КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2014 р. Справа№ 910/20747/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Скрипки І.М.

при секретарі судового засідання
Анісімової М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги товариства з обмеженою
відповідальністю «Контур-Т» на рішення
господарського міста Києва від 14.01.2014
року

у справі № 910/20747/13 (суддя -
Ломака В.С.)

за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
«Агро-Союз-Хмельницький», м.
Хмельницький

до товариства з
обмеженою відповідальністю «Контур-Т»,
м. Київ

про стягнення 21 720,98
грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Тимошенко О.В. -
довіреність № 54 від 04.12.2013 року

відповідача: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

28.10.2013 року до господарського суду
міста Києва звернулося товариство з
обмеженою відповідальністю
«Агро-Союз-Хмельницький», м.
Хмельницький (позивач у справі) з
позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю «Контур-Т», м. Київ
(відповідач у справі) про стягнення 21
920,99 грн., що становить: 18 282,60 грн. -боргу
по оплаті вартості поставленої
продукції, 870,38 грн. - 3 % річних, 2 768,00 грн.
- пені (а.с.4-5).

31.01.2014 року позивач, в порядку ст. 22 ГПК
України, подав заяву про зменшення
розміру позовних вимог, просить
стягнути з відповідача 21 733,12 грн. в т.ч.:
18 162,54 грн. - боргу по оплаті вартості
поставленої продукції, 465,67 грн. -
річних, 3 104,91 грн. - пені (а.с.117-118).

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
зобов'язань за договором № 22 від 03.01.2012
року по оплаті вартості продукції.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 14.01.2014 року у справі № 910/20747/13
позовні вимоги позивача задоволено
частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Контур-Т» (м. Київ,
) на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Агро-Союз-Хмельницький» (м.
Хмельницький, ) 18 162 грн.
54 коп. основного боргу, 1 547 грн.76 коп.
пені, 463 грн. 90 коп. - річних та 1 597 грн. 09
коп. в повернення витрат по сплаті
судового збору. У задоволенні решти
позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач, ТОВ «Контур-Т» 08.02.2014 року
подав апеляційну скаргу, в якій просить
рішення господарського суду міста
Києва від 14.01.2013 року у даній справі
скасувати та постановити нове, яким
відмовити позивачу у задоволенні
позову повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
оскаржуване рішення прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, за неповним
з'ясуванням обставин справи та
неповним дослідженням доказів у даній
справі. Апелянт стверджує, що
заборгованість перед позивачем
становить лише 2 234,99 грн., в
підтвердження своїх доводів долучив до
апеляційної скарги Акт звірки
розрахунків станом на 30.06.2013 року.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 20.02.2014 року
апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Контур-Т»
прийнято до провадження та призначено
до розгляду у судовому засіданні за
участю представників сторін на 17.03.2014
року.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 17.03.2014 року
розгляд справи відкладено на 07.04.2014року
у зв'язку із зміною складу колегії суду.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 07.04.2014 року
розгляд справи відкладено на 05.05.2014
року у зв'язку з неявкою апелянта
(відповідача у справі) в судове
засідання, зобов'язано сторони
провести звірку взаєморозрахунків за
договором № 22 від 03.01.2012 року.

В судовому засіданні 05.05.2014 року
оголошено перерву до 19.05.2014 року у
зв'язку з невиконанням сторонами вимог
ухвали від 07.04.2014 року.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 19.05.2014 року
розгляд справи відкладено на 26.05.2014
року у зв'язку з неявкою апелянта
(відповідача у справі) в судове
засідання, поданням апелянтом
доповнення до апеляційної скарги,
зобов'язано сторони провести звірку
взаєморозрахунків за договором № 22 від
03.01.2012 року та представити суду рахунок
№ 45 від 16.01.2012 року, який є підставою
оплати 35 000 грн. в період з 13.08.2012 року по
31.01.2013 року.

Апелянт (відповідач у справі) в судове
засідання 26.05.2014 року не з'явився,
документів, витребуваних судом не
представив, причини неявки не
повідомив.

