ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2014 р.Справа № 915/128/14Одеський
апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів:

Головуючого судді: Ярош А.І.,

Суддів: Журавльова О.О., Лисенко В.А.,

при секретарі судового засідання:
Селиверстовій М.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився, повідомлений
належним чином;

від відповідача: не з'явився,
повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Миколаївський комбінат
хлібопродуктів"

на рішення господарського суду
Миколаївської області від 20 березня 2014
року

по справі № 915/128/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «УТФ Зерно»

до Публічного акціонерного товариства
"Миколаївський комбінат
хлібопродуктів"

за участю третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору н
стороні позивача Споживчого
товариства «УТФ»

про стягнення 52237,19 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «УТФ Зерно»
звернулось до господарського суду
Миколаївської області з позовною
заявою про стягнення з Публічного
акціонерного товариства
"Миколаївський комбінат
хлібопродуктів" 52237,19 грн.
заборгованості за договором поставки
№К-4/26 від 23.05.2012 року.

Рішенням господарського суду
Миколаївської області від 20.03.2014 р.
(суддя Олейняш Е.М.) стягнуто з
відповідача Публічного акціонерного
товариства «Миколаївський комбінат
хлібопродуктів» на користь позивача
Товариства з обмеженою
відповідальністю "УТФ ЗЕРНО":

- 38 000, 00 грн. - борг за Договором про
відступлення права вимоги від 01.04.2013
року;

- 34, 36 грн. - 3 % річних;

- 1 330, 24 грн. - витрат по сплаті судового
збору.

В решті позову в сумі 14 202, 83 грн.
відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої
інстанції дійшов висновків про те, що
вимога позивача про стягнення з
відповідача суми основної
заборгованості за Договором про
відступлення права вимоги від 01.04.2013
року в сумі 38 000, 00 грн. є обґрунтованою
підлягає задоволенню, відмовлено в
задоволенні вимог про стягнення пені,
оскільки її нарахування не передбачено
Договором про відступлення права
вимоги; частково задовольнив вимоги
про стягнення 3 % в розмірі 34, 36 грн.;
відмовлено в стягненні інфляції,
оскільки позивачем неправильно
здійснено її розрахунок.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про відсутність правових підстав для
стягнення 189, 48 грн. - суми нарахованого
відсотка за кожний день неповернення
платежу, оскільки нарахування та
стягнення вказаних відсотків не
передбачено ані умовами Договору про
відступлення права вимоги, ані чинним
законодавством.

Місцевий господарський суд відмовив в
задоволенні вимог про стягнення
моральної шкоди, оскільки позивачем не
подано суду жодних належних та
допустимих доказів, які б
підтверджували факт приниження
ділової репутації позивача на
зерновому ринку; проведений позивачем
розрахунок втрат фінансової вигоди не
є в розумінні ст. 23 ЦК України моральною
шкодою.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
Публічне акціонерне товариство
"Миколаївський комбінат
хлібопродуктів" звернулось до
Одеського апеляційного господарського
суду з апеляційною скаргою, в якій
просить рішення господарського суду
Миколаївської області скасувати, та
прийняти нове рішення.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу,
апелянт посилається на те, що пунктом 1.4
договору про відступлення права вимоги
від 01.04.2013 року визначено, що позивач
отримує право вимагати від відповідача
належного виконання зобов'язань за
договором поставки від 23.05.2012 року, а
пунктом 1.1 цього договору визначено, що
позивач окрім прийняття на себе права
вимоги також і стає кредитором.

Крім того, апелянт зауважував, що
станом на момент звернення позивача до
суду сума основної заборгованості за
договором про відступлення права
вимоги становить 31 000 грн., а не 38 000 грн.,
як заявлено позивачем. При цьому , на
думку апелянта, ним надано достатньо
доказів в обґрунтування вказаної суми,
однак суд першої інстанції не прийняв
до уваги вказане.

Скаржник вважає, що позивач має право
вимоги лише тієї суми заборгованості
за основним договором, яка існує в
реалії.

Представники сторін в судове засідання
не з'явились, хоча були повідомлені
належним чином про час, дату та місце
розгляду апеляційної скарги, оскільки
їх явка не визнавалась обов'язковою,
судова колегія дійшла висновку про
можливість розгляду апеляційної
скарги за відсутністю представників
сторін.

Вислухавши представників сторін,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів дійшла висновку про
відсутність підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування
рішення суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
23.05.2012 року між ПАТ «Миколаївський
комбінат хлібопродуктів» та Споживчим
товариством «УТФ» укладено договір
поставки №К-4/26, згідно якого Споживче
товариство «УТФ» поставляло у
власність ПАТ «Миколаївський комбінат
хлібопродуктів» зерно в асортименті,
за ціною, якістю, кількістю та на
умовах, узгоджених з покупцем в
вказаних у додатках до даного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ
"Миколаївський комбінат
хлібопродуктів" розрахувався частково
за поставлене зерно.

