КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2014 р. Справа№ 910/3341/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рудченка С.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання
Степанці О.В.,

від позивача - Дзюба І.М., від
відповідача - Будя К.С.,

розглянувши апеляційну скаргу

приватного акціонерного товариства
«Київський страховий дім»

на рішення господарського суду міста
Києва від 02.04.2014 року

у справі №910/3341/14 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом приватного акціонерного
товариства

«Страхова компанія «Провідна», м. Київ,

до приватного акціонерного товариства
«Київський страховий дім», м. Київ,

про відшкодування шкоди в порядку
регресу 5125,57 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року ПАТ «Страхова
компанія «Провідна» (далі - позивач)
подало до господарського суду міста
Києва позов до ПАТ «Київський
страховий дім» (далі - відповідача) про
стягнення 5125,57 грн. відшкодування шкоди
в порядку регресу. В обґрунтування
своїх вимог позивач посилався на те, що
відповідач в силу вимог ст. 27 Закону
України «Про страхування» та ст. 993 ЦК
України зобов'язаний відшкодувати йому
5125,57 грн. витрат, пов'язаних зі сплатою
страхового відшкодування.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 02.04.2014 року у справі №910/3341/14
позов задоволено повністю. Присуджено
до стягнення з ПАТ «Київський
страховий дім» на користь ПАТ
«Страхова компанія «Провідна» 5125,57 грн.
страхового відшкодування в порядку
регресу, 1827,00 грн. судового збору. При
прийнятті оскаржуваного рішення
місцевий господарський суд дійшов до
висновку про обґрунтованість вимог
позивача про стягнення з відповідача
5125,57 грн. виплаченого страхового
відшкодування.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
ПАТ «Київський страховий дім» подало
до Київського апеляційного
господарського суду скаргу, в якій
просить скасувати рішення
господарського суду міста Києва від
02.04.2014 року у справі №910/3341/14 та прийняти
нове, яким в задоволенні позовних вимог
відмовити. В обґрунтування вимог
апеляційної скарги відповідач
посилається на те, що на момент
звернення позивача до суду з позовом у
даній справі права позивача порушені
не були, а у відповідача не виникло
обов'язку з виплати страхового
відшкодування, оскільки позивач не
повідомляв відповідача про ДТП, а також
про огляд автомобіля «Шевроле
Лачетті», р.н. НОМЕР_1. При цьому,
скаржник вважає, що суд першої
інстанції безпідставно відхилив
посилання відповідача на п. 37.1.4 ст. 37
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів».

У своєму відзиві, поданому суду 27.05.2014
року та долученому до матеріалів
справи, позивач заперечує проти
задоволення вимог апеляційної скарги,
вважає оскаржуване судове рішення
законним та обґрунтованим, просить суд
залишити його без змін.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 28.04.2014 року у
справі №910/3341/14 апеляційну скаргу ПАТ
«Київський страховий дім» на рішення
господарського суду міста Києва від
02.04.2014 року у справі №910/3341/14 прийнято до
провадження, розгляд справи
призначений на 28.05.2014 року.

В судовому засіданні 28.05.2014 року
представник відповідача підтримала
вимоги апеляційної скарги та просила
їх задовольнити. Представник позивача
в судовому засіданні 28.05.2014 року
заперечила проти задоволення вимог
апеляційної скарги з підстав,
викладених у своєму відзиві, просила
оскаржуване судове рішення залишити
без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, 06.10.2012 року між позивачем
(страховик) та ОСОБА_4 (страхувальник)
було укладено договір добровільного
страхування наземного транспорту
№06/0655948/1009/12 (далі - договір, а.с. 9-10),
згідно якого було застраховано
автомобіль «Шевроле Лачетті», р.н.
НОМЕР_1, вигодонабувачем є
страхувальник. Строк дії договору з
07.10.2012 року по 06.10.2013 року (п. 19 договору).

16.10.2012 року біля станції метро
Чернігівська (шляхопровід) у місті
Києві сталась дорожньо-транспортна
пригода (далі - ДТП) за участю
автомобіля «Сканія», р.н. НОМЕР_2, що
належить ТОВ «Олія-Транс», під
керуванням ОСОБА_5 та автомобіля
«Шевроле Лачетті», р.н. НОМЕР_1, що
належить ОСОБА_4 під її керуванням, що
вбачається з довідки про
дорожньо-транспортну пригоду №9090169
(а.с. 17).

Вартість матеріального збитку,
завданого власнику автомобіля
«Шевроле Лачетті», р.н. НОМЕР_1, в
результаті його пошкодження у ДТП
складає 7498,16 грн. з ПДВ, що вбачається зі
звіту №1081/КВ2 від 07.11.2012 року про оцінку
вартості (розміру) збитків, спричинених
пошкодженням транспортного засобу (а.с.
19-21).

17.10.2012 року страхувальник звернувся до
позивача із заявою про виплату
страхового відшкодування на рахунок
СТО - ТОВ «Автогарант АВ» (а.с. 13).

Згідно страхового акту №1001/06/38269 від
23.11.2012 року (а.с. 40) сума страхового
відшкодування склала 5635,57 грн.

07.12.2012 року позивач сплатив на користь
ТОВ «Автогарант АВ» 5635,57 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
№0060777 (а.с. 41).