Позивач в судовому засіданні 26.05.2014
року заперечив доводи апелянта,
стверджує, що Акт звірки розрахунків
станом на 30.06.2013 року проведено між
сторонами лише по поставці агрегату
вартістю 2 234,99 грн., що на вимогу суду
направив відповідачу акт звіряння
розрахунків по договору №22 станом на
17.04.2014 року, однак ТОВ «Контур-Т» акт не
підписало, зауважень на акт не
представило, просить рішення суду
залишити без змін.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи, апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського
апеляційного господарського суду,
розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення представника позивача,
дослідивши представлені докази в їх
сукупності, перевіривши правильність
застосування місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права встановила
наступне.

03.01.2012 року між товариством з обмеженою
відповідальністю
«Агро-Союз-Хмельницький» (позивач у
справі) та товариством з обмеженою
відповідальністю «Контур-Т»
(відповідач у справі, покупець за
договором) укладено договір № 22, у
відповідності до пункту 1.1 якого
позивач зобов'язався поставити, а
відповідач прийняти та оплатити
продукцію в асортименті, кількості та
за ціною, визначеною у рахунках та/або
накладних, що є невід'ємними частинами
договору(а.с.10).

За умовами п. 2.1 договору позивач
здійснює поставку продукції у
відповідності до Правил ІНКОТЕРМС в
редакції 2010 року, на умовах EXW- склад
постачальника, партіями.

За умовами п. 6.1 договір набуває
чинності з моменту його підписання
сторонами і діє до 31 грудня 2012року .

Матеріали справи свідчать про те, що
між позивачем та відповідачем у справі
виникли зобов'язання які мають ознаки
договору поставки, згідно якого в силу
вимог ст. 712 ЦК України, продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

За правовою природою договір поставки
є консенсуальним, двостороннім і
оплатним. Як консенсуальний договір
він вважається укладеним з моменту
досягнення сторонами згоди щодо всіх
істотних умов. Двосторонній характер
договору поставки зумовлює взаємне
виникнення у кожної сторони прав та
обов'язків.

Відповідно до вимог ст.ст. 174, 193 ГК
України, ст. ст. 11, 509, 526, 626, 629 ЦК України
підставою виникнення зобов'язання є
договір укладений між сторонами,
зобов'язання мають виконуватися
належним чином відповідно до вимог
закону, умов договору. Статтею 525 ЦК
України передбачено, що одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Позивач стверджує, що на виконання умов
договору № 22, поставив відповідачу,
продукцію на суму 40 993,26 грн., що
підтверджується представленими в
матеріалах справи оригіналами та
копіями накладних: № 00082/03 від 16.01.2012 р.
на суму 2 331,77 грн. (а.с.120); № 00083/03 від
16.01.2012 р. на суму 3 361,99 грн. (а.с.121); № 000131/03
від 19.01.2012 р. на суму 3 412,58 грн. (а.с.122); №
00161/03 від 23.01.2012 р. на суму 2 509,19 грн.
(а.с.123); № 00240/03 від 26.01.2012 р. на суму 966,47
грн. (а.с.11,38); № 00242/03 від 26.01.2012 р. на суму
95,28 грн. (а.с.12,39); № 00234/003 від 26.01.2012 р. на
суму 4 479,12 грн. (а.с.13,40); № 00235/03 від 26.01.2012
р. на суму 3 528,79 грн. (а.с.125); № 00236/03 від
26.01.2012 р. на суму 4 269,60 грн. (а.с. 236); № 00308/03
від 01.02.2012 р. на суму 1 046,99 грн.
(а.с.14,42,100,124); № 00520/06 від 17.02.2012 р. на суму
210,78 грн. (а.с.15,41,101,127); № 00518/06 від 17.02.2012 р.
на суму 2 093,35 грн. (а.с.16,43); № 00703/06 від
29.02.2012 р. на суму 8 243,38 грн. (а.с.17,44); №
00704/06 від 29.02.2012 р. на суму 4 443,97 грн.
(а.с.18,45), а також, довіреностей на право
отримання товарно-матеріальних
цінностей № 2 від 06.01.2012 року (а.с.19,26), №12
від 17.02.2012 року (а.с.20,46).

