м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Національного музею
народної архітектури та побуту України
до Спеціалізованого
науково-реставраційного виробничого
управління українського товариства
охорони пам'яток історії та культури
про визнання права користування
земельною ділянкою та усунення
перешкод в користуванні земельною
Судді: Пригунова А.Б. (головуюча)
від позивача: Обухов В.В.
від відповідача: Гарматюк П.Й.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Національний музей народної
архітектури та побуту України
звернувся до Господарського суду міста
Києва з позовом до Спеціалізованого
науково-реставраційного виробничого
управління українського товариства
охорони пам'яток історії та культури
про визнання за Національним музеєм
народної архітектури та побуту України
права постійного користування
земельною ділянкою площею 97,7 га (код
земельної ділянки 79:097:010п у Реєстрі
земельних ділянок бази даних
Державного земельного кадастру
України, що знаходиться за адресою: с.
Пирогів, Голосіївський район, м. Київ), в
тому числі орних земель - 54,7 га,
сіножатей - 1,9 га пасовищ - 1,4 га та інших
угідь - 27,6 га.; зобов'язання відповідача
припинити самовільне користування
зазначеною земельною ділянкою;
усунення порушення права користування
Національного музею народної
архітектури та побуту України шляхом
заборони Спеціалізованому
науково-реставраційному виробничому
управлінні українського товариства
охорони пам'яток історії та культури
користуватись земельною ділянкою, яка
належить Національному музею народної
архітектури та побуту України на праві
постійного користування; зобов'язання
науково-реставраційного виробничого
управління українського товариства
охорони пам'яток історії та культури
усунути перешкоди Національному музею
народної архітектури та побуту України
у користуванні земельною ділянкою за
кодом земельної ділянки 79:097:010п у
Реєстрі земельних ділянок бази даних
Державного земельного кадастру
України, що знаходиться у селі Пирогів,
Голосіївського району міста Київ,
шляхом звільнення земельної ділянки.
Позовні вимоги обґрунтовані
самовільним використанням
відповідачем земельної ділянки, право
користування якою належить позивачу,
як правонаступнику Музею народної
архітектури та побуту України
Національної академії наук України.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 12.08.2013 р. порушено провадження
розгляду у судовому засіданні на 16.09.2013
р. за участю представників сторін, яких
зобов'язано надати суду певні
Розгляд даної справи відкладався в
порядку ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України.
У процесі провадження у справі позивач
подав пояснення по справі, у яких
зазначає, що за позивачем збереглося
правонаступництво у всіх сферах
діяльності, що належали Музею народної
архітектури та побуту України
Національної академії наук України.
Відповідач подав відзив на позов, у
якому зазначає, що акт на право
користування землею від 22.12.1972 р.
виданий Дирекції музею народної
архітектури та побуту Української
радянської соціалістичної республіки,
якого наразі не існує, як юридичної
Також відповідач відзначає, що
позивачем не надано суду доказів
вчинення Спеціалізованим
науково-реставраційним виробничим
управлінням українського товариства
охорони пам'яток історії та культури
перешкод у користуванні позивачем
спірною земельною ділянкою.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 23.12.2013р. призначено
Розпорядженням Виконуючого обов'язки
Голови Господарського суду міста Києва
від 23.12.2013 р. визначено склад суду для
Пригунова А.Б. (головуюча), Любченко М.О.
Склад суду у даній справі змінювався.
Розпорядженням Голови Господарського
суду міста Києва від 02.04.2014 р. справу №
суду у складі: Пригунова А.Б.
(головуюча), Марченко О.В. та Гулевець
Розгляд справи відкладався в порядку
ст. 77 Господарського процесуального
Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами,
оригінали яких оглянуто у судовому
засіданні.

У судовому засіданні 14.05.2014 р. на
підставі ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.02.1969 р. Радою міністрів Української
радянської соціалістичної республіки
з метою збереження і показу пам'яток
української народної архітектури та
побуту створено Державний музей
народної архітектури та побуту
Української радянської соціалістичної
республіки з підпорядкуванням його
Міністерству культури та передбачено
його розташування в районі села
Пирогове Києва-Святошинського району
Київської області.

