ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2014 р.Справа № 922/4541/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання
Воронько В.В.

розглянувши справу

за позовом ФОП ОСОБА_1, м. Харків до
1.Харківського міського управління
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Харківській
області, м. Харків 2. Головного
Управління МВС України в Харківській
області, м. Харків 3. УДАІ ГУМВСУ в
Харківській області, м.Харків про
стягнення 6761,24 грн. за участю
представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

1-го відповідача (ХМУ ГУ МВС України в
Харківській області) - Сафронова К.В.,
довіреність №30/13 від 01.01.14 р.,

2-го відповідача (ГУ МВС України в
Харківській області) - Блудова О.В.,
довіреність №90/1487 від 03.03.14 р.,

3-го відповідача (Управління Державної
Автомобільної інспекції ГУМВС України
в Харківській області) - Арсеньєв В.О.,
довіреність б/н від 21.03.2014 р.,

ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_1 звернувся до господарcького
суду Харківської області з позовною
заявою, в якій просив стягнути з
Відділу Державної автомобільної
інспекції з обслуговування міста
Харкова шкоду завдану незаконними
діями відповідача на суму 6761,24 грн., яка
складається з: судових витрат в сумі
1488,07 грн., матеріальних збитків в сумі
1892,55 грн., моральної шкоди на суму 3308,62
грн.

Ухвалою господарського суду від 31.10.13р.
за позовною заявою було порушено
провадження у справі та призначено її
до розгляду у відкритому судовому
засіданні.

Ухвалою суду від "09" грудня 2013 р.
задоволено клопотання позивача про
заміну неналежного відповідача на
належного, замінено первісного
відповідача на Харківське міське
управління Головного управління МВС
України в Харківській області.

Ухвалою господарського суду від 05
лютого 2014 року були задоволені
уточнення до позовної заяви від 31.01.2014
року по даній справі в розумінні
збільшення позовних вимог, в яких
позивач просить суд стягнути на свою
користь суму у розмірі 11 456, 35 грн., яка
складається з судових витрат на суму
2321,35 грн., матеріальних збитків у
розмірі 3045,00 грн. та понесеної
моральної шкоди, яку оцінив позивач на
суму у розмірі 6090,00 грн.

Ухвалою суду від "24" лютого 2014 р.
залучено до участі у справі в якості
іншого відповідача - Головне
Управління МВС України в Харківській
області.

Ухвалою суду від "03" квітня 2014 р.
залучено до участі у справі в якості
іншого відповідача - УДАІ ГУМВСУ в
Харківській області.

20.05.2014р. за вх. № 16664 через канцелярію
суду позивач надав заяву про
збільшення розміру позовних вимог, в
якій просить суд стягнути солідарно з
Харківського міського управління
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Харківській
області, з Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Харківській області, з Управління
Державної автомобільної інспекції
Головного управління МВС України в
Харківській області на свою користь
суму у розмірі 12989,92грн., яка
складається з судових витрат на суму
2414,66грн., матеріальних збитків на суму
4080,30грн. та моральної шкоди на суму
6494,96грн.

У відповідності до ст. 22 ГПК України
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог. До початку
розгляду господарським судом справи по
суті позивач має право змінити предмет
або підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

Оскільки подана позивачем заява не
суперечить вимогам ст. 22 ГПК України, не
порушує прав та охоронюваних законом
інтересів інших осіб, суд приймає заяву
про збільшення позовних вимог до
розгляду та задовольняє її.

Позивач в судовому засіданні підтримав
заявлені вимоги з урахуванням наданих
уточнень, просить суд задовольнити
позов у повному обсязі.

Представник 1-го відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечує в
повному обсязі, надав додаткові
заперечення на позов (вх. № 17669 від
27.05.2014р.), які долучено судом до
матеріалів справи.

