ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2014 р.
справа №
911/1185/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Яреми В.А., розглянувши
матеріали справи

за позовом першого заступника
прокурора Шевченківського району м.
Києва в інтересах держави в особі
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості в особі Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України», м. Київ

до Комунального підприємства
«Фастівтепломережа», Київська обл., м.
Фастів

про стягнення 316 368,47 гривень

за участю представників:

від прокуратури: Долгорук С.М.
(посвідчення №002718 від 05.09.2012)

від позивача: Чеботарьова І.Г.
(довіреність №14-352 від 16.03.2012)

від відповідача: Рязанова О.С.
(довіреність №11 від 31.10.2013)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

04.04.2014 перший заступник прокурора
Шевченківського району м. Києва в
інтересах держави в особі Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
в особі Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України» (далі-НАК
«Нафтогаз України»/позивач) звернувся
до господарського суду Київської
області з позовом до Комунального
підприємства «Фастівтепломережа»
(далі-КП
«Фастівтепломережа»/відповідач) про
стягнення 319 564,66 грн., з яких: 265 501,83 грн.
заборгованості за договором
купівлі-продажу природного газу
№12/736-ТЕ-17 від 28.08.2012, 24 155,03 грн. пені, 20
790,91 грн. штрафу та 9 116,89 грн. 3% річних.
Розрахунок позовних вимог здійснено
станом на 20.02.2014.

Відповідач позов не визнав з підстав,
викладених у відзиві на позовну заяву,
просив суд у задоволенні позовних
вимог відмовити повністю, а також
застосувати наслідки спливу строків
позовної давності для захисту
порушеного права, передбачених ст. 267
Цивільного кодексу України в частині
вимог про стягнення неустойки.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 04.04.2014 порушено провадження
у справі №911/1185/14 та призначено справу
до розгляду на 15.04.2014.

15.04.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від відповідача
надійшло клопотання про відкладення
розгляду даної справи. Зазначене
клопотання судом задоволено.

В судових засіданнях 15.04.2014 та 13.05.2014
оголошувалась перерва до 29.04.2014 та
20.05.2014 відповідно.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 29.04.2014 розгляд даної справи
було відкладено на 13.05.2014.

13.05.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від в.о.
прокурора Шевченківського району
міста Києва в інтересах держави в особі
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості в особі НАК «Нафтогаз
України» надійшла заява про уточнення
позовної заяви, відповідно до якої
останній просив суд стягнути з
відповідача 20 086,31 грн. пені, 20 790,91 грн.
штрафу, 9 989,42 грн. 3% річних та 9 586,00 грн.
інфляційних втрат. Розрахунок позовних
вимог здійснено станом на 01.04.2014.

Приписами статей 2, 22 ГПК України
унормовано, що господарський суд
порушує справи за позовними заявами,
зокрема, прокурорів, які звертаються до
господарського суду в інтересах
держави.

Позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу, в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог. До початку
розгляду господарським судом справи по
суті позивач має право змінити предмет
або підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

Відповідно до п. 3 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» статтею 22 ГПК
України не передбачено права позивача
на подання заяв (клопотань) про
«доповнення» або «уточнення» позовних
вимог, або заявлення «додаткових»
позовних вимог і т.п. Тому в разі
надходження до господарського суду
однієї із зазначених заяв (клопотань)
останній, виходячи з її змісту, а також
змісту раніше поданої позовної заяви
та конкретних обставин справи, повинен
розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру
позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем
має бути додержано правил вчинення
відповідної процесуальної дії, а
недотримання ним таких правил тягне за
собою процесуальні наслідки,
передбачені ГПК та зазначені в цій
постанові.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише
розмір вимог майнового характеру. Якщо
в заяві позивача йдеться про
збільшення розміру немайнових вимог
(наприклад, про визнання недійсним ще
одного акта крім того, стосовно якого
відповідну вимогу вже заявлено), то
фактично також йдеться про подання
іншого позову.

Під предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
щодо захисту права та охоронюваного
законом інтересу.

Відтак, зміна предмета позову означає
зміну вимоги, з якою позивач звернувся
до відповідача, а зміна підстав позову -
це зміна обставин, на яких ґрунтується
вимога позивача. Одночасна зміна і
предмета, і підстав позову не
допускається.

