КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2014 р.
Справа№ 910/1087/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рябухи В.І.

суддів: Кондес Л.О.

Ропій Л.М.

при секретарі:
Бовсунівській Л.О.,

за участю представників:

від позивача Ходаківський
О.О., дов. від 25.11.2013,

від відповідача Цікало М.М., дов.
від 18.09.2013 №18/9/13,

розглянувши апеляційну скаргу
Приватного підприємства "Артбудінвест"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 11.03.2014

(дата підписання - 28.03.2014)

у справі №910/1087/14 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фідлайф"

до Приватного підприємства
"Артбудінвест"

про стягнення 471947,77 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 11.03.2014 позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "Фідлайф"
(далі - позивач) до Приватного
підприємства "Артбудінвест" (далі -
відповідач) про стягнення 471947,77 грн
задоволено повністю.

Стягнуто з відповідача на користь
позивача 399403,97 грн основного боргу,
39940,40 грн 10% штрафу, 9856,84 грн пені, 22746,56
грн 30% річних, 9438,96 грн судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням,
відповідач звернувся з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду, в якій просить
рішення Господарського суду міста
Києва від 11.03.2014 скасувати в частині
стягнення штрафних санкцій,
постановити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог в цій
частині. Апеляційна скарга мотивована
тим, що судом першої інстанції
неправомірно стягнуто одночасно пеню
та штраф, що суперечить ст.61
Конституції України, а встановлений
договором розмір відсотків річних (30%) є
завищеним. Крім того, розрахунок
штрафних санкцій є невірним та
необґрунтованим.

Розпорядженням Заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 22.04.2014 для
розгляду апеляційної скарги
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий-суддя Рябуха В.І., судді
Кондес Л.О., Ропій Л.М.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 22.04.2014 прийнято
апеляційну скаргу до розгляду та
порушено апеляційне провадження,
розгляд справи призначено на 04.06.2014.
Дану ухвалу надіслано відповідно до
вимог Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
затвердженої наказом Державної
судової адміністрації України від
20.02.2013 №28. Доказами належного
повідомлення сторін про час і місце
розгляду справи є повідомлення про
вручення поштового відправлення
(ухвали від 22.04.2014) позивачу - 25.04.2014 та
відповідачу - 16.05.2014, долучені до
матеріалів справи.

04.06.2014 через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду позивач надав
відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні 04.06.2014 представник
відповідача підтримав доводи
апеляційної скарги, просив її
задовольнити, рішення Господарського
суду міста Києва від 11.03.2014 скасувати в
частині стягнення штрафних санкцій,
постановити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог в цій
частині.

Представник позивача заперечив доводи
апеляційної скарги, просив залишити її
без задоволення, а оскаржуване рішення
- без змін.

Відповідно до ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) в апеляційній інстанції
справи переглядаються за правилами
розгляду цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі
перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши представників сторін,
виходячи з вимог чинного
законодавства, апеляційний суд дійшов
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України) зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.
530 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Як вбачається з матеріалів справи,
04.10.2013 між позивачем (постачальник) та
відповідачем (покупець) укладено
договір №447 поставки товару (далі -
договір), відповідно до якого
постачальник зобов'язується передати,
а покупець прийняти і оплатити
повнораціонні комбікорми та/або
білково-вітамінно-мінеральні
концентрати, у кількості, асортименті,
за номенклатурою, ціною і умовами
поставки згідно з цим договором та
специфікаціями до нього, які є
невід'ємною частиною даного договору
(п.1.1 договору).

Згідно з п. 1.2 договору кожна
специфікація є окремою угодою,
укладеною в рамках договору. Кожна
наступна специфікація не відміняє та
не призупиняє дію попередньої
специфікації ні повністю, ні в частині,
якщо тільки в ній не вказано інше. У
випадку, якщо умови поставки товару,
порядок і терміни його оплати покупцем,
зазначені в підписаних сторонами
специфікаціях, суперечать положенням
цього договору, обов'язковими для
виконання сторонами та пріоритетними
по відношенню до положень цього
договору є положення підписаних
сторонами специфікацій.