Представник 2-го відповідача в судовому
засіданні просить задовольнити
заявлене ним клопотання про припинення
провадження у справі на підставі п.1 ч.1
ст. 80 ГПК України з підстав, викладених
у відзиві на позов, поданому до суду
26.03.2014р. за вх. № 10123. Окрім того, подав
письмові заперечення на позов (вх. № 17674
від 27.05.2014р.), які долучено судом до
матеріалів справи.

Представник 3-го відповідача в судовому
засіданні просить відмовити позивачу в
задоволенні позову з підстав,
викладених у письмових запереченнях
(вх. № 17668 від 27.05.2014р.), які долучено
судом до матеріалів справи.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані докази, заслухавши
пояснення представників сторін, суд
встановив наступне.

Звертаючись з позовною заявою до
господарського суду Харківської
області позивач - ФОП ОСОБА_1, в
обґрунтування своїх вимог, посилався
на те, що постановою серія АХ № 212458 по
справі про адміністративне
правопорушення від 31 липня 2010 року,
винесеною інспектором ІДПС ВДАІ
м.Харкова та АТІ при ГУМВСУ в
Харківській області Неймирик В.О.
накладено на ОСОБА_1 штраф у розмірі
260,00грн. за адміністративне
правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122
КУпАП. Постановою Київського районного
суду м.Харкова від 08.11.2010р. по справі №
2а-1360/10/11 задоволено адміністративний
позов ОСОБА_1 та скасовано
вищезазначену постанову серія АХ № 212458
по справі про адміністративне
правопорушення від 31 липня 2010 року.

В подальшому, позивач звертався до
Управління ДАІ в Харківській області з
заявою про притягнення інспектора ДАІ
Неймирик В.О. до дисциплінарної
відповідальності та внесення до
електронного реєстру ДАІ змін про
списання штрафу, накладеного згідно
Постанови ДАІ, направляв заяву до
Служби внутрішньої безпеки МВС
України, подавав заяву до Прокуратури
Київського району міста Харкова.

Окрім того, як зазначає позивач,
Київським ВДВС Харківського МУЮ було
відкрито виконавче провадження на
підставі Постанови ДАІ серія АХ № 212458
від 31 липня 2010 року. 02.06.2011 року
постановою ВП № 26810760 виконавче
провадження, розпочате на підставі
Постанови ДАІ серія АХ № 212458 від 31
липня 2010 року було закінчено.

Таким чином, на думку позивача,
вищезазначені факти свідчать про
незаконність дій і рішень посадових
осіб ДАІ та про порушення його прав для
відновлення яких він, як суб'єкт
підприємницької діяльності, змушений
був нести судові витрати, що
складаються з: витрат на оплату
пального та оплату послуг Харківського
метрополітену для прибуття, подання та
отримання документів до відповідачів,
до суду, до прокуратури, до виконавчої
служби, до господарського суду
Харківської області, до ДПІ у
Київському районі міста Харкова та
інших інстанцій; оплати мобільного
зв'язку та INTERNET для підготовки і
отримання інформації по справі; оплати
відправки поштою заяв до Служби
внутрішньої безпеки МВС України;
оплати судового збору за подання
адміністративного позову до
Київського районного суду м.Харкова;
оплати послуг заправки картриджу
принтера та паперу для друкування
документів пов'язаних з захистом та
спробою відновити права позивача;
оплати послуг пошти за пересилання
документів при розгляді справи в
господарському суді Харківської
області; оплати державного мита та
послуг банку за перерахування
державного мита за надання виписки про
знаходження позивача у Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців.

Крім того, позивач посилається на те, що
йому було завдані матеріальні збитки,
які складаються з: втраченого
заробітку у зв'язку з витрачанням
робочого часу на підготовку та подання
документів для оскарження незаконних
дій ДАІ, закриття виконавчого
провадження в державній виконавчій
службі, участь у судових засіданнях та
моральна шкода, яка полягає у глибокому
відчутті позивачем несправедливості і
безнадійності.

