, 1.2, 5.1, 5.6, 5.8, 5.9, 5.10, 5.11, 6.3, 7.2,
7.4, 9.1 позивач зобов'язується поставити
та передати відповідачу у власність
нафтопродукти, а відповідач
зобов'язується прийняти товар та
оплатити його вартість на умовах
даного договору. Асортимент, ціна та
кількість товару узгоджується
сторонами додатково та визначається у
видаткових накладних, які є невід'ємною
частиною даного договору, та/або у
лімітно-забірній відомості. Ціна за
одиницю товару встановлюється за
погодженням сторін та підтверджується
виданою постачальником видатковою
накладною або специфікацією чи
рахунком на оплату. Ціна товару включає
податки та обов'язкові платежі
передбачені чинним законодавством
України. Оплата товару здійснюється
протягом п'ятнадцяти днів з моменту
поставки товару. Сторони домовились, що
при наявності заборгованості,
незалежно від причин її виникнення,
кошти, які надходять від відповідача,
зараховуються в першу чергу на
погашення заборгованості, що
утворилася раніше, незалежно від
призначення платежу. У випадку
неоплати відповідачем відвантаженої
партії товару в строки, вказані в п. 5.6
даного договору, відповідач дає згоду
на те, щоб неоплачений товар рахувався
поставленим на умовах товарного
кредиту, терміном на тридцять днів,
починаючи з дня після відвантаження
товару з нарахуванням відповідачу 0,5 %
за кожен день використання товарного
кредиту. Відповідач зобов'язаний
оплатити товар, поставлений на умовах
товарного кредиту і сплатити відсотки
за його використання в терміни, вказані
в п. 5.10 даного договору. Під наданням
відповідачем згоди на те, щоб
неоплачений товар рахувався
поставленим на умовах товарного
кредиту розуміється підписання даного
договору. Відповідач зобов'язаний
оплатити суму товарного кредиту і
відсотків за його використання на
тридцять перший день від дати
відвантаження вказаної в накладній
та/або лімітно-забірній відомості. Якщо
після закінчення тридцяти днів
користування товарним кредитом,
відповідач не внесе всіх передбачених
договором платежів - він продовжує
сплачувати відсотки за користування
товарним кредитом до повного погашення
заборгованості, а також пеню в
розмірах, передбачених п. 7.2 даного
договору. Передача товару позивачем
відповідачу засвідчується видатковими
накладними та/або лімітно-забірними
відомостями. У випадку неоплати
покупцем відвантаженої партії товару в
строк, що передбачений пунктом 5.6
даного договору, відповідач сплачує
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ від суми заборгованості за
кожний день прострочення виконання
грошового зобов'язання. Сторони
прийшли до згоди щодо зміни розміру
процентної ставки, передбаченої
частиною 2 ст. 625 ЦК України, і
встановлюють її в розмірі сорока
відсотків річних від несплаченої
загальної вартості товару до дня
повної оплати. Даний договір набуває
сили з моменту його підписання і діє до
31 грудня 2013 року, а в частині
взаєморозрахунків - до їх повного
виконання. У випадку, якщо жодна із
сторін не заявить у письмовій формі про
свій намір розірвати або змінити
договір за 1 місяць до закінчення
строку дії, даний договір вважається
автоматично пролонгованим кожен раз
строком на 1 рік.

Докази про припинення чи зміну дії
договору в матеріалах справи відсутні.

У відповідності до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
закону, а за відсутності таких умов та
вимог - відповідно до звичаїв ділового
обороту та інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

На виконання умов договору згідно
долучених до позовної заяви видаткових
накладних позивач передав відповідачу
товар - нафтопродукти на загальну суму
324 970 грн. 80 коп. (а. с. 14-26). Товар отримано
відповідачем особисто, про що свідчить
підпис та печатка підприємця.

В порушення умов договору відповідач
отриманий згідно зазначених
видаткових накладних товар оплатив
частково на суму 35 878 грн. 70 коп., що
стверджується банківськими виписками,
представником відповідача не
заперечується (а. с. 21-61).

19.02.2014 року позивач на адресу
відповідача надіслав вимогу від 17.02.2014
року №05-1/14.02 про термінове погашення
боргу в сумі 296 592 грн. 10 коп., що
підтверджується поштовою квитанцією
та описом вкладення у цінний лист (а. с.
71-72). Відповідач вимогу отримав 03.03.2014
року, що підтверджується повідомленням
про вручення поштового відправлення (а.
с. 73), проте заборгованість не сплатив.