Відповідно до п. 2.1 договору покупець
зобов'язується попередньо не пізніше,
ніж за п'ятнадцять днів до закінчення
поточного місяця, письмово погодити
терміни поставки, кількість,
асортимент та ціну товару на наступний
календарний місяць; прийняти товар
належної якості в зазначені терміни та
своєчасно оплатити поставлений
постачальником товар, а постачальник
зобов'язується в погоджені в
специфікації терміни здійснити
поставку товару покупцю (п. 2.2 договору).

Право власності на партію товару, а
також ризики знищення, пошкодження,
псування, втрати товар переходять від
постачальника до покупця з дати,
зазначеної в підписаній сторонами
видатковій накладній на таку партію
товару (п. 3.8 договору).

Як зазначено у п. 4.1 договору ціна за
одиницю товару узгоджується сторонами
для кожної партії окремо та вказується
в специфікаціях до цього договору.

Загальна сума договору орієнтовно
складає: 12000000,00 грн (п.4.4 договору).

Згідно п. 5.1 договору оплата
поставленого за цим договором товару
здійснюються покупцем на банківський
рахунок постачальника, в строки та
порядок оплати, що вказані сторонами в
специфікаціях.

Відповідно до п. 7.1 договору при
невиконанні чи неналежному виконанні
сторонами зобов'язань за договором
вони несуть відповідальність
відповідно до чинного законодавства
України.

07.10.2013 сторонами укладено специфікацію
№1 до договору, якою сторони визначили
найменування, кількість, порядок
поставки товару, ціну в сумі 423367,75 грн
та умови оплати товару, а саме: оплата
за товар здійснюється на розрахунковий
рахунок постачальника шляхом
перерахування 10% його вартості за 3-и
(три) календарні дні до моменту
відвантаження та решти суми у розмірі
90% вартості товару протягом 30-ти
(тридцяти) календарних днів з моменту
постачання кожної окремої партії. В
разі, якщо сума заборгованості покупця
перевищить суму, зазначену в цьому
пункті, або може перевищити її після
постачання чергової партії товару,
постачальник має право застосувати до
покупця оперативно-господарську
санкцію у вигляді припинення
постачання товару до погашення
заборгованості до встановленого в
цьому пункті розміру. Припинення
постачання товару по підставах,
передбачених в даному пункті, не є
порушенням постачальником своїх
зобов'язань, відносно дотримання
термінів постачання товару за
договором і специфікацією.

22.10.2013 сторонами укладено специфікацію
№2 до договору, якою сторони визначили
найменування товару, кількість товару,
порядок поставки товару, ціну в сумі
475970,00 грн та умови оплати товару, а саме:
оплата за товар здійснюється на
розрахунковий рахунок постачальника
шляхом перерахування 10% його вартості
за 3-и (три) календарні дні до моменту
відвантаження та решти суми у розмірі
90% вартості товару протягом 30-ти
(тридцяти) календарних днів з моменту
постачання кожної окремої партії. В
разі, якщо сума заборгованості покупця
перевищить суму, зазначену в цьому
пункті, або може перевищити її після
постачання чергової партії товару,
постачальник має право застосувати до
покупця оперативно-господарську
санкцію у вигляді припинення
постачання товару до погашення
заборгованості до встановленого в
цьому пункті розміру. Припинення
постачання товару по підставах,
передбачених в даному пункті, не є
порушенням постачальником своїх
зобов'язань, відносно дотримання
термінів постачання товару за
договором і специфікацією.

Договір та специфікації підписано
уповноваженими представниками сторін,
підписи яких скріплено печатками
товариства та підприємства.

На виконання умов договору позивач
поставив відповідачу товар на загальну
суму 899337,75 грн, що підтверджується
видатковими накладними від 14.10.2013
№ФЛ-0004076 на суму 423367,75 грн та від 25.10.2013
№ФЛ-0004176 на суму 475970,00 грн.