У разі подання позивачем заяви,
направленої на одночасну зміну
предмета і підстав позову,
господарський суд повинен відмовити в
задоволенні такої заяви і, приєднавши
її до матеріалів справи та зазначивши
про цю відмову в описовій частині
рішення (або в ухвалі, якою
закінчується розгляд справи),
розглянути по суті раніше заявлені
позовні вимоги, якщо позивач не
відмовляється від позову. Позивач при
цьому не позбавлений права звернутися
з новим позовом у загальному порядку.

Право позивача на зміну предмета або
підстави позову може бути реалізоване
лише до початку розгляду господарським
судом справи по суті та лише у суді
першої інстанції шляхом подання до
суду відповідної письмової заяви, яка
за формою і змістом має узгоджуватися
із статтею 54 ГПК України з доданням до
неї документів, зазначених у статті 57
названого Кодексу.

Початок розгляду справи по суті має
місце з того моменту, коли
господарський суд після відкриття
судового засідання, роз'яснення (за
необхідності) сторонам та іншим
учасникам судового процесу їх прав та
обов'язків і розгляду інших клопотань і
заяв (про відкладення розгляду справи,
залучення до участі в ній інших осіб,
витребування додаткових доказів тощо)
переходить безпосередньо до розгляду
позовних вимог, про що зазначається в
протоколі судового засідання. При
цьому неявка у судове засідання однієї
з сторін, належним чином повідомленої
про час і місце цього засідання, не
перешкоджає такому переходові до
розгляду позовних вимог, якщо у
господарського суду відсутні підстави
для відкладення розгляду справи,
передбачені частиною першою статті 77
ГПК.

Так, розгляд даної справи по суті було
розпочато в судовому засіданні 15.04.2014,
що підтверджується протоколом
судового засідання від 15.04.2014.

Водночас, поданий в.о. прокурора
Шевченківського району міста Києва
уточнений розрахунок позовних вимог
здійснено по 01.04.2014, у той час як
первісний розрахунок здійснювався по
20.02.2014. До того ж, вказана заява містить
додаткову вимогу про стягнення 9 586,00
грн. інфляційних втрат, яка первісно не
була заявлена.

Таким чином, в.о. прокурора
Шевченківського району міста Києва
після початку розгляду даної справи по
суті змінено предмет та підставу
даного позову шляхом зміни (збільшення)
періоду розрахунку 3% річних, а також
шляхом доповнення позовних вимог
додатковою вимогою про стягнення
інфляційних втрат, яка первісно не була
предметом розгляду даного спору.

З огляду наведеного, заява в.о.
прокурора Шевченківського району
міста Києва в інтересах держави в особі
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості в особі НАК «Нафтогаз
України» про уточнення позовних вимог
від 13.05.2014 в частині розрахунку 3% річних
з 21.02.2014 по 01.04.2014, а також в частині
вимоги про стягнення 9 586,00 грн.
інфляційних втрат судом не приймається
в силу її невідповідності вимогам ст. 22
ГПК України. Решта заявлених позивачем
уточнень судом прийнята. При цьому,
уточнень щодо вимоги про стягнення 265
501,83 грн. заборгованості, як-то:
зменшення розміру вказаної вимоги або
відмову від неї, вищезазначена заява не
містить, у зв'язку з чим означена
позовна вимога підлягає розгляду по
суті у повному обсязі.

Крім того, 13.05.2014 через канцелярію
господарського суду від відповідача
надійшла заява про залишення позову
без розгляду в порядку п. 1 ч. 1 ст. 81 ГПК
України, оскільки НАК «Нафтогаз
України» в інтересах якого першим
заступником прокурора Шевченківського
району м. Києва подано позов у даній
справі не є органом державної влади чи
органом місцевого самоврядування, що
свідчить про неправильне визначення
прокурором позивача за вимогами про
захист інтересів держави і є підставою
для залишення позову без розгляду.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 81 ГПК
України господарський суд залишає
позов без розгляду, якщо позовну заяву
підписано особою, яка не має права
підписувати її, або особою, посадове
становище якої не вказано.

Приписами ст. 2 ГПК України унормовано,
що господарський суд порушує справи за
позовними заявами, зокрема, прокурорів,
які звертаються до господарського суду
в інтересах держави.

Прокурор, який звертається до
господарського суду в інтересах
держави, в позовній заяві самостійно
визначає, в чому полягає порушення
інтересів держави, та обґрунтовує
необхідність їх захисту, а також вказує
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах. У разі відсутності
такого органу або відсутності у нього
повноважень щодо звернення до
господарського суду прокурор зазначає
про це в позовній заяві.

