ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2014 р.
Справа № 914/1369/14

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю „Імперія-Агро", м.
Миколаїв

до відповідача:
Сільськогосподарського Товариства з
обмеженою відповідальністю „Каменяр",
с. Крисовичі, Мостиський район,
Львівська область

про: стягнення 9792,00 грн. основного
боргу, 3916,80 грн. дооцінка вартості
неоплаченого товару, 2095,76 грн. 36% річних,
756,80 грн. пені, 406,95 грн. інфляційних
втрат та 1958,40 грн. штрафу

Суддя Деркач Ю.Б.

Представники:

від позивача: Бонтлаб В.В. - представник
(Довіреність б/н від 19.03.2014р.)

від відповідача: не з'явився

Права і обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22
ГПК України, роз'яснено. Заяв про відвід
судді не подавалось. Клопотання про
здійснення технічної фіксації
судового процесу не надходило. У
судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Позов заявлено Товариством
з обмеженою відповідальністю
„Імперія-Агро", м. Миколаїв до
відповідача: Сільськогосподарського
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Каменяр", с.
Крисовичі, Мостиський район, Львівська
область про стягнення 9792,00 грн.
основного боргу, 3916,80 грн. дооцінка
вартості неоплаченого товару, 2095,76 грн.
36% річних, 756,80 грн. пені, 406,95 грн.
інфляційних втрат та 1958,40 грн. штрафу.

Ухвалою суду від 16.04.2014р. за даним
позовом порушено провадження у справі
та призначено її до розгляду на 20.05.2014р.

22.04.2014р. до господарського суду
Львівської області надійшло
клопотання (вх. №2057/14) від представника
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Імперія-Агро", м.
Миколаїв про участь у судовому
засіданні в режимі відеоконференціїї,
в якому представник позивача просив
суд забезпечити його участь в судовому
засіданні у справі №914/1369/14, яке
відбудеться 20.05.2014р. о 12 год. 10 хв. у
режимі відеоконференції та доручити
забезпечення проведення
відеоконференції господарському суду
м. Києва (01030, м. Київ, вул. Б.
Хмельницького, 44-в) з підстав
викладених в даному клопотанні.

Ухвалою суду від 23.04.2014р. клопотання
представника позивача задоволено та
доручено господарському суду м. Києва
(01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 44-в)
забезпечити проведення судового
засідання.

У судовому засіданні 20.05.2014р.
представник позивача підтримав
позовні вимоги, просив їх задоволити.

Відповідач у судове засідання 20.05.2014р.
явку повноважного представника не
забезпечив, причин неявки та
невиконання вимог ухвали про порушення
провадження від 16.04.2014р. не повідомив,
хоча належним чином був повідомлений
про дату, час та місце розгляду справи,
що підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення, від
18.04.2014р. (вручено 25.04.2014р.).

Отже, відповідач вважається
повідомленим про час та місце судового
розгляду справи.

Господарським судом Львівської
області виконані всі можливі заходи
щодо сповіщення відповідача про час та
місце судового засідання.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами.

Відповідач не скористався своїм правом
подання відзиву на позовну заяву та
надання доказів в порядку статті 33
Господарського процесуального кодексу
України.

Враховуючи те, що норми статті 38
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а пункт 4
частини 3 статті 129 Конституції України
визначає одним з принципів судочинства
- свободу в наданні сторонами суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості, суд вважає, що
господарським судом створені належні
умови для надання сторонами доказів в
обґрунтування своєї правової позиції.

Отже, господарським судом виконані всі
можливі заходи щодо сповіщення
відповідача про час та місце судового
засідання.

У зв'язку з тим, що відповідач не
використав наданого законом права на
участь у судовому засіданні, подання
відзиву на позов та доказів, а
матеріали справи в достатній мірі
характеризують взаємовідносини сторін
і неявка відповідача не перешкоджає
вирішенню спору, суд вважає за можливе
розглянути справу в порядку статті 75
Господарського процесуального кодексу
України - за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача суд

Встановив:

12.08.2013р. між позивачем та відповідачем
укладено Договір поставки №ЗР-192/13,
відповідно до п. 1.1 якого позивач
зобов"язувався передати у власність
відповідача продукцію
виробничо-технічного призначення, а
відповідач зобов"язувався прийняти
товар і сплатити за нього грошову суму,
визначену договором.

Відповідно до умов п. 2.2. договору, ціна
продукції, що поставляється за цим
Договором, вказується у Додатках в
національній валюті та визначається в
залежності від виду Товару Засоби
Захисту Рослин (ЗЗР), Насіння, Насіння
Вітчизняного виробництва, Міндобрива
та Мікродобрива.

Загальна сума Договору визначається
сукупністю додатків та /або накладних
та/або рахунків-фактур, що зазначені в
п. 2.1. Договору та які є невід'ємною
частиною цього договору. У випадку
розбіжностей даних у Додатках щодо
кількості і ціни товару в порівнянні з
даними у відповідній видатковій
накладній, перевагу має видаткова
накладна (п. 2.3. Договору).