Відповідач зобов'язання по оплаті
вартості продукції виконав частково,
сплативши позивачу за період з 13.02.2012 р.
по 31.01.2013 р. 59 845,37 грн., в тому числі:
13.02.2012 р. - 10 168,09 грн., 23.02.2012 р. - 2 509,19 грн.,
03.04.12р.- 1000 грн.; 10.04.12 -1000 грн.; 13.08.2012 р. - 5
000, 00 грн.; 22.11.2012 р.-5 000, 00 грн.; 28.11.2012 р.- 5
000, 00 грн.; 03.12.2012 р.- 5 000, 00 грн.; 06.12.2012 р.- 5
000, 00 грн.; 19.12.2012 р. - 5 000, 00 грн.; 31.01.2013 р.- 5
000, 00 грн. (а.с.128-138), з яких 2000 грн. (03.04.12р.-
1000 грн., 10.04.12 -1000 грн.) оплачено
відповідачем за продукцію поставлену
за видатковою накладною від 23.12.11 р.,
тобто до укладення договору № 22, з 35 000
грн. сплачених відповідачем у період з
13.08.2012 року по 31.01.2013 року - 24 846,56 грн.
позивач зарахував в погашення
заборгованості за попередніми
поставками, згідно ст. 534 ЦК України, і
решта 10 153,44 в погашення боргу за
договором № 22.

У доповненні до апеляційної скарги (вх.
№ 09-11/7411 від 16.05.2014 року) апелянт
заперечує зарахування 24 846,56 грн. в
рахунок оплати боргу, який виник до
укладення спірного договору, оскільки
не надавав згоди позивачу на таке
зарахування, стверджує, що в платіжних
дорученнях чітко зазначено згідно
якого договору проводилися платежі, а
саме згідно договору № 22 від 03.01.2012
року.

Дослідивши представлені в матеріалах
справи докази оплати, колегія звертає
увагу, що оплата 35 000 грн. платіжними
дорученнями: № 989 від 13.08.2012 р.; №1309 від
22.11.2012 р.; №1337 від 28.11.2012 р; №1348 від 03.12.2012
р.; №1361 від 06.12.2012 р; №1377 від 19.12.2012 р.; №16
від 31.01.2013 р (по 5 000, 00 грн.) проведено з
призначенням платежу - за рахунком № 45
від 16.01.2012 року (а.с.132 -138), який було
виписано постачальником на оплату
поставки за видатковою накладною № 82
від 16.01.2012 року, однак товар за
зазначеною накладною на суму 2 331,77 грн.
було оплачено покупцем платіжним
дорученням № 33 від 13.02.2012 року в сумі 2
331,77 грн.(а.с.128). Оскільки покупець чітко
не визначив підставу платежів в
платіжних дорученнях № 989 від 13.08.2012 р.;
№1309 від 22.11.2012 р.; №1337 від 28.11.2012 р.; №1348
від 03.12.2012 р.; №1361 від 06.12.2012 р.; №1377 від
19.12.2012 р.; №16 від 31.01.2013 р. колегія визнає
правомірним застосування позивачем ст.
534 ЦК України щодо черговості погашення
вимог за грошовими зобов'язаннями.

Таким чином, заборгованість
відповідача по оплаті вартості
продукції, отриманої в період дії
договору № 22 від 03.01.2012 року становить 18
162,54 грн. (із розрахунку: 40 993,26 грн. - 10 168,09
(сплачених 13.02.2012 р.) - 2 509,19 (сплачених
23.02.2012 р.) - 10 153,44 (сплачених у період з
13.08.2012 р. по 31.01.2013 р. за мінусом
зарахованих в погашення
заборгованості за попередніми
договорами).

При цьому, колегія звертає увагу на те,
що Акт звірки розрахунків,
представлений апелянтом в апеляційній
інстанції не є належним доказом
відсутності боргу за договором № 22 від
03.01.2012 року, оскільки не містить
посилань ні на зазначений договір, ні
на видаткові накладні, як і не містить
відомостей, що звірка проводиться за
зазначений у акті період по всім
поставкам між сторонами. Враховуючи
заперечення позивача, щодо
представленого Акту звірки, колегія
ухвалою від 07.04.2014 року зобов'язувала
сторони провести звірку
взаєморозрахунків по спірному
договору, однак такий сторонами не
подано.

З огляду на приписи ч. 2 ст. 712 ЦК України
до договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

У відповідності до вимог частини 2
статті 692 ЦК України, покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару. Оплата
проводиться у строки визначені умовами
договору.