Відповідно до п. 2 резолютивної частини
Рішення Конституційного Суду України
від 08.04.99 №3-рп/99 зі справи за
конституційним поданням Вищого
арбітражного суду України та
Генеральної прокуратури України щодо
офіційного тлумачення положень статті
2 Арбітражного процесуального кодексу
України (далі - Рішення Конституційного
Суду України) під поняттям «орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах», зазначеним у частині
другій статті 2 Арбітражного
процесуального кодексу України,
потрібно розуміти орган державної
влади чи орган місцевого
самоврядування, якому законом надано
повноваження органу виконавчої влади.

У відповідності до пункту 3 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 23.03.2012 №7 «Про деякі питання
участі прокурора у розгляді справ,
підвідомчих господарським судам»
господарський суд повинен оцінювати
правильність визначення прокурором
органу, на який державою покладено
обов'язок щодо здійснення конкретних
функцій у правовідносинах, пов'язаних
із захистом інтересів держави.

Інтереси держави мають чітко
формулюватися й умотивовуватися
прокурором.

Так, в обґрунтування необхідності
звернення до суду з позовом в інтересах
держави в особі Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
в особі Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України» прокурор
зазначає, що відповідно до статуту НАК
«Нафтогаз України», затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 25.05.1998 №747 9 (в редакції Постанови
Кабінету Міністрів України від 02.12.2009
№1354), остання утворена на виконання
Указу Президента України №151 від 25.02.1998
«Про реформування нафтогазового
комплексу України». Акціонером НАК
«Нафтогаз України» є держава в особі
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України. Метою
діяльності компанії є сприяння
структурній перебудові нафтової,
газової та нафтопереробної галузей,
підвищення рівня енергетичної безпеки
держави, а також задоволення потреб
промислових і побутових споживачів у
сировині та паливно-енергетичних
ресурсах.

Згідно ст. 121 Конституції України на
прокуратуру покладено функції
представництва інтересів громадянина
або держави у випадках, визначених
законом.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про
прокуратуру» при виявленні порушень
закону прокурор або його заступник у
межах своєї компетенції мають право
звертатися до суду із заявою про захист
прав і законних інтересів громадян,
держави, а також підприємств та інших
юридичних осіб.

Статтею 36-1 названого Закону визначено
підстави представництва прокурором
інтересів держави, а саме: наявність
порушень або загрози порушень
економічних, політичних та інших
державних інтересів внаслідок
протиправних дій (бездіяльності)
фізичних або юридичних осіб, що
вчиняються у відносинах між ними або з
державою.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999р. у
справі № 1-1/99 зазначено, що оскільки
«інтереси держави» є оціночним
поняттям, прокурор чи його заступник у
кожному конкретному випадку
самостійно визначає з посиланням на
законодавство, на підставі якого
подається позов, в чому саме відбулося
чи може відбутися порушення
матеріальних або інших інтересів
держави, обґрунтовує у позовній заяві
необхідність їх захисту та зазначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних правовідносин.

За таких обставин, враховуючи, що НАК
«Нафтогаз України» є господарською
структурою, яка здійснює управління
об'єктами державної власності, виконує
завдання та функції, покладені на неї
державою у газовій та нафтопереробній
галузях, а також забезпечує підвищення
рівня енергетичної безпеки держави,
суд дійшов висновку про підставність
посилань першого заступника прокурора
Шевченківського району м. Києва на те,
що дії відповідача зачіпають інтереси
держави в особі Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України, а наявна заборгованість перед
державним підприємством - НАК
«Нафтогаз України», завдає шкоди
фінансово-економічним інтересам
держави.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого господарського суду
України від 05.03.2014 у справі №910/8898/13.

З огляду наведеного, а також враховуючи
правильність визначення прокурором
органу, на який державою покладено
обов'язок щодо здійснення конкретних
функцій у спірних правовідносинах,
пов'язаних із захистом інтересів
держави у даній справі, суд дійшов
висновку про відмову у задоволенні
клопотання відповідача про залишення
позову без розгляду в порядку п. 1 ч. 1 ст.
81 ГПК України з огляду на його
необґрунтованість.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши наявні в ній докази,
оцінивши їх в сукупності та заслухавши
пояснення представників учасників
судового процесу, суд

ВСТАНОВИВ:

28.08.2012 між НАК «Нафтогаз України»
(далі-продавець) та КП
«Фастівтепломережа» (далі-покупець)
було укладено договір купівлі-продажу
природного газу №12/736-ТЕ-17
(далі-договір), відповідно до якого
продавець зобов'язався передати у
власність покупцю у 2012 році природний
газ, ввезений на митну територію
України ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за
кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець
зобов'язався прийняти та оплатити цей
природний газ на умовах цього
договору.