Основна заборгованість
відповідача за договором поставки
№0000004 від 07.02.2013 року станом на 27.05.2014
року становить 289 092 грн. 10 коп.,
підтверджена матеріалами справи,
відповідачем визнається повністю,
підставна і підлягає до стягнення з
відповідача, оскільки в силу ст. 193 ГК
України зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а одностороння відмова
від виконання зобов'язань не
допускається.

В заяві про зменшення позовних
вимог позивач просить також стягнути з
відповідача 446 670 грн. 48 коп. товарного
кредиту, 21 823 грн. 92 коп. пені, 97 891 грн. 45
коп. 40% річних.

Відповідно до ст. 199 ГК виконання
господарського зобов'язання
забезпечується заходами захисту прав
та відповідальності учасників
господарських відносин, передбаченими
цим Кодексом та іншими законами. За
погодженням сторін можуть
застосовуватися передбачені законом
або такі, що йому не суперечать, види
забезпечення виконання зобов'язань,
які звичайно застосовуються у
господарському (діловому) обігу.

До відносин щодо забезпечення
виконання зобов'язань учасників
господарських відносин застосовуються
відповідні положення ЦК.

Отже, суб'єкти господарських відносин
при укладенні договору наділені
законодавцем правом забезпечувати
виконання господарських зобов'язань
установленням окремого виду
відповідальності.

Частиною 1 ст. 216 ГК передбачено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Види такої відповідальності за
невиконання або неналежне виконання
зобов'язань за договором сторони
передбачили, зокрема, в п. 5.9 договору.

Так, відповідно до п. 5.9 договору у
випадку неоплати відповідачем
відвантаженої партії товару в строки,
вказані в п. 5.6 даного договору,
відповідач дає згоду на те, щоб
неоплачений товар рахувався
поставленим на умовах товарного
кредиту, терміном на тридцять днів,
починаючи з дня після відвантаження
товару з нарахуванням відповідачу 0,5 %
за кожен день використання товарного
кредиту.

Таке право передбачити в договорі
обов'язок покупця сплачувати проценти
на суму, що відповідає ціні товару,
проданого в кредит, починаючи від дня
передання товару продавцем, надано
сторонам ч. 5 ст. 694 ЦК, яка регулює
правовідносини, пов'язані з продажем
товару в кредит, та узгоджується із
свободою договору, встановленою ст. 627
ЦК, оскільки сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Аналогічного висновку дійшов
Верховний Суд України в постанові від
30.05.2011 року.

Враховуючи викладене,
перевіривши розрахунки позивача
(розрахунок штрафних санкцій долучено
до заяви про зменшення позовних вимог),
суд дійшов висновку, що нараховані
позивачем 446 670 грн. 48 коп. товарного
кредиту підставні та підлягають до
стягнення.

Позивач просить стягнути з відповідача
також 97 891 грн. 45 коп. річних (40%).

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3 % річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 7.4 договору
сторони прийшли до згоди щодо зміни
розміру процентної ставки,
передбаченої частиною 2 ст. 625 ЦК
України, і встановлюють її в розмірі
сорока відсотків річних від
несплаченої загальної вартості товару
до дня повної оплати.

Передбачене ст. 625 ЦК України
право кредитора вимагати сплати боргу
з урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Нараховані позивачем 97 891 грн. 45
коп. 40 % річних (розрахунок штрафних
санкцій долучено до заяви про
зменшення ціни позову) підставні та
підлягають до стягнення в силу ст. 625 ЦК
України, п. 7.4 договору.

З врахуванням клопотання про
зменшення позовних вимог від 27.05.2014
року позивач просить стягнути з
відповідача пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми
простроченого платежу за кожен день
такої прострочки в сумі 21 823 грн. 92 коп.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГКУ штрафними
санкціями у Господарському кодексі
України визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Пункт 3 ст.549 ЦКУ визначає, що пенею
є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін. Розмір пені, передбачений
статтею 1 цього Закону, обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня. Відповідно до ст. 611 ЦК України у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема:
відшкодування збитків та сплата
неустойки (штрафу, пені). В силу п. 6 ст.
232 ГК України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.
Пунктом 4.2 договору встановлено, що за
несвоєчасну оплату за товар відповідач
виплачує позивачу неустойку у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
несплаченої в строк суми за кожен день
затримки.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що нарахована позивачем пеня
в розмірі 21 823 грн. 92 коп. (розрахунок
пені долучено до заяви про зменшення
позовних вимог) підставна та підлягає
до стягнення з відповідача.