Відповідно до п. 3.1. Договору покупець
здійснює оплату за кожну партію
продукції протягом 14 днів з дати
поставки цієї партії продукції.

У відповідності до Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України «Про практику застосування
Вищим господарським судом України у
розгляді справ окремих норм
матеріального права» № 01-06/928/2012 від
17.07.2012 р., перебіг строку виконання
грошового зобов'язання, яке виникло на
підставі договору купівлі-продажу,
починається з моменту прийняття товару
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо інше не
встановлено укладеним сторонами
договором або актом цивільного
законодавства, і положення частини
другої статті 530 названого Кодексу, в
якій ідеться про строк (термін)
виконання боржником обов'язку, що не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, до відповідних
правовідносин не застосовується.

Згідно п. 1.7. Постанови Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.2013 р. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» обов'язок
негайного виконання зобов'язання з
оплати випливає з припису ч. 1 ст. 692 ЦК
України, якою визначено, що покупець за
договором купівлі-продажу повинен
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, відтак якщо
договором або актами цивільного
законодавства не встановлено інший
строк оплати товару, відповідна оплата
має бути здійснена боржником негайно
після такого прийняття, незалежно від
того, чи пред'явив йому кредитор
пов'язану з цим вимогу.

Оскільки відповідач не оплатив
вартість продукції у строк
встановлений договором (протягом 14
днів з дати поставки цієї партії
продукції), прострочив виконання
зобов'язання з оплати, у постачальника,
в силу вимог ст.ст. 599, 610, 611 ЦК України,
виникло право застосування правових
наслідків, встановлених договором або
законом.

З огляду на норми ст. 549 ЦК України, ст. 231
ГК України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
У разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

У відповідності до вимог Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів пеню за прострочку платежу в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін (ст. 1 Закону).

При цьому, відповідно до приписів ч. 6
ст. 232 ГК України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.
Зазначений шестимісячний строк не є
строком позовної давності, оскільки в
нормі йдеться про припинення
нарахування штрафних санкцій, за
стягненням яких особа має право
звернутися в межах річного строку
позовної давності, встановленого п. 1 ч.
2 ст. 258 ЦК України. Аналогічна правова
позиція наведена в Постанові Вищого
господарського суду України № 910/2224/13
від 02.10.2013 р.

Пунктом 5.3 Договору сторони
передбачили, що за порушення строку
оплати продукції покупець сплачує
постачальникові пеню в розмірі 0, 1 % від
простроченої суми за кожний день
прострочення.

Місцевий господарський суд здійснив
перерахунок пені та дійшов
правомірного висновку, що позовні
вимоги позивача в частині стягнення
пені підлягають задоволенню частково в
сумі 1547,76 грн., оскільки позивачем
допущено арифметичні помилки при
обрахунку, невірно визначено початок
порушення зобов'язання з оплати.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

У цивільно-господарських відносинах
кредитор вправі вимагати компенсації
збитків, що виникають у випадку
неправомірного використання його
коштів боржником, з урахуванням
приписів статті 625 ЦК України, тобто у
розмірі 3 % річних у поєднанні з
інфляційними втратами, якщо інший
розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3 % річних,
колегія суддів апеляційної інстанції
погоджується із висновком суду першої
інстанції, що вимоги позивача в даній
частині позову є обґрунтованими та
підлягають задоволенню в сумі 463,90 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду вважає, що
місцевим господарським судом належним
чином досліджено обставини справи та
надано цим обставинам відповідну
правову оцінку, тому рішення
господарського суду міста Києва від
14.01.2014 року у справі № 910/20747/13
відповідає фактичним обставинам
справи, вимогам чинного законодавства
України, а відтак передбачених законом
підстав для скасування оскаржуваного
рішення місцевого господарського суду
не вбачається.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові
витрати із сплати судового збору за
розгляд апеляційної скарги
покладаються на відповідача у справі
(апелянта).

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Контур-Т»
на рішення господарського міста Києва
від 14.01.2014 року у справі № 910/20747/13
залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду міста
Києва від 14.01.2014 року у справі № 910/20747/13
залишити без змін.

3.Справу № 910/20747/13 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у
касаційному порядку відповідно до
вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя
Г.А. Жук

Судді
А.О. Мальченко

І.М. Скрипка