Як на підставу для звернення саме до
господарського суду з вищезазначеним
позовом позивач посилається на те, що
його було незаконно притягнуто до
адміністративної відповідальності у
час, коли він їхав до своїх
контрагентів у зв'язку з веденням своєї
підприємницької діяльності, тобто
правовідносини по відшкодуванню шкоди
виникли між позивачем, як фізичною
особою-підприємцем, і відповідачем, як
суб'єктом владних повноважень.

Заперечуючи проти позовних вимог, 1-й
відповідач посилається на те, що
позовні вимоги в частині стягнення
матеріальної шкоди не підлягають
задоволенню, оскільки позивачем не
доведено обставин, на які він
посилається як на підставу своїх вимог.
Щодо заявленої позивачем моральної
шкоди 1-й відповідач вважає, що в цій
частині провадження у справі повинно
бути закрито у зв'язку з непідсудністю
господарському суду.

2-й відповідач просить припинити
провадження у справі по п.1 ст. 80 ГПК
України, оскільки цей спір не підлягає
вирішенню в господарських судах.

3-й відповідач в своїх запереченнях
посилається зокрема на те, що жодного
документу, яким би було встановлено
вину співробітника ДАІ немає.
Транспортний засіб, на якому
пересувався позивач, зареєстрований на
нього як на фізичну особу. За порушення
дорожнього руху відповідальності
підлягає водій транспортного засобу
(фізична особа), тому усі дії які
оскаржує позивач не повинні
розглядатися в господарському суді.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, суд виходить із
наступного.

Відповідно до частини другої статті 22
ЦК України збитками визнаються
витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки);
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Зі змісту статей 614, 623 ЦК України та
статті 226 ГК України вбачається, що для
застосування такого заходу
відповідальності, як стягнення збитків
потрібна наявність усіх елементів
складу господарського правопорушення:
1) порушення зобов'язання; 2) збитки; 3)
причинний зв'язок між порушенням
зобов'язання та збитками; 4) вина.

Позивач просить суд стягнути з
відповідача 4080,30грн. матеріальних
збитків, що складаються з втраченого
ним заробітку у зв'язку з витрачанням
робочого часу на підготовку та подання
документів для оскарження незаконних
дій ДАІ, закриття виконавчого
провадження в державній виконавчій
службі, участі у судових засіданнях.
При розрахунку цих збитків позивач
посилається на розмір мінімальної
заробітної плати, встановлений
бюджетним законодавством.

Необхідно зазначити, що позивач є
суб'єктом підприємницької діяльності і
здійснює цю діяльність на власний
ризик, і не отримує мінімального
фіксованого прибутку, встановленого
законодавством.

Окрім того, заявлена позивачем вимога
за своєю правовою природою є упущеною
вигодою. Пред'явлення вимоги про
відшкодування неодержаних доходів
(упущеної вигоди) покладає на позивача
обов'язок довести, що ці доходи (вигода)
не є абстрактними, а дійсно були б ним
отримані в разі здійснення
підприємницької діяльності. Позивач
повинен довести також, що він міг і
повинен був отримати визначені доходи,
і тільки неправомірні дії відповідача
стали єдиною і достатньою причиною, яка
позбавила його можливості отримати
прибуток.

Відповідно до пункту 3.2. Постанови
Пленуму ВГСУ від 24.10.2011р. N 10 „Про деякі
питання підвідомчості і підсудності
справ господарським судам"
господарські суди на загальних
підставах вирішують усі спори між
суб'єктами господарської діяльності,
а також спори, пов'язані з: -вимогами про
відшкодування шкоди, заподіяної
протиправними; рішеннями, діями чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень або іншим порушенням прав,
свобод та інтересів суб'єктом
публічно-правових відносин, - за умови,
що такі вимоги не об'єднуються з
вимогою вирішити публічно-правовий
спір і за своїм суб'єктним складом
підпадають під дію статті 1 ГПК.