Статтею 27 Закону України «Про
страхування» та ст. 993 ЦК України
визначено, що до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

Отже, позивач, здійснивши виплату
страхового відшкодування, набув право
вимоги до відповідальної за заподіяні
збитки особи в межах суми 5635,57 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України
шкода, завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Постановою Дніпровського районного
суду міста Києва від 26.10.2012 року у
справі №2604/23772/2012 (а.с. 18) ОСОБА_5, який
керував автомобілем «Сканія», р.н.
НОМЕР_2, визнано винним в скоєнні
адміністративного правопорушення
передбаченого ст. 124 КУпАП України.

Згідно полісу №АА/6742770 обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів (а.с. 59), на момент
скоєння ДТП ТОВ «Олія-Транс»
(страхувальник) застрахувало
автомобіль «Сканія», р.н. НОМЕР_2, у
відповідача (страховик). Згідно
вказаного полісу ліміт
відповідальності за заподіяну шкоду
майну становить 50000,00 грн., розмір
франшизи 510,00 грн.

Отже, відповідач є особою, на яку
полісом №АА/6742770 покладено обов'язок з
відшкодування шкоди, завданої під час
експлуатації ОСОБА_5 автомобіля
«Сканія», р.н. НОМЕР_2, що належить ТОВ
«Олія-Транс», на час ДТП.

Відтак, на переконання колегії суддів,
оскільки відповідач є особою, на яку
полісом №АА/6742770 покладено обов'язок з
відшкодування шкоди, завданої під час
експлуатації ОСОБА_5 автомобіля
«Сканія», р.н. НОМЕР_2, що належить ТОВ
«Олія-Транс», на час ДТП, то висновок
місцевого господарського суду про
стягнення з відповідача на користь
позивача 5125,57 грн. (5635,57 грн. - 510,00 грн.) є
законним та обґрунтованим.

Посилання відповідача на те, що на
момент звернення позивача до суду з
позовом у даній справі права позивача
порушені не були, а у відповідача не
виникло обов'язку з виплати страхового
відшкодування, оскільки позивач не
повідомляв відповідача про ДТП, а також
про те, що суд першої інстанції
безпідставно відхилив посилання
відповідача на п. 37.1.4 ст. 37 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» колегія суддів вважає хибними
з огляду на наступне.

Згідно п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» що підставою для відмови у
здійсненні страхового відшкодування
(регламентної виплати) є неподання
заяви про страхове відшкодування
впродовж одного року, якщо шкода
заподіяна майну потерпілого, і трьох
років, якщо шкода заподіяна здоров'ю
або життю потерпілого, з моменту
скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно ж із положеннями ст. 993 ЦК
України та ст. 27 Закону України «Про
страхування» до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, у
межах фактичних витрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

З приписів зазначених норм не
вбачається, що позивач мав обов'язково
звертатись до страховика, в якого
застрахована цивільно-правова
відповідальність особи, винної у
скоєнні ДТП, з вимогою щодо отримання
суми виплаченого страхового
відшкодування; натомість ними
передбачено перехід до позивача права
вимоги, яке страхувальник або інша
особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

З огляду на викладене, позивач отримує
право вимоги потерпілої особи після
виплати останній страхового
відшкодування та не зобов'язаний
звертатися до особи, відповідальної за
заподіяний збиток, або до особи, у якої
застраховано її цивільно-правову
відповідальність, з вимогою виплатити
матеріальне відшкодування. Таке право
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, враховуючи висновок,
наведений у рішенні Конституційного
Суду України від 09.07.2002 року №15-рп/2002,
може бути реалізоване шляхом подання
відповідного позову до суду.

За таких обставин, посилання
відповідача на приписи п. 37.1.4 ст. 37
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», згідно з яким
підставою для відмови у здійсненні
страхового відшкодування
(регламентної виплати) є неподання
заяви про страхове відшкодування
впродовж одного року, якщо шкода
заподіяна майну потерпілого, і трьох
років, якщо шкода заподіяна здоров'ю
або життю потерпілого, з моменту
скоєння дорожньо-транспортної пригоди,
колегія суддів вважає безпідставним,
оскільки право особи на звернення до
суду за захистом порушеного права або
охоронюваного законом інтересу не може
бути обмежене законом та іншими
нормативно-правовими актами.

Отже, колегія суддів вважає помилковим
ототожнення строку позовної давності з
річним строком, встановленим п. 37.1.4 ст.
37 Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», для подання
потерпілим чи іншою особою, яка має
право на отримання відшкодування,
заяви про страхове відшкодування.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла до висновку про те, що
оскаржуване рішення суду прийнято у
відповідності з вимогами чинного
матеріального та процесуального права,
підстав його скасовувати або змінювати
не вбачається. Решта доводів скаржника
зводяться до намагань надати їм
перевагу над встановленими судом
першої інстанції обставинами, та
переоцінити ці обставини, що не впливає
на результат розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 99, 101, 103-105 ГПК
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного
акціонерного товариства «Київський
страховий дім» на рішення
господарського суду міста Києва від
02.04.2014 року у справі №910/3341/14 залишити
без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 02.04.2014 року у справі
№910/3341/14 залишити без змін.

3. Справу №910/3341/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
С.Г. Рудченко

Судді
О.В. Агрикова

Г.А. Жук