Постановою Ради міністрів Української
радянської соціалістичної республіки
№ 159 від 31.03.1971 р. прийнято пропозицію
Міністерства культури радянської
соціалістичної республіки та
Українського товариства охорони
пам'ятників історії та культури про
передачу Державного музею народної
архітектури та побуту Української
радянської соціалістичної республіки
у відання Українського товариства
охорони пам'ятників історії та
культури та надалі іменувати його -
«Музей народної архітектури та побуту
Української радянської соціалістичної
республіки»; покладено на Міністерство
культури Української радянської
соціалістичної республіки обов'язок
передати безоплатно Українському
товариству охорони пам'ятників історії
та культури наявні на 1 квітня 1971 р.
матеріально технічні і транспортні
засоби, обладнання та експонати музею.

22.12.1972 р. Виконавчим комітетом
Києво-Святошинської районної ради
народних депутатів трудящих видано акт
на право Дирекції музею народної
архітектури і побуту Української
радянської соціалістичної республіки
користування землею під будівництво
музею площею 97, 7 га.

Рішенням Київської міської ради
депутатів трудящих від 21.08.1975 р. № 813/20
Музею народної архітектури та побуту
Української радянської соціалістичної
республіки Міністерства культури у
постійне користування відведено
земельну ділянку площею 0, 1 га під
спорудження центрального входу по вул.
Заболотного у Московському районі
міста Києва за рахунок території
Держлісфонду лісів першої групи в
кварталі № 26 Голосіївського лісництва
без права порубки земель.

Розпорядженням Кабінету Міністрів
України від 05.07.2004 р. № 417-р передано
Державний музей народної архітектури
та побуту України зі сфери управління
Українського товариства охорони
пам'ятників історії та культури у
відання Національної академії наук
України.

Постановою Бюро президії Національної
академії наук України № 57 від 22.03.2005 р.
перейменовано Державний музей
народної архітектури та побуту України
на Музей народної архітектури та
побуту України Національної академії
наук України.

Розпорядженням Президії Національної
академії наук України № 172 від 20.03.2007 р.
найменування Музею народної
архітектури та побуту України
визначено як Державна установа «Музей
народної архітектури та побуту України
Національної академії наук України».

17.07.2008 р. Київською міською радою
прийнято вирішення про оформлення
Державній установі «Музей народної
архітектури та побуту України
Національної академії наук України»
право постійного користування
земельною ділянкою площею 131, 55 га для
експлуатації та обслуговування
експонатів, будівель та споруд музею в
селі Пирогів у Голосіївському районі
міста Києва за рахунок частини земель,
відведених відповідно до рішення
Київської міської ради депутатів
трудящих від 21.08.1975 р. № 813/20, право
користування якими посвідчено актом на
право користування землею від 22.12.1972 р.

При цьому, рішенням Київської міської
ради № 48/48 від 17.07.2008 р. на Державну
установу «Музей народної архітектури
та побуту України Національної
академії наук України» покладено
обов'язок звернутись до Головного
управління земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) із клопотанням про
виготовлення документа, що посвідчує
право користування земельною ділянкою.

Указом Президента України від 21.07.2008 р.
№ 644 Державній установі «Музей
народної архітектури та побуту України
Національної академії наук України»
надано статус Національної та
встановлено найменування Національний
музей народної архітектури та побуту
України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів
України від 10.08.2011 р. № 787-р Національний
музей народної архітектури та побуту
України передано зі сфери управління
Національної академії наук України до
сфени управління Міністерства
культури України.

Наказом Міністерства культури України
№ 8 від 11.01.2012 р. затверджено статут
Національного музею народної
архітектури та побуту України
відповідно до якого за останнім
зберігається правонаступництво у всіх
сферах діяльності.

Також статутом передбачено, що
Національний музей народної
архітектури та побуту України є
об'єктом державної власності України,
бюджетним закладом культури, що
належить до сфери управління
Міністерства культури України.

Пунктом 2.8. статуту Національного музею
народної архітектури та побуту України
передбачено, що землі, відведені музею,
перебувають у державній власності і
передаються йому в постійне
користування у встановленому
законодавством України порядку.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач
стверджує, що Національний музей
народної архітектури та побуту України
є користувачем земельної ділянки 97, 7 га
у селі Пирогів Голосіївського району
міста Києва на підставі акту на право
постійного користування землею від
22.12.1972 р., в той час як Спеціалізоване
науково-реставраційне виробниче
управління українського товариства
охорони пам'яток історії та культури
використовує вищевказану земельну
ділянку самовільно.

