ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.05.2014 Справа № 920/614/14

За позовом: Селянського (фермерського)
господарства «Вікторія», с. Сергіївка,
Білопільський район, Сумська область;

до відповідача: Головного управління
Держземагентства в Сумській області, м.
Суми

про визнання договору оренди земель
поновленим та зобов'язання вчинити
певні дії

СУДДЯ КОВАЛЕНКО О.В.

Представники:

Від позивача: Подибайло А.Ю.,
довіреність від 11.04.2014 р.;

Від відповідача: Яриш О.Ф.,
довіреність №36 від 13.05.2014 р.

При секретарі судового засідання
Саленко Н.М.

Суть спору: позивач просить суд визнати
поновленим договір оренди земель
державної власності
сільськогосподарського призначення
від 01.10.2010 р., зареєстрований у
Білопільському відділі Сумської
регіональної філії ДЗК, про що в
державному реєстрі земель вчинено
запис від 10.11.2010 р. №80 пред'явленої
додаткової угоди, а також зобов'язати
відповідача виконати вимоги ст. 33
Закону України «Про оренду землі» і в
місячний термін з дня вступу судового
рішення в законну силу укласти з СФГ
«Вікторія» додаткову угоду про
поновлення договору оренди земельної
ділянки від 01.10.2010 р.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав у
повному обсязі, подав суду клопотання
про долучення до матеріалів справи
письмових доказів - копії довідки
виконкому Куянівської сільської ради
Білопільського району Сумської
області про обробіток земельних
ділянок за №219 від 02.04.2014 р.

Клопотання судом задоволено.

Відповідач письмового відзиву на позов
не подав, в судовому засіданні проти
задоволення позовних вимог
заперечував, посилаючись на їх
безпідставність.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача і відповідача, суд встановив:

01.10.2010 р. між Білопільською районною
державною адміністрацією (далі за
текстом - «Білопільська РДА») і
Селянським (фермерським) господарством
«Вікторія» був укладений договір
оренди земель державної власності
сільськогосподарського призначення
(далі за текстом - «Договір»),
відповідно до вимог якого Білопільська
РДА надала, а позивач прийняв у
строкове платне користування земельну
ділянку сільськогосподарського
призначення, яка знаходиться на
території Куянівської сільської ради,
загальною площею 31,7347 га, для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва.

Згідно п. 8 Договору його укладено на 3
роки: з 01.10.2010 р. по 30.09.2013 р. Після
закінчення строку дії Договору позивач
має переважне право на поновлення
Договору на новий строк. У цьому разі
позивач повинен не пізніше ніж за 30
днів до закінчення строку дії договору
повідомити письмово про намір
продовжити його дію.

Договір був зареєстрований у
Білопільському відділі Сумської
регіональної філії ДЗК, про що в
державному реєстрі земель вчинено
запис від 10.11.2010 р. №80.

01 жовтня 2010 р. представниками
Білопільської РДА і позивача був
підписаний Акт прийому-передачі
земельної ділянки, копія акту
міститься в матеріалах справи /а.с. 15/.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що за
весь час користування спірною
земельною ділянкою належним чином
виконував умови Договору та мав намір
скористатись своїм переважним правом
на продовження його дії на новий строк,
проте відповідач листом №27-18-0.7-2870/2-14
повідомив позивача про порушення з
його боку умов договору в частині не
подання листа - повідомлення разом з
узгодженим проектом додаткової угоди
щодо поновлення договору оренди землі
у строк, що передбачений Земельним
кодексом України, а також про те, що у
зв'язку з цим переважне право позивача
перед іншими особами на укладення
договору оренди землі на новий строк
втрачено. Позивач вважає, що рішення
відповідача про відмову в укладенні
додаткової угоди до Договору є
протиправним і таким, що порушує права
позивача на користування спірною
земельною ділянкою, у зв'язку з чим
змушений звернутись в суд за захистом
свого порушеного права.

Зі змісту ч. 1. ст. 15 Цивільного кодексу
України вбачається, що кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства (ч.2 цієї ж
статті).

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням. У
випадках, передбачених законодавчими
актами України, до господарського суду
мають право також звертатися державні
та інші органи, фізичні особи, що не є
суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона
має довести ті обставини, на які вона
посилається в обґрунтування своїх
доводів і заперечень, а відповідно до ч.
2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які
за законодавством мають
підтверджуватися певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З матеріалів справи вбачається, що
спірний Договір був укладений між
позивачем - Селянським (фермерським)
господарством «Вікторія» і
Білопільською РДА, тобто відповідач не
є стороною договору.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Судом встановлено, що повноважень на
подовження договору оренди
відповідачу не надавали ні Законом, ані
в інший спосіб.

Таким чином, суд дійшов до висновку про
те, що, позивачем не подано доказів на
підтвердження порушення його прав або
законних інтересів з боку відповідача
в частині подовження договору оренди, у
зв'язку з чим позовні вимоги визнаються
судом безпідставними,
необґрунтованими і такими, що
задоволенню не підлягають.

Відповідно до Закону України «Про
судовий збір» та ст.ст. 44, 49 ГПК України
витрати по сплаті судового збору
покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.
ст. 82 - 85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Повний текст рішення підписано 20.05.2014
року.

Суддя О.В. Коваленко