Договір набуває чинності з дати його
підписання уповноваженими
представниками сторін та скріплення їх
підписів печатками сторін, поширює дію
на відносини, що фактично склались між
сторонами з 01.08.2012 і діє в частині
поставки газу до 31.12.2012, а в частині
розрахунків - до їх повного виконання
(п. 11.1 договору).

Судом встановлено, що позивач свої
обов'язки за договором в частині
постачання природного газу виконав
належним чином.

Так, на виконання умов договору,
протягом жовтня-грудня 2012 року
позивачем поставлено, а відповідачем
прийнято природний газ загальною
вартістю 297 012,97 грн., що підтверджується
підписами та відбитками печаток сторін
на актах приймання-передачі природного
газу:

- від 31.10.2012 на суму 31 511,14 грн.,

- від 30.11.2012 на суму 88 089,53 грн.,

- від 31.12.2012 на 177 412,30 грн., копії яких
містяться в матеріалах справи.

Про належне виконання позивачем своїх
зобов'язань за договором свідчить
також відсутність з боку відповідача
претензій та повідомлень про порушення
постачальником (позивачем) умов
договору.

Як зазначає позивач, відповідач свої
обов'язки за договором в частині
своєчасної оплати вартості
поставленого газу належним чином не
виконав, сплативши 31 511,14 грн., внаслідок
чого за ним утворилось 265 501,83 грн.
заборгованості.

Предметом позову є, зокрема, вимога
першого заступника прокурора
Шевченківського району м. Києва в
інтересах держави в особі Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
в особі НАК «Нафтогаз України» про
стягнення 265 501,83 грн. заборгованості
відповідача по оплаті вартості
поставленого газу протягом
листопада-грудня 2012 року згідно
договору.

Відповідач, заперечуючи проти позову,
посилався на необґрунтованість
заявленої позовної вимоги з огляду на
проведення 01.04.2014 остаточних
розрахунків за спірним договором, що
підтверджується платіжним дорученням
останнього №2 від 01.04.2014 на суму 265 501,83
грн., а відтак відсутність
заборгованості по оплаті вартості
поставленого протягом
листопада-грудня 2012 року газу за
договором.

Дослідивши матеріали справи та подані
докази, заслухавши пояснення
представників учасників судового
процесу, суд дійшов висновку про
відмову у задоволенні заявленої вимоги
виходячи з наступного.

Приписами статей 173, 265, 193
Господарського кодексу України
встановлено, що господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

За договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 712, 692, 530
Цивільного кодексу України до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено договором, законом або
не випливає з характеру відносин
сторін.

Покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 6.1 договору передбачено, що
остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця, наступного за місяцем
поставки газу.

З огляду наведеного, підписання
відповідачем актів приймання-передачі
природного газу за жовтень-грудень 2012
року без будь-яких заперечень щодо
обсягу поставленого газу свідчить про
прийняття відповідачем цього газу та,
відповідно, породжує в останнього
обов'язок щодо його оплати у повному
обсязі, у відповідності до п. 6.1
договору, до 14.11.2012, 14.12.2012 та 14.01.2013
відповідно.

Згідно ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Не допускаються одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом, а також
відмова від виконання або відстрочка
виконання з мотиву, що зобов'язання
другої сторони за іншим договором не
було виконано належним чином. Дана
норма кореспондує з приписами статей
525, 526 ЦК України.

Водночас, в процесі розгляду даної
справи відповідачем було надано суду
платіжне доручення №2 від 01.04.2014 зі
змісту якого слідує, що 01.04.2014
відповідачем було сплачено позивачу 265
501,83 грн. за газ згідно договору
№12/736-ТЕ-17, у той час, як вказана сума
заборгованості є предметом розгляду
спору у даній справі.