12.08.2013р. між сторонами підписано
додаток №1, відповідно до умов якого
відповідач повинен оплатити 10 073,00 грн у
строк до 13.08.2013р.

27.08.2013р. між сторонами підписано
додаток №2, відповідно до умов якого
відповідач повинен оплатити 9 792,00 грн у
строк до 29.08.2013 року.

На виконання умов вказаного договору
поставки №ЗР-192/13 від 12.08.2013р. позивач
поставив відповідачу товар на загальну
суму 19 865,00 грн., що підтверджується
копіями видаткових накладних: №4172 від
14.08.2013р. на суму 10 073,00 грн., №4300 від 27.08.2013
р. на суму 9 792,00 грн., долученими до
матеріалів справи.

Проте, відповідач розрахувався з
позивачем частково за поставлений
товар. Станом на період звернення
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Імперія-Агро" до
господарського суду Львівської
області заборгованість відповідача
перед позивачем становить 9792,00грн.

Спір виник внаслідок того, що
відповідач не виконав договірних
зобов'язань щодо своєчасної сплати,
ТзОВ „Імперія-Агро" звернулося до
господарського суду Львівської
області з позовною заявою про
стягнення з відповідача
заборгованості в сумі 9792,00грн.
основного боргу.

Крім того, позивач згідно умов п. 7.7
договору нарахував відповідачу 2095,76
грн. 36% річних, п. 7.1.1 договору 756,80грн.
пені та 1958,40 грн. штрафу, а також
відповідно до положень ст. 625 ЦК України
406,95грн. інфляційних втрат.

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного.

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини (ст. 11 ЦК України).

За договором поставки, відповідно до
вимог п. 1 ст. 265 Господарського кодексу
України, одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно із ч. 2 ст. 692 ЦК України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Позивач свої зобов'язання щодо
передачі товару за Договором поставки
№ЗР-192/13 від 12.08.2013р. виконав повністю,
відповідач оплату за поставлений товар
здійснив частково. Відповідач дану
обставину не заперечив, доказів
зворотнього суду не надав.

Отже, відповідач своїх зобов'язань за
Договором не виконав, чим порушив
вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою
передбачено, що кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що в судовому засіданні позивачем
доведено факт неналежного виконання
відповідачем зобов'язань за Договором
поставки №ЗР-192/13 від 12.08.2013р.
Відповідач дану обставину не
заперечив, не спростував доводів
позовної заяви, не надав суду належних
та допустимих доказів про наявність
інших обставин ніж ті, що досліджені в
ході судового розгляду.

Щодо позовної вимоги про стягнення 1958,40
грн. штрафу від простроченої суми суд
зазначає наступне.

Одним із видів господарських санкцій
згідно з частиною другою статті 217 ГК
України є штрафні санкції, до яких
віднесено штраф та пеню (частина перша
статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до
частини четвертої статті 231 ГК України
встановлюється законом, а в разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Право встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам частиною четвертою статті 231
ГК України.

У випадку порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
стягнення штрафу, що узгоджується із
свободою договору, встановленою
статтею 627 ЦК України, коли сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Стягнення з учасника господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання за договором штрафу не
суперечить статті 61 Конституції
України, оскільки згідно зі статтею 549
ЦК України, штраф є формою неустойки, а
відповідно до статті 230 ГК України -
видом штрафної санкції.

Пунктом 7.1.1 Договору поставки №ЗР-192/13
від 12.08.2013р. сторонами узгоджено, що за
несвоєчасну оплату продукції
відповідач сплачує штраф 20% від суми
несплаченого боргу.

Перевіривши поданий позивачем
розрахунок 20% штрафу, суд прийшов до
висновку вимогу позивача задоволити та
стягнути з відповідача 1958,40 грн. штрафу.

Щодо вимоги позивача про стягнення з
відповідача 756,80грн. пені суд зазначає
наступне.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 231 ГК
України, штрафні санкції за порушення
грошових зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за весь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 343 ГК України,
платник грошових коштів сплачує на
користь одержувача цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Перевіривши поданий розрахунок,
відповідно до положень п. 7.1.1. Договору
та ст.ст. 1, 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
позивач правомірно просить стягнути з
відповідача пеню в розмірі облікової
ставки НБУ за кожен день прострочення
платежу в розмірі 756,80грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення 2095,76
грн. 36% річних від простроченої суми суд
зазначає наступне.

Відповідно до умов п. 7.7 Договору
поставки №ЗР-192/13 від 12.08.2013р.
передбачено, що в разі невиконання
відповідчем зобов"язань щодо оплати
отриманого товару та невиконання
зобов"язань передбачених розділом 3
цього договору відповідач, відповідно
до ст. 625 ЦК України, сплачує на користь
позивача, крім суми заборгованості, 36%
річних, якщо інший розмір річних не
встановлено відповідним додатком.

