ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2014 р.
Справа № 914/1105/14

Господарський суд Львівської області у
складі судді Р.Матвіїва, при секретарі
судового засідання Н.Фартушку,
розглянув матеріали справи

за позовом: Інституту регіональних
досліджень Національної академії наук
України, м. Львів;

до відповідача: Роздільського
державного гірничо-хімічного
підприємства "Сірка", м. Новий Розділ,
Львівська область;

про: стягнення 56 286 грн. 81 коп.

У судовому засіданні взяли участь
представники:

позивача: Цяцяк А.Р. - представник на
підставі довіреності № 25/03-14-01 від
25.03.2014;

відповідача: не з'явився.

Обставини розгляду справи. Ухвалою
господарського суду від 03.04.2014 року
прийнято до розгляду та порушено
провадження у справі за позовом
Інституту регіональних досліджень
Національної академії наук України до
Роздільського державного
гірничо-хімічного підприємства "Сірка"
про стягнення 56 286 грн. 81 коп. Розгляд
справи призначено на 24.04.2014 року.

У судовому засіданні 24.04.2014 року
представник позивача подав клопотання
про долучення документів до матеріалів
справи та клопотання про відстрочення
сплати судового збору, підтримав
позовні вимоги повністю. Представник
відповідача в судове засідання не
з'явився. Забезпечуючи сторонам
можливість подати додаткові докази та
враховуючи неявку представника
відповідача, судом відкладено розгляд
справи на 06.05.2014 року.

У судовому засіданні 06.05.2014 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав. Відповідач явки
представника у судове засідання
повторно не забезпечив, причин неявки
не повідомив.

Згідно з абз. 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року N 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» в разі, якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації - адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до п. 3.9.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року N 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Згідно зі ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України, якщо
відзив на позовну заяву і витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

Представнику позивача, що брав участь у
судовому засіданні, роз'яснено зміст
ст. ст. 20, 22 Господарського
процесуального кодексу України щодо
його прав та обов'язків, зокрема про
право заявляти відводи судді.

Від фіксації судового процесу
технічними засобами представник
сторони відмовився.

У судовому засіданні 06.05.2014 року судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Суть спору. Інститут регіональних
досліджень Національної академії наук
України (надалі по тексту рішення -
позивач, виконавець згідно з договором)
звернулося до суду з позовом до
Роздільського державного
гірничо-хімічного підприємства "Сірка"
(надалі по тексту рішення - відповідач,
замовник згідно з договором) з вимогою
про стягнення 50 000 грн. 00 коп.
заборгованості, 3 738 грн. 18 коп. пені, 1 898
грн. 63 коп. 3 % річних, 650 грн. інфляційних
втрат.

Спір між сторонами виник внаслідок
неналежного виконання відповідачем
умов договору на виконання робіт,
зокрема в частині оплати виконаних
позивачем робіт.

Відповідач явки представника в судове
засідання не забезпечив, про час і
місце розгляду справи повідомлений
належним чином, підтвердженням чого є
повідомлення про вручення копії ухвали
про порушення провадження, проти
позову не заперечив, відзиву на позовну
заяву не подав, наявність боргу не
спростував, докази його сплати
повністю чи частково не подав.

У процесі розгляду справи суд
встановив наступне. 10.10.2012 року сторони
уклали договір № 05-12, відповідно до п. 1
якого на виконання робіт для
Роздільського державного
гірничо-хімічного підприємства "Сірка"
з формування концепції трансформації
Роздільського державного
гірничо-хімічного підприємства "Сірка"
в індустріальний парк «Новий Розділ»
замовник доручив, а виконавець
зобов'язався розробити відповідну
концепцію у термін до 30.11.2012 року.

Сторони узгодили, що приймання та
оцінка роботи здійснюється замовником
за вимогами технічного завдання, яке
становить невід'ємну частину цього
договору (додаток № 1), а зміст і термін
виконання робіт визначаються
календарним планом, який є невід'ємною
частиною цього договору (додаток № 2)
(пп. 1.3, 1.4).

П. 3 договору передбачено, що при здачі
замовнику закінченої роботи
виконавець представляє йому акт
здачі-приймання роботи.

Договором сторони визначили вартість
робіт і порядок розрахунків, а саме,
вартість роботи складає 60 000 грн.
Оплата замовником виконаних робіт
здійснюється на розрахунковий рахунок
виконавця у два етапи: перший
розрахунок на умовах авансу в розмірі 30
% від загальної вартості робіт
відбувається протягом 10 днів із
моменту підписання договору;
остаточний розрахунок відбувається
протягом 7 днів із моменту підписання
сторонами акту здачі-приймання
виконаних робіт (пп. 2.2). Додатком № 3 до
договору (Протоколом встановлення
договірної ціни на виконання
науково-технічних робіт) сторони
засвідчили, що досягли згоди про розмір
договірної ціни у сумі 60 000 грн.