У відповідності до п. 3.8 постанови
Правління Національного банку України
від 21.01.2004р. №22 «Про затвердження
Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті» реквізит «Призначення
платежу» платіжного доручення
заповнюється платником так, щоб
надавати повну інформацію про платіж
та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування коштів
отримувачу. Повноту інформації
визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України.

Платник відповідає за дані, що
зазначені в реквізиті платіжного
доручення «Призначення платежу». Банк
перевіряє заповнення цього реквізиту
на відповідність вимогам, викладеним у
цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

З огляду наведеного, а також враховуючи
ненадання суду доказів щодо
помилковості у призначенні платежу при
перерахуванні зазначених коштів та/або
підставності зарахування вказаних
коштів в рахунок інших грошових
зобов'язань відповідача, суд дійшов
висновку, що 01.04.2014 відповідачем свої
обов'язки за договором в частині оплати
вартості поставленого газу протягом
листопада-грудня 2012 року згідно
договору виконані у повному обсязі, у
той час, як провадження у даній справі
було порушено 04.04.2014. Факт проведення
відповідачем 01.04.2014 остаточних
розрахунків за поставлений за
договором газ був визнаний також
представниками учасників судового
процесу.

У відповідності до приписів п. 4.4
постанови пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», якщо предмет спору
був відсутній до порушення провадження
у справі, то зазначена обставина тягне
за собою відмову в позові, а не
припинення провадження у справі.

З огляду наведеного, вчинення
боржником дій щодо повного виконання
своїх зобов'язань до порушення
провадження у справі тягне за собою
відмову у задоволенні відповідних
позовних вимог, а не припинення
провадження у справі.

Відтак, беручи до уваги наведені
нормативні приписи, а також враховуючи
те, що відповідач свої грошові
зобов'язання за договором в частині
оплати вартості поставленого газу
виконав у повному обсязі до порушення
провадження у даній справі, суд дійшов
висновку про відмову у задоволенні
позовної вимоги про стягнення з
останнього 265 501,83 грн. заборгованості
по оплаті газу, поставленого протягом
листопада-грудня 2012 року згідно
договору.

Крім того, посилаючись на неналежне
виконання відповідачем своїх грошових
зобов'язань за договором позивач
просить суд стягнути з першого,
зокрема:

- 20 086,31 грн. пені, нарахованої за
періоди:

з 14.11.2012 по 20.12.2012 на 31 511,14 грн.
заборгованості за жовтень 2012 року,

з 14.12.2012 по 13.06.2013 на 88 089,53 грн.
заборгованості за листопад 2012 року,

з 14.01.2013 по 13.07.2013 на 177 412,30 грн.
заборгованості за грудень 2012 року;

- 20 790,91 грн. штрафу, нарахованого на 297
012,97 грн. сукупної заборгованості за
договором, яка існувала понад 30 днів.

Статтями 611, 549 ЦК України унормовано, що
у разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Згідно ст. 230 ГК України штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у
разі невиконання покупцем умов п. 6.1
цього договору він у безспірному
порядку зобов'язується сплатити
продавцю, крім суми заборгованості,
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла в період, за який
сплачується пеня, від суми
простроченого платежу за кожен день
прострочення платежу, а за
прострочення понад 30-ть днів додатково
сплатити штраф у розмірі 7% від суми
простроченого платежу.

Оскільки арифметично вірний розмір
пені, обрахованої судом в межах
заявленого позивачем періоду з
урахуванням вимог вищезазначених норм
Закону та положень договору, становить
20 070,48 грн., тому вимога позивача про
стягнення з відповідача 20 086,31 грн. пені
підлягає частковому задоволенню у
розмірі 20 070,48 грн.

Водночас, оскільки порядок обрахунку
штрафу, заявленого позивачем до
стягнення, відповідає вимогам
вищезазначених норм Закону та
положенням договору, а його розмір є
арифметично вірним, тому вимога
позивача про стягнення з відповідача 20
790,91 грн. штрафу підлягає задоволенню.

При винесенні даного рішення судом
також враховано, що норми чинного
законодавства України не містять
прямої заборони законодавця щодо
одночасного застосування такого виду
забезпечення виконання зобов'язання,
як пеня та штраф.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
27.04.2012р. у справі №3-24гс12.