Нормативно обґрунтовуючи заявлені
вимоги, позивач посилається на норми
ст.ст. 95, 152 Земельного кодексу України,
якими передбачено порядок захисту прав
користувачів земельних ділянок.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, та
враховуючи, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, суд відзначає наступне.

Статтею 4 Господарського
процесуального кодексу України
вставлено, що господарський суд
вирішує господарські спори на підставі
Конституції України, цього Кодексу,
інших законодавчих актів України,
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Господарський суд не
застосовує акти державних та інших
органів, якщо ці акти не відповідають
законодавству України.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 13 Конституції України
визначено, що земля, її надра,
атмосферне повітря, водні та інші
природні ресурси, які знаходяться в
межах території України, природні
ресурси її континентального шельфу,
виключної (морської) економічної зони є
об'єктами права власності Українського
народу. Від імені Українського народу
права власника здійснюють органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Згідно зі ст. 22 Конституції України
конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані. При прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

За змістом ст. 41 Конституції України
громадяни для задоволення своїх потреб
можуть користуватися об'єктами права
державної та комунальної власності
відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Слід відзначити, що інститут
постійного користування земельною
ділянкою - право володіння і
користування земельною ділянкою, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, без встановлення строку - за
останні десятиліття зазнав істотних
змін.

Так, на час видачі державного акту на
право постійного користування землею
від 22.12.1972 р., регулювання земельних
відносини забезпечувалось Земельним
кодексом Української радянської
соціалістичної республіки від 08.07.1970 р.,
відповідно до норм якого
землекористувачами визначено
колгоспи, радгоспи, інші
сільськогосподарські державні,
кооперативні, громадські підприємства,
організації і установи; промислові,
транспортні та інші
несільськогосподарські державні,
кооперативні, громадські підприємства,
організації і установи; громадянам
Союзу радянських соціалістичних
республік, яким земля надається в
безстрокове або тимчасове
користування.

При цьому, у відповідності до ст. 20
Земельного кодексу Української
радянської соціалістичної республіки
право землекористування колгоспів,
радгоспів та інших землекористувачів
засвідчується державними актами на
право користування землею.

Положеннями Земельного кодексу
Української радянської соціалістичної
республіки від 18.12.1990 р. визначено, що
користування землею може бути
тимчасовим, або постійним, право на яке
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними Радами
народних депутатів.

Земельним кодексом України від 25.10.2001 р.
право постійного користування
земельною ділянкою визначено як право
володіння і користування земельною
ділянкою, яка перебуває у державній або
комунальній власності, без
встановлення строку.

Земельним кодексом України закріплено,
що земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави.

Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу
України земельні відносини - це
суспільні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження землею.
Суб'єктами земельних відносин є
громадяни, юридичні особи, органи
місцевого самоврядування та органи
державної влади. Об'єктами земельних
відносин є землі в межах території
України, земельні ділянки та права на
них, у тому числі на земельні частки
(паї).

Згідно з ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу
України права постійного користування
земельною ділянкою із земель державної
та комунальної власності набувають
лише підприємства, установи та
організації, що належать до державної
або комунальної власності.

При цьому, за приписами ст. 116
Земельного кодексу України громадяни
та юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

При цьому, відповідно до Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень» від
01.07.2004 р. право постійного користування
земельною ділянкою, передбачене
Земельним кодексом України, підлягає
обов'язковій державній реєстрації.

Виходячи з системного аналізу
зазначених норм випливає, що державний
акт на право користування землею
посвідчує відповідне право суб'єкта
земельних відносин, на ім'я якого такий
виданий.

Також з вищенаведеного випливає, що
підставою для виникнення права на
земельну ділянку є відповідний
юридичний факт, як-то набуття права на
земельну ділянку в порядку та на
підставах, визначених нормами
Земельного кодексу України та, при
цьому, право постійного користування
землею слід окремо відрізняти від
права на оформлення постійного
користування земельними ділянками.

В той же час, нормами Земельного
кодексу України не передбачено такої
підстави набуття прав на земельну
ділянку, як перехід права та обов'язків
однієї юридичної особи до іншої в
порядку правонаступництва.

Між тим, необхідно відзначити, що право
постійного користування земельною
ділянкою, набуте особою у
встановленому законом порядку,
правонаступником якої є відповідна
юридична особа, не втрачається, а
зберігається до його належного
переоформлення.