Частиною третьою статті 692 ЦК України
встановлено, що у разі прострочення
оплати товару продавець має право
вимагати оплати товару та сплати
процентів за користування чужими
грошовими коштами.

Отже, зазначена норма встановлює право
продавця (постачальника) у разі
несвоєчасної оплати товару покупцем
вимагати від останнього оплати товару
та процентів за користування чужими
грошовими коштами.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК
України).

Виходячи із положень вказаної статті,
сторони договору можуть зменшити або
збільшити передбачений законом розмір
процентів річних.

Якщо укладеним сторонами договором
передбачено збільшення розміру
процентів у зв'язку з простроченням
сплати боргу, розмір ставки, на яку
збільшено проценти, слід вважати іншим
розміром процентів (п. 4.2 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17 грудня 2013 року № 14 „Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань").

Відтак, перевіривши поданий позивачем
розрахунок 36% річних за прострочення
виконання, суд прийшов до висновку
вимогу позивача задоволити та стягнути
з відповідача 1383,22 грн. 36 % річних.

Розглянувши позовні вимоги позивача
про стягнення з відповідача 3916,80грн.
дооцінку вартості неоплаченого товару
та 406,95грн. інфляційних втрат, суд
прийшов до висновку зазначити
наступне.

Пунктом 2.4. договору, сторони
передбачили, що у разі зміни курсу
гривні до долара США, Постачальник
проводить перерахунок (дооцінку)
вартості поставленого, але не
оплаченого Покупцем товару.

Сторони погодили застосовувати при
проведенні розрахунків за цим
договором курс Долара США до гривні, що
встановлений на міжбанківській
валютній біржі на день підписання
договору (п.3.2. договору).

Відповідно до п. 3.3. договору, в тому
випадку коли курс на міжбанківській
валютній біржі, щодо продажу дол.. США
до гривні на день проведення
розрахунків (перерахування коштів) є
вищим за курс відповідної іноземної
валюти на день укладення Додатку,
Сторони для визначення суми належної
до оплати використовують таку формулу:
С = А1/А2 х В, де С - сума належна до оплати,
В - ціна товару на момент підписання
додатку, А1 - (курс на міжбанківській
валютній біржі, щодо продажу дол.. США
до гривні) на день перерахування
коштів, А2 - (курс на міжбанківській
валютній біржі, щодо продажу дол.. США
до гривні) на день підписання
відповідного додатку. При проведенні
розрахунків, сума в гривнях, яку
Покупець зобов'язаний сплатити
Постачальнику, як належну оплату
повної вартості товару, визначається з
врахуванням умов ч. 1 цього пункту
шляхом множення грошового еквівалента
вартості неоплаченого товару в доларах
США на курс на міжбанківській валютній
біржі щодо продажу дол.. США до гривні
на день проведення оплати.

Всі платежі за цим договором
здійснюються відповідачем з
урахуванням п. 3.3. договору.

Відповідно до ст. 524 ЦК України,
зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні.
Сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що
грошове зобов'язання має бути виконане
у гривнях. Якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Таким чином, виходячи і
звищенаведеного, у п. 3.3. договору
поставки №ЗР-192/13 від 12.08.2013р. сторони
узгодили, що 3916,80грн. дооцінка вартості
неоплаченого товару є способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення коштів
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення в їх сплаті та
фактично є інфляційними нарахуваннями.

А відповідно, проведене позивачем
нарахування 406,95грн. інфляційних
нарахувань є неправомірним, оскільки
відповідно до положень статті 61
Конституції України, ніхто не може бути
двічі притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення.

Відтак, суд прийшов до висновку
відмовити позивачу у задоволенні
вимоги про стягнення з відповідача
406,95грн. інфляційних нарахувань та
задоволити у стягненні з відповідача
3916,80грн. дооцінка вартості
неоплаченого товару.

Судовий збір покладається на
відповідача пропорційно задоволеним
вимогам.

Враховуючи викладене, керуючись
вимогами ст.ст. 11, 530, 692 ЦК України, ст.
ст. 174, 193, 265 ГК України, ст.ст. 28, 33, 34, 44, 48,
49, 75, 82, 84 ГПК України суд, -

ВИРІШИВ :

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Сільськогосподарського
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Каменяр" (81360,
Львівська область, Мостиський район, с.
Крисовичі, ідентифікаційний код 14950193)
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю „Імперія-Агро" (54000, м.
Миколаїв, вул. Велика Морська, 143,
ідентифікаційний код 35472893) 9792,00грн.
основного боргу, 2095,76 грн. 36% річних,
756,80грн. пені, 1958,40 грн. штрафу, 3916,80грн.
дооцінка вартості неоплаченого товару
та 1800,00грн. судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та
підписано 23.05.2014р.

Суддя
Деркач Ю.Б.