01.04.2013 року між Споживчим товариством
"УТФ" (первісний кредитор), ТзОВ "УТФ
ЗЕРНО" (новий кредитор) та ПАТ
"Миколаївський комбінат
хлібопродуктів" (боржник) було укладено
Договір про відступлення права вимоги,
згідно умов якого первісний кредитор
передає, а новий кредитор приймає на
себе право вимоги, що належить
первісному кредитору, і стає
кредитором за договором поставки №
К-4/26 від 23.05.2012 року, укладеним між
первісним кредитором та боржником на
загальну вартість 78 000, 00 грн.

Претензією від 03.01.2014 року №1, ТОВ «УТФ
Зерно» до ПАТ "Миколаївський комбінат
хлібопродуктів" у зв'язку з
систематичним порушенням оплати
просило сплатити заборгованість у
розмірі 38000 грн.

Гарантійним листом №1550 від 02.07.2012 року
ПАТ «Миколаївський комбінат
хлібопродуктів» гарантував оплатити
заборгованість по договору поставки
№К-4/26 від 23.05.2012 року у розмірі 361198 грн.
до 21.09.2012 року згідно викладеного
графіку (а.с.18).

Також листом №2500 від 20.11.2012 року ПАТ
«Миколаївський комбінат
хлібопродуктів» пропонував графік
погашення заборгованості, з погашенням
пені.

Згідно п. 1.4 Договору про відступлення
права вимоги від 01.04.2013 року новий
кредитор одержує право вимагати від
боржника належного виконання
зобов'язань за договором поставки №
К-4/26 від 23.05.2012 року у сумі 78000 грн.

Із посиланням на приписи ст. 23, 525, 526, 530,
610, 625, 629 ЦК України, ст. 49, 65, 66, 193, 231, 232 ГК
України та умови договорів позивач
просив суд стягнути з відповідача
основний борг в сумі 38000 грн., пеню в
сумі 10014,10 грн., 189,48 грн. відсотків за
користування чужими коштами, 43,61 грн. 3%
відсотки річних, 190 грн. інфляційних
втрат, 3800 грн. моральної шкоди, та
судовий збір.

Згідно до ст.193 ГК України, яка цілком
кореспондується зі ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом. Кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України,
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

Згідно приписів ст..513 ЦК України,
правочин щодо заміни кредитора у
зобов'язанні вчиняється у такій самій
формі, що і правочин, на підставі якого
виникло зобов'язання, право вимоги за
яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст..514 ЦК України, до
нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом.

На підставі ст.ст. 629, 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння заміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 530 ч. 1 ЦК України встановлено,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судова колегія повністю погоджується з
висновками суду першої інстанції про
обґрунтованість стягнення основного
боргу, оскільки заборгованість
відповідача підтверджена платіжними
дорученнями (а.с.53-59), а також
банківськими виписками (а.с.99-109), які
також підтверджують надходження
відповідних сум на рахунок позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд помилково не врахував оплату у сумі
7 000 грн. та існуючу заборгованість
відповідача в сумі 31000 грн., не
підтверджується належними та
допустимими доказами.

Судова колегія здійснила перерахунок
заборгованості та оплат відповідача,
та зазначає, що в матеріалах справи
наявне платіжне доручення №1443 від
28.05.2013 року на суму 7000 грн. (а.с. 58), яке не
враховане судом першої інстанції при
розрахунку заборгованості. Однак,
апеляційний суд не приймає його до
уваги, оскільки воно має такий самий
номер як і платіжне доручення від 29.05.2013
року, надане відповідачем (а. с. 74). При
цьому, з обох платіжних доручень
вбачається, що вони проведені банком
29.05.2013 року. В апеляційній скарзі також
зазначено, що 7000грн. оплачено
29.05.2013року.

Разом з тим, з банківської виписки
відділення «Лівобережне» ПАТ «ВБР» по
особовому рахунку позивача не
вбачається оплат 28.05.2013 року.

Судова колегія зауважує, що апелянтом
не надано доказів погашення
заборгованості належними та
допустимими доказами, в апеляційній
скарзі зазначені ті ж оплати, які були
досліджені судом першої інстанції, а
тому доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків місцевого
господарського суду.

Що стосується вимог про стягнення 3%
річних, пені, інфляційних втрат,
відсотків за користування чужими
грошовими коштами, моральної шкоди, то
судова колегія повністю погоджується з
висновками суду першої інстанції, та
зазначає, що місцевим господарським
судом правомірно та обґрунтовано
досліджено та встановлено відсутність
правових підстав для стягнення
вказаних сум.

Таким чином, колегія суддів вважає
правомірним стягнення з відповідача
34,36 грн. 3% річних, та відмову в
задоволенні решти позовних вимог

За таких обставин, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
місцевого господарського суду,
оскільки доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не підтверджені належними
та допустимими доказами в розумінні
ст.ст.32-34 ГПК України, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав, передбачених ст.104 ГПК України,
для скасування рішення суду першої
інстанції та відмову у задоволенні
апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 99, 101- 105 Господарського
процесуального кодексу України,
апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
"Миколаївський комбінат
хлібопродуктів" залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Миколаївської області від 20 березня 2014
року по справі № 915/128/14 залишити без
змін.

Постанова набирає чинності з дня її
прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку до ВГСУ.

Повний текст постанови підписаний
26.05.2014 року

Головуючий суддя
А.І. Ярош

Суддя
О.О. Журавльов

Суддя
В.А. Лисенко