На виконання умов договору позивачем
виконано взяті на себе обов'язки, що
підтверджується актом № 1
здачі-приймання науково-технічної
продукції за договором № 05-12 від 10.10.2012
року, підписаним сторонами 10.12.2012 року,
однак, семиденний термін оплати минув,
а відповідач оплатив виконані роботи
лише частково, що підтверджується
банківською випискою від 30.01.2013 року на
суму 10 000 грн.

19.04.2013 року замовник повідомив
виконавця про гарантоване здійснення
оплати виконаних робіт в сумі 50 000 грн.,
підтвердженням чого є гарантійний лист
№ 11-218 від 11.04.2013 року, а також пояснив
виникнення заборгованості зменшенням
обсягів виробництва в зимовий період.

З метою врегулювання спору позивач
направляв відповідачу претензії, копії
яких з доказами надіслання відповідачу
знаходяться в матеріалах справи
(лист-претензія № 20/424 від 08.10.2013 року,
претензія № 6/487 від 12.11.2013 року,
претензія № 1/98 від 05.03.2014 року про
погашення заборгованості, включаючи
штрафні санкції).

Дані факти матеріалами справи
підтверджується, сторонами не
заперечувались та документально не
спростовувались.

Дослідивши представлені суду докази,
заслухавши пояснення представника
позивача, суд вважає позовні вимоги
підставними, обґрунтованими та такими,
що підлягають до задоволення повністю
з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори.

Як встановлено судом вище, сторони
уклали договір про виконання робіт із
формування концепції трансформації
Роздільського державного
гірничо-хімічного підприємства "Сірка"
в індустріальний парк «Новий Розділ».

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Згідно з ч. 7 наведеної
статті не допускається одностороння
відмова від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом.

Актом здачі-приймання робіт від 10.12.2012
року підтверджено факт належного
виконання умов договору позивачем, а
саме зобов'язання по виконанню робіт,
передбачених договором.

Відповідно до умов договору (пп. 2.2) до
17.12.2012 року, тобто протягом 7 днів після
підписання акта здачі-приймання робіт,
відповідач зобов'язаний був оплатити
виконані роботи. Проте, як
підтверджується матеріалами справи,
зокрема банківською випискою, єдиний
платіж на часткову оплату за
формування концепції відповідач
здійснив лише 30.01.2013 року. Докази
погашення решти суми (50 000 грн.) в
матеріалах справи відсутні,
відповідачем не доведені.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України).

Відтак, враховуючи наведені положення,
умови договору та досліджені у процесі
розгляду справи докази, часткову та
невчасну оплату в розмірі 10 000 грн., з
18.12.2012 року замовник вважається таким,
що прострочив виконання зобов'язання.
Вимоги претензій, описаних вище, про
необхідність погашення заборгованості
у розмірі 50 000 грн., відповідач протягом
довгого часу не виконував.

Наведене дає підстави вважати право
позивача на оплату за належно виконані
роботи порушеним, а позовні вимоги в
частині стягнення основного боргу в
розмірі 50 000 грн. 00 коп. - такими, що
підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовну вимогу в частині
стягнення 1 898 грн. 63 коп. 3 % річних і 650
грн. інфляційних втрат, суд дійшов до
наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу,
сплата яких передбачена частиною
другою статті 625 ЦК України, не є
штрафною санкцією, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення коштів внаслідок
інфляційних процесів за весь час
прострочення в їх сплаті. Зазначені
нарахування здійснюються окремо за
кожен період часу, протягом якого діяв
відповідний індекс інфляції, а
одержані таким чином результати
підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання (п. 3.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань»).

Сплата трьох процентів річних від
простроченої суми (якщо інший їх розмір
не встановлений договором або законом),
так само, як й інфляційні нарахування,
не мають характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові (п. 4.1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань»).

З огляду на вимоги частини першої
статті 4-7 і статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд має з'ясовувати
обставини, пов'язані з правильністю
здійснення позивачем розрахунку, та
здійснити оцінку доказів, на яких цей
розрахунок ґрунтується. У разі, якщо
відповідний розрахунок позивачем
здійснено неправильно, то
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин справи самостійно
визначає суми пені та інших нарахувань
у зв'язку з порушенням грошового
зобов'язання, не виходячи при цьому за
межі визначеного позивачем періоду
часу, протягом якого, на думку позивача,
мало місце невиконання такого
зобов'язання, та зазначеного позивачем
максимального розміру відповідних
пені та інших нарахувань.