Вищевикладені висновки зроблені
Конституційним судом України у справі
від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005 за конституційним
поданням 51 народного депутата України
щодо відповідності Конституції
України (конституційності) положень
статті 92, п. 6 розділу Х "Перехідні
положення" Земельного кодексу України
та втілені у судовій практиці, зокрема,
у постановах Вищого господарського
суду України № 25/17-3125-2011 від 10.042012 р., №
5024/2131/2011 від 04.02.2013 р., № 5017/2636/2012 від
03.12.2013 р.

В контексті розглядуваної справи, слід
зауважити, що до Національного музею
народної архітектури та побуту
України, як послідовного
правонаступника Музею народної
архітектури і побуту Української
радянської соціалістичної республіки
перейшло право на оформлення
користування земельною ділянкою у селі
Пирогів Голосіївського району міста
Києва.

Між тим, згідно зі ст. 15 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

За приписами ст. 152 Земельного кодексу
України визначено, що держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю. Власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом:
визнання прав, відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав, визнання
угоди недійсною, визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування,
відшкодування заподіяних збитків,
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Відповідно до ст. 212 Земельного кодексу
України самовільно зайняті земельні
ділянки підлягають поверненню
власникам землі або землекористувачам
без відшкодування затрат, понесених за
час незаконного користування ними.
Приведення земельних ділянок у
придатний для використання стан,
включаючи знесення будинків, будівель
і споруд, здійснюється за рахунок
громадян або юридичних осіб, які
самовільно зайняли земельні ділянки.
Повернення самовільно зайнятих
земельних ділянок провадиться за
рішенням суду.

Законом України «Про державний
контроль за використанням та охороню
земель» встановлено, що самовільним
зайняттям земельної ділянки є будь-які
дії, які свідчать про фактичне
використання земельної ділянки за
відсутності відповідного рішення
органу виконавчої влади чи органу
місцевого самоврядування про її
передачу у власність або надання у
користування (оренду) або за
відсутності вчиненого правочину щодо
такої земельної ділянки, за винятком
дій, які відповідно до закону є
правомірними.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом

Таким чином, приймаючи до уваги, що за
приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
суть якого полягає у обґрунтуванні
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, своїх вимог і
заперечень поданими суду доказами, які
господарський суд оцінює за своїм
внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом,
приймаючи до уваги, що позивачем не
надано суду документів, які б
відповідно до положень Земельного
кодексу України посвідчували його
права на спірну земельну ділянку, суд
дійшов висновку про необґрунтованість
вимог Національного музею народної
архітектури та побуту України про
захист його прав в порядку ст.ст. 152, 212
Земельного кодексу України.

Між тим, слід відзначити, що заявляючи
вимоги про зобов'язання
Спеціалізованого
науково-реставраційного виробничого
управління українського товариства
охорони пам'яток історії та культури
припинити самовільне користування
спірною земельною ділянкою, усунення
порушення користування позивачем
шляхом заборони відповідачеві
користуватись земельною ділянкою, що
належить позивачеві на праві
постійного користування, зоов'язання
відповідача усунути перешкоди
Національному музею народної
архітектури та побуту України у
користуванні земельною ділянкою
шляхом її звільнення, позивачем не
надано суду доказів, з яких можливо
було дійти висновку про використання
спірної земельної ділянки
відповідачем, перебування на ній
відповідача та/або його майна, а також
доказів чинення відповідачем перешкод
позивачу у користуванні вказаною
земельною ділянкою позивачем. Крім
того, у даному випадку, відповідачем не
порушені права позивача, як
користувача спірної земельної ділянки,
як це передбачено ст.1 Господарського
процесуального кодексу України.

В силу положень ст. 16 Цивільного
кодексу України та ст. 20 Господарського
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Суд може захистити
цивільне право або інтерес способом, що
встановлений договором або законом.

В той же час, нормами чинного
земельного законодавства України не
передбачено такого способу захисту
права, як заборона користування майном
та, зокрема, земельною ділянкою.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із
наведених позивачем обґрунтувань та
встановлених судом обставин, суд
дійшов висновку що доводи позивача не
знайшли свого підтвердження та
спростовуються наявними у справі
доказами.

Інших обґрунтувань своїх вимог, ніж ті,
що наведені у позовній заяві, позивачем
суду не надано.

За таких обставин, суд відмовляє у
задоволенні позову у повному обсязі.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
32, 33, 49, 75, ст.ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 19.05.2014 р.

Судді:
Пригунова А.Б.
(головуюча)

Марченко О.В.

Гулевець О.В.