Посилання ж відповідача відсутність
підстав для задоволенню вимог про
стягнення штрафних санкцій з огляду на
пропущення позивачем строків позовної
давності для захисту порушеного права,
передбачених ст. 258 ЦК України, якою
встановлена позовна давність в один
рік до вимог про стягнення неустойки,
спростовуються положеннями ст. 259 ЦК
України, згідно якої позовна давність,
встановлена законом, може бути
збільшена за домовленістю сторін, а
також пунктом 9.3 договору, яким сторони
погодили, що строк в межах якого
сторони можуть звернутись до суду з
вимогою про захист своїх прав за цим
договором (строк позовної давності), у
тому числі щодо стягнення основної
заборгованості, штрафів, пені,
відсотків річних, інфляційних
нарахувань, встановлюється тривалістю
у 5-ть років.

Крім того, у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем своїх
договірних зобов'язань, позивач
просить суд, з урахуванням прийнятих
судом уточнень, стягнути з першого 9 989,42
грн. 3% річних, нарахованих за періоди:

з 14.11.2012 по 21.12.2012 на 31 511,14 грн.
заборгованості за жовтень 2012 року,

з 14.12.2012 по 20.02.2014 на 88 089,53 грн.
заборгованості за листопад 2012 року,

з 14.01.2013 по 20.02.2014 на 177 412,30 грн.
заборгованості за грудень 2012 року.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3% річних від суми, якщо інший
розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Водночас, в силу вимог ст. 612 ЦК України,
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Беручи до уваги наведені нормативні
приписи, суд дійшов висновку, що право
на нарахування 3% річних за порушення
відповідачем строків оплати вартості
поставленого газу у позивача виникає
після спливу строку оплати,
встановленого п. 6.1 договору, тобто з
14-го числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу та припиняється
частково/повністю в день, що передує
дню проведення часткових/остаточних
розрахунків відповідно.

Враховуючи вищевикладене, а також
здійснення відповідачем 21.12.2012
часткових розрахунків за договором суд
здійснював обрахунок 3% річних за
наступні періоди:

з 14.11.2012 по 20.12.2012 на 31 511,14 грн.
заборгованості за жовтень 2012 року,

з 14.12.2012 по 20.02.2014 на 88 089,53 грн.
заборгованості за листопад 2012 року,

з 14.01.2013 по 20.02.2014 на 177 412,30 грн.
заборгованості за грудень 2012 року.

Оскільки арифметично вірний розмір 3%
річних, обрахованих судом в межах
заявленого позивачем періоду, з
урахуванням вимог вищезазначених норм
Закону та положень договору, становить
9 114,57 грн., тому вимога позивача про
стягнення з відповідача 9 989,42 грн. 3%
річних підлягає частковому
задоволенню у розмірі 9 114,57 грн.

Витрати по сплаті судового збору, у
відповідності до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються судом на сторін
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

При винесенні даного рішення судом
також було враховано, що у
відповідності до п. 4.6 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України», приймаючи рішення зі
справи, провадження в якій порушено за
заявою прокурора, господарський суд у
разі повної або часткової відмови в
позові стягує судовий збір з
визначеного прокурором позивача (так
само повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), за винятком
випадків, коли останнього звільнено
від сплати судового збору, та коли
позивачем у справі є сам прокурор.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход Державного
бюджету України.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 124
Конституції України, ст. ст. 49, 81, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, ст. ст. 530, 549, 611, 612, 625, 692, 712
Цивільного кодексу України, ст. ст. 173,
193, 230, 233 Господарського кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства
«Фастівтепломережа» (08500, Київська обл.,
м. Фастів, вул. С.Палія, 9,
ідентифікаційний код 05387624) на користь
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул.
Б.Хмельницького, 6, ідентифікаційний
код 20077720) 20 070 (двадцять тисяч сімдесят)
грн. 48 коп. пені, 20 790 (двадцять тисяч
сімсот дев'яносто) грн. 91 коп. штрафу, 9 114
(дев'ять тисяч сто чотирнадцять) грн. 57
коп. 3% річних та 999 (дев'ятсот дев'яносто
дев'ять) грн. 52 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

4. Стягнути з Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України» (01001, м.
Київ, вул. Б.Хмельницького, 6,
ідентифікаційний код 20077720) в доход
Державного бюджету України 5 327 (п'ять
тисяч триста двадцять сім) грн. 85 коп.
судового збору.

5. Видати накази після набрання
рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
належного оформлення та підписання, і
може бути оскаржено в апеляційному
порядку.

Повне рішення складено 21.05.2014

Суддя

В.А. Ярема