Факт отримання товару відповідачем
підтверджується підписом
уповноваженої ним особи в графі
"Отримав(ла)".

Відповідно до реєстру платежів,
наданого позивачем, відповідач
здійснив часткову оплату поставленого
товару на суму 499933,78 грн. В результаті
чого у відповідача утворилась
заборгованість перед позивачем в сумі
399403,97 грн, що не заперечується
відповідачем.

18.11.2013 та 25.11.2013 позивач надіслав
відповідачу претензії №4890 та №5125, в
яких просив оплатити кредиторську
заборгованість.

У відповідь на претензії відповідач
надіслав позивачу листи від 03.12.2013 та
від 15.01.2014, в яких гарантував погашення
заборгованості частинами до червня 2014
року.

На момент слухання справи у судах
першої та апеляційної інстанції
відповідачем не надано доказів сплати
боргу, тому колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про задоволення позовної
вимоги та стягнення з відповідача 399403,97
грн основного боргу.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частина 1 ст. 612 ЦК України передбачає,
що боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: сплата
неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання
(ст.549 ЦК України).

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
три проценти річних від простроченої
суми, якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Дана стаття визначає загальні правила
відповідальності за порушення
грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора
вимагати стягнення боргу, враховуючи
відсотки річних, є способом захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких полягає в отримання
компенсації (плати) від боржника за
користування ним грошовими коштами,
які належать до сплати кредитору.

Відповідно до п.7.2 договору у разі
порушення строків оплати, передбачених
у договорі (у специфікації), покупець
сплачує постачальнику пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення.

У разі порушення строків оплати більш
ніж на 10 календарних днів, крім пені,
покупець сплачує постачальнику штраф у
розмірі 10% від суми простроченого
платежу на день його виникнення.

Згідно п.7.6 договору у випадку
порушення строків оплати товару,
встановлених цим договором та
специфікаціями до нього, покупець за
вимогою постачальника обов'язаний
сплатити суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
строк постачання, а також 30% річних від
простроченої суми (ст. 625 ЦК України).

Позивачем наведено розрахунок сум
пені, 10% штрафу та 30% річних, згідно
якого він просить стягнути з
відповідача 9856,84 грн пені, 39940,40 грн 10%
штрафу та 22746,56 грн 30% річних.

Перевіривши розрахунок позивача та
здійснивши власний розрахунок сум
пені, 30% річних та штрафу по кожній
накладній окремо, враховуючи
здійснення відповідачем часткових
оплат та керуючись умовами розрахунків
згідно специфікацій, колегією суддів
встановлено, що до стягнення
підлягають 13921,28 грн пені, 32126,08 грн 30%
річних та 39940,40 грн 10% штрафу.

Однак, суд не може виходити за межі
позовних вимог, тому колегія суддів
дійшла висновку про задоволення сум
пені, 10% штрафу та 30% річних заявлених у
позові.

Відповідач стверджує про невірне
нарахування сум штрафних санкцій,
проте не надає контррозрахунку, тому
такі доводи не приймаються колегією
суддів до уваги.

Таким чином, суд першої інстанції
правомірно задовольнив позов та
стягнув з відповідача 399403,97 грн
основного боргу, 9856,84 грн пені, 39940,40 грн
10% штрафу та 22746,56 грн 30% річних.

Щодо доводів апеляційної скарги про
неправомірність одночасного стягнення
пені та штрафу, колегія суддів зазначає
наступне.

Штраф, так само як і пеня, є різновидом
неустойки, обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання, є самостійною
мірою відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та
відрізняється від пені підставою
застосування.

Аналіз ст.230 Господарського кодексу
України (далі - ГК України) та ст.549 ЦК
України свідчить про відсутність
прямої заборони законодавцем
одночасного застосування такого виду
забезпечення виконання зобов'язання,
як пеня та штраф, що підтверджується
також ч.2 ст.231 ГК України.