Встановивши порушення відповідачем
зобов'язання по оплаті виконаних робіт
згідно з договором, перевіривши
правильність підстав і порядку
нарахування 3 % річних та інфляційних
втрат, суд вважає їх правомірними.
Здійснивши перерахунок вказаних сум,
судом отримано суму інфляційних втрат
у більшому, ніж зазначно позивачем,
розмірі. Однак, враховуючи наведене
вище положення, суд не може виходити за
межі заявлених вимог, відтак вимоги про
стягнення 3 % річних та інфляційних
втрат підлягають задоволенню у
розмірах, зазначених позивачем.

Стосовно стягнення пені за
прострочення виконання зобов'язання,
суд зазначає наступне.

Згідно з п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» щодо пені за
порушення грошових зобов'язань
застосовується припис частини шостої
статті 232 ГК України. Даним приписом
передбачено період часу, за який
нараховується пеня і який не повинен
перевищувати шести місяців від дня,
коли відповідне зобов'язання мало бути
виконане; законом або укладеним
сторонами договором може бути
передбачено більшу або меншу
тривалість цього періоду. Його перебіг
починається з дня, наступного за
останнім днем, у який зобов'язання мало
бути виконане, і початок такого
перебігу не може бути змінений за
згодою сторін. Необхідно також мати на
увазі, що умова договору про сплату
пені за кожний день прострочення
виконання зобов'язання не може
розцінюватися як установлення цим
договором іншого, ніж передбачений
частиною шостою статті 232 ГК України,
строку, за який нараховуються штрафні
санкції.

Договором (пп. 4.3) сторони визначили, що
за порушення терміну платежів за
виконання робіт, передбачених
договором, замовник сплачує виконавцю
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України за
кожен протермінований день.

Враховуючи наведені положення, позивач
просить стягнути з відповідача пеню у
розмірі 3 738 грн. 18 коп. за період з 18.12.2012
року по 18.06.2013 року. Судом перевірено
правильність нарахування розміру пені
та встановлено, що стягненню підлягає
зазначена позивачем сума.

При зверненні з позовом до суду позивач
просив відстрочити сплату судового
збору до ухвалення рішення у справі у
зв'язку з тим, що Інститут регіональних
досліджень Національної академії наук
України є бюджетною установою та не
володіє будь-якими коштами, ніж тими, що
виділяються на утримання та діяльність
установи. Клопотання про відстрочення
(розстрочення) сплати судового збору,
зменшення його розміру або звільнення
від його сплати може бути викладене в
заяві чи скарзі, які подаються до
господарського суду, або окремим
документом. Особа, яка заявляє
відповідне клопотання, повинна навести
доводи і подати докази на
підтвердження того, що її майновий стан
перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею
судового збору у встановленому порядку
і розмірі (п. 3.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»).

На підтвердження наведеної позиції,
враховуючи вимоги ухвали суду про
порушення провадження у справі,
позивачем подано довідку з ЄДРПОУ,
повідомлення ДПІ у Галицькому районі м.
Львова про присвоєння номера
неприбуткової установи, Свідоцтво від
16.07.2012 року про внесення до Державного
реєстру наукових установ, яким
надається підтримка держави,
повідомлення про відкриття рахунків
від 16.01.2014 року.

У разі коли господарським судом було
відстрочено сплату позивачем судового
збору, який з тих чи інших причин до
прийняття рішення зі справи сплачено
не було, а останнє прийнято на користь
позивача, то стягнення суми судового
збору здійснюється безпосередньо з
відповідача у доход державного бюджету
України (п. 3.4 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 21.02.2013
№ 7 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»).

Відповідно, суд покладає витрати по
сплаті судового спору за вирішення
даного спору на відповідача.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82-85, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити повністю.

Стягнути з Роздільського державного
гірничо-хімічного підприємства "Сірка"
(81652, Львівська обл., місто Новий Розділ,
вул. Гірнича, будинок 2, )
на користь Інституту регіональних
досліджень Національної академії наук
України (79026, Львівська обл., місто
Львів, вул. Козельницька, будинок 4, ) 50 000 грн. 00 коп.
заборгованості, 3 738 грн. 18 коп. пені, 1 898
грн. 63 коп. 3 % річних, 650 грн. інфляційних
втрат.

Стягнути з Роздільського державного
гірничо-хімічного підприємства "Сірка"
(81652, Львівська обл., місто Новий Розділ,
вул. Гірнича, будинок 2, )
1 827 грн. 00 коп. судового збору в дохід
державного бюджету.

Наказ видати після набрання судовим
рішенням законної сили, в порядку
статті 116 Господарського
процесуального кодексу України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені ст. ст. 91 -
93 Господарського процесуального
кодексу України.

Повне рішення складене та
підписане 12.05.2014 року.

Суддя
Матвіїв Р.І.