Згідно приписів п.2.3. Постанови Пленуму
ВГСУ №7 від 21.02.2013р. „Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України", в силу пункту 13 частини другої
статті 3 Закону судовий збір не
справляється за подання позовної заяви
про відшкодування шкоди, заподіяної
особі незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю зазначених у цій нормі
органів та осіб. Питання стосовно
незаконності відповідних рішень, дій
чи бездіяльності можуть вирішуватися
господарським судом лише за
результатами розгляду справи по суті,
тому пов'язані з цим обставини не
підлягають з'ясуванню під час
прийняття судом позовної заяви, і
останню не може бути повернуто судом у
зв'язку з несплатою судового збору.
Розподіл останнього (та інших сум
судових витрат) між сторонами
здійснюється в подальшому згідно з
судовим рішенням, прийнятим по суті
справи, з урахуванням приписів статті 49
ГПК.

Слід також зазначити, що суд, зважаючи
на приписи п.2.3. вищезазначеної
Постанови Пленуму ВГСУ №7, в процесі
розгляду справи дійшов висновку про те,
що в матеріалах справи відсутні докази,
якими підтверджується наявність
рішень, щодо спричинення ОСОБА_1 шкоди,
заподіяної незаконними рішеннями,
діями чи бездіяльністю державного або
іншим органом, посадовою або службовою
особою таких органів, на які
посилається скаржник, як на підставу
понесених ним збитків. Як вбачається з
постанови Київського районного суду м.
Харкова від 04.10.2010. постанову АХ 325509 від
29.08.2010 було скасовано у зв'язку з
відсутністю доказів, якими б
підтверджувалися неправомірні дії
ОСОБА_1, а не у зв'язку з неправомірними
діями співробітника органів ІДПС ВДАІ
м.Харкова та АТІ при ГУМВСУ в
Харківській області Неймирика В.О. В
постанові не було визнано дії
Неймирика Віталія Олексійовича
неправомірними.

Крім того, відповідно до відповіді №
52/1-С-1628 від 17.12.2010 року начальника ВДАІ з
обслуговування м.Харкова та АТІ УДАІ
ГУМВСУ у Харківській області Федяніна
Б.Л. на заяву від 08.12.2010 року ОСОБА_1
(аркуш справи № 9-10) було проведено
службову перевірку та в ході її
проведення було встановлено, що 31.07.10
року інспектор ДПС Неймирик В.О. згідно
постової відомості розстановки
нарядів батальйону ніс службу по
відпрацюванні території м.Харкова.
Службу ніс в пішому патрулі згідно
наказу МВС України від 27.03.2009 року №111.
Тобто, Неймирик В.О. у час зупинки
Автомобіля ДЕО (НОМЕР_2) під керуванням
ОСОБА_1 виконував покладені на нього
службові обов'язки.

Судом встановлено, що позивач
звертався за захистом свого порушеного
права щодо оскарження рішень дій чи
бездіяльності Неймирика В.О. до
Київського районного суду м.Харкова.
Проте, постановою Київського районного
суду м.Харкова було лише скасовано
постанову про накладення штрафу в
розмірі 260 грн. Оскільки судом не було
визнано дії Неймирика В.О. незаконними,
а також в матеріалах справи відсутні
будь-які належні докази, які б
підтверджували наявність незаконних
дій інспектора, тому суд не вбачає
законних підстав вважати дії
інспектора ДПС Неймирика В.О.
незаконними.

У зв'язку з цим, суд вважає
безпідставним посилання позивача на
наявність підстав щодо несплати
останнім судового збору на підставі
п.13 ч.2 ст. 3 Закону України „Про судовий
збір".

За змістом статті 1166 ЦК України для
застосування такої міри
відповідальності, як стягнення збитків
необхідною є наявність усіх елементів
складу цивільного правопорушення, а
саме: протиправної поведінки, збитків,
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками, вини.
За відсутності хоча б одного із цих
елементів цивільно-правова
відповідальність не настає.

В даному випадку відсутня протиправна
поведінка з боку відповідача. Таким
чином, немає у наявності усіх елементів
складу цивільного правопорушення, які
необхідні для стягнення матеріальних
збитків.