Таким чином, одночасне стягнення пені
та штрафу за порушення господарського
зобов'язання, не суперечить чинному
законодавству, зокрема ст.627 ЦК України,
та не є порушенням ст.61 Конституції
України, відповідно до якої ніхто не
може бути двічі притягнений до
юридичної відповідальності одного
виду за одне й те саме правопорушення.

Якщо платник необґрунтовано
відмовився від оплати продукції
(товарів), робіт (послуг) і згідно із
законом чи договором зобов'язаний
сплатити за це штраф, то пеня підлягає
стягненню незалежно від сплати штрафу
за ухилення від оплати.

Аналогічної правової позиції
дотримується Верховний Суд України,
зокрема, у постановах від 09.04.2012 у
справі №3-88гс11 та від 27.04.2012 у справі
№3-24гс12.

Стосовно необґрунтованості
встановленого сторонами у п.7.6 договору
розміру процентів річних, а саме 30%,
колегія суддів звертає увагу
відповідача на ч. 1 ст. 627 ЦК України, де
зазначено, що відповідно до ст. 6
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд (ч.3 ст.6 ЦК
України). Це не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства,
однією з яких є свобода договору, та
вимогам цивільного законодавства щодо
здійснення цивільних прав (аналогічної
правової позиції дотримується
Верховний Суд України в постанові від
20.02.2012 у справі № 6-51цс11).

Частина 2 ст.625 ЦК України надає
сторонам право встановити у договорі
інший розмір процентів.

З матеріалів справи вбачається, що
договір від 04.10.2013 №447 вчинений особами,
які мають необхідний обсяг цивільної
дієздатності, правочин вчинявся у
формі, встановленій законом та був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідачем не надано доказів
визнання п.7.6 договору недійсним або
визнання недійсним договору в цілому.

Таким чином, позивач обґрунтовано
здійснив розрахунок суми процентів
річних, виходячи з розміру 30% на
підставі п.7.6 договору.

Крім того, ч.2 ст.625 ЦК України регулює
передбачене законом право кредитора
вимагати стягнення боргу, враховуючи
проценти річних, що є способом захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких полягає в отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування ним грошовими коштами,
які належать до сплати кредитору
(чужими грошовими коштами).

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого господарського суду
України від 16.10.2012 у справі №5021/551/12.

Твердження в апеляційній скарзі, що
претензії (вимоги) позивача не є
належними засобами досудового
врегулювання спору та не обґрунтовують
суму боргу, не приймається колегією
суддів до уваги, оскільки можливість
використання суб'єктами правовідносин
досудового врегулювання спорів може
бути додатковим засобом правового
захисту, що не виключає права на
звернення до суду. Обрання певного
засобу правового захисту, у тому числі
і досудового врегулювання спору, є
правом, а не обов'язком особи, яка
добровільно, виходячи з власних
інтересів, його використовує (рішення
Конституційного Суду України від 09.07.2002
№15-рп/2002 (справа №1-2/2002) у справі за
конституційним зверненням ТОВ ТД
"Кампус Коттон клаб" щодо офіційного
тлумачення положення ч.2 ст.124
Конституції України (справа про
досудове врегулювання спорів).

Таким чином, претензія не є
обов'язковим засобом досудового
врегулювання спору та не підтверджує
суму боргу, оскільки не є первинним
документом. Таким чином, суд
апеляційної інстанції такі дії
позивача, як звернення з вимогою про
сплату боргу до відповідача розцінює,
як користування правом на досудове
врегулювання спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна
особа повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Отже, з огляду на викладене вище,
колегія Київського апеляційного
господарського суду не вбачає підстав
для скасування рішення Господарського
суду міста Києва від 11.03.2014 у даній
справі, оскільки воно відповідає
нормам матеріального та
процесуального права, фактичним
обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
підприємства "Артбудінвест" залишити
без задоволення, а рішення
Господарського суду міста Києва від
11.03.2014 у справі №910/1087/14 - без змін.

2. Матеріали справи №910/1087/14
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Дану постанову може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя
В.І. Рябуха

Судді
Л.О. Кондес

Л.М. Ропій