Представник відповідача в
судовому засіданні позовні вимоги з
врахуванням нарахованих штрафних
санкцій визнала повністю.

Крім того, заяви усне клопотання
про зменшення, нарахованих позивачем
пені та 40% річних.

Відповідне клопотання
представника відповідача відхиляється
з огляду на таке:

Повноваження щодо зменшення
розміру річних у господарського суду
відсутні.

Відповідно до п.3 ст. 83 ГПК України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право, зокрема, зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання. В
силу п.1 ст. 233 ГК України у разі якщо
належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Відповідно до п. 3 ст. 551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Оскільки, нараховане позивачем
пеня є значно меншою за основну суму
боргу, суду не надано доказів на
підтвердження скрутного фінансового
становища відповідача, суд відхиляє
клопотання представник відповідача.

Відповідно до п. 4. 6. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року №18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" зменшення розміру
позовних вимог згідно з пунктом 1
частини першої статті 7 Закону України
"Про судовий збір" є підставою для
повернення відповідної суми судового
збору; що ж до інших судових витрат, то в
такому разі вони у відповідній частині
покладаються на позивача. Якщо ж таке
зменшення пов'язане з частковим
визнанням та задоволенням позову
відповідачем після подання позову, то
судовий збір у відповідній частині з
урахуванням припису частини другої
статті 49 ГПК може бути покладений на
відповідача.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про судовий
збір» сплачена сума судового збору
повертається за ухвалою суду в разі,
зокрема, зменшення розміру позовних
вимог або внесення судового збору в
більшому розмірі, ніж встановлено
законом.

Відповідно до п. п. 5, 52 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №7 від 27.02.2014 року «Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України» статтею 7 Закону
врегульовано загальні питання
повернення сплачених сум судового
збору з підстав, які визначено цією
статтею і перелік яких є вичерпним.
Питання про повернення сплаченої суми
судового збору вирішується
господарським судом за результатами
розгляду відповідних матеріалів, у
тому числі й за відсутності заяви
(клопотання) сторони чи іншого учасника
судового процесу про повернення суми
судового збору. Про таке повернення
зазначається, зокрема, в резолютивній
частині судового рішення, яким
закінчується розгляд справи по суті
(при цьому в його мотивувальній частині
наводяться підстави повернення сум
судового збору згідно із Законом).

Враховуючи заяву позивача про
зменшення позовних вимог, суд повертає
ТзОВ «Нафта-Панхім» судовий збір в
розмірі 1 678 грн. 66 коп.

Оскільки, спір до розгляду суду
доведено з вини відповідача, то витрати
по сплаті судового збору з врахуванням
заяви про зменшення позовних вимог в
сумі 17 109 грн. 56 коп. (855 477 грн. 95 коп.
х 2%) відповідно до ст. 49 ГПК України слід
віднести на нього.

Господарський суд, керуючись ст.ст. 44, 49,
82-85 ГПК України, -

в и р і ш и в:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з підприємця
ОСОБА_1, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1 на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю «Нафта-Панхім», вул.
Промислова, 17, с. Рованці, Волинська
область,

- 289 092 грн. 10 коп. основного боргу, 446
670 грн. 48 коп. товарного кредиту, 97 891
грн. 45 коп. річних, 21 823 грн. 92 коп. пені та
17 109 грн. 56 коп. в повернення витрат по
сплаті судового збору, а всього: 872 587
грн. 51 коп. (вісімсот сімдесят дві грн.
51 коп.).

3. Управлінню державної
казначейської служби України у місті
Луцьку повернути з державного бюджету
товариству з обмеженою
відповідальністю «Нафта-Панхім», вул.
Промислова, 17, с. Рованці, Волинська
область,

- 1 678 грн. 66 коп. (одна тисяча
шістсот сімдесят вісім грн. 66 коп.)
судового збору, сплаченого платіжним
дорученням №78 від 15.04.2014 року (оригінал
платіжного доручення знаходиться у
справі № 903/366/14).

4. Підставою для повернення
судового збору є дана ухвала, підписана
суддею та засвідчена гербовою печаткою
господарського суду Волинської
області.

5. Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повний текст рішення

складений 29.05.2014 року

Суддя
М. С. Шум