На підставі вищевикладеного, вимоги
позивача щодо стягнення матеріальних
збитків в розмірі 4080,30 грн. є
необгрунтованими, недоведеними та
такими, що не підлягають задоволенню у
повному обсязі.

Щодо заявленої позивачем вимоги про
стягнення моральної шкоди в розмірі
6494,96грн. суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Стаття 1167 Цивільного кодексу України
містить підстави відповідальності за
завдану моральну шкоду, а саме:
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Згідно до ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу
України моральна шкода
відшкодовується незалежно від вини
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування, фізичної або
юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі
внаслідок її незаконного засудження,
незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування запобіжного
заходу, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених
законом.

Згідно зі ст. 1176 ЦК України,
відшкодування шкоди, завданої
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю органу дізнання,
попереднього (досудового) слідства,
прокуратури або суду. Підстави
відшкодування шкоди згідно з вимогами
ст.1176 ЦК України передбачені вимогами
Закону України "Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду" від 01.12.1994 року
№266/94-ВР.

Зазначеним законом встановлюється
вичерпний перелік випадків, умов та
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові внаслідок незаконній,
дій органів дізнання, досудового
слідства, прокуратури і суду, а також
визначає органи на які покладається
вчинення дій по забезпеченню
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові, та пов'язані з цим
обов'язки зазначених органів.

Відповідно до ст.1 Положення "Про
Державну автомобільну інспекцію
міністерства внутрішніх справ"
Державна автомобільна інспекція
(Державтоінспекція) є головним органом,
на який покладається забезпечення
безпеки дорожнього руху в Україні, що
входить до системи органів
Міністерства внутрішніх справ України.
Державна автомобільна інспекція
Міністерства внутрішніх справ не
відноситься до органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду.

Таким чином, законних підстав для
відшкодування шкоди на підставі Закону
України "Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів, що
здійснюють оперативно-розшукову
діяльність, органів досудового
розслідування, прокуратури і суду" від
01.12.1994 року, суд не вбачає.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного суду України N 4 від 31.03.95 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній
особі незаконними діями або
бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих
зв'язків через неможливість
продовження активного громадського
життя, порушенні стосунків з
оточуючими людьми, при настанні інших
негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав
цивільно - правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Як вбачається з позовної заяви,
обґрунтовуючи понесення моральної
шкоди, позивач посилається на глибоке
відчуття несправедливості та
безнадійності. Проте, жодного доказу
наявності такої шкоди, протиправності
діяння її заподіювача, наявності
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні в
матеріалах справи не міститься.

Разом з тим, відповідно до ст. 23 ЦК
України розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення.

Суд приходить до висновку, що факт
протиправності діяння недоведений
суду, а сам факт винесення постанови
Київського районного суду м. Харкова
про скасування постанови серії АХ №212458
по справі про адміністративне
правопорушення від 31 липня 2010 року,
винесену інспектором ІДПС ВДАІ м.
Харкова та АТІ при ГУМВСУ в Харківській
області Неймириком В.О.,- не може
свідчити про наявність неправомірних
дій, заподіяння позивачеві моральних
чи фізичних страждань або втрат
немайнового характеру.

В матеріалах справи відсутні докази,
якими підтверджується наявність
рішень, щодо спричинення ОСОБА_1 шкоди,
заподіяної незаконними рішеннями,
діями чи бездіяльністю державного або
іншим органом, посадовою або службовою
особою таких органів, на які
посилається скаржник, як на підставу
понесених ним збитків. Як вбачається з
постанови Київського районного суду м.
Харкова від 04.10.2010р. постанову АХ 325509
від 29.08.2010 було скасовано у зв'язку з
відсутністю обставин, якими
підтверджується порушення правил
дорожнього руху ОСОБА_1, а не у зв'язку з
неправомірними діями співробітника
органів ДАІ. Тому, наявності завдання
ОСОБА_1 моральної шкоди незаконними
діями інспектора ДПС Неймирика В.О.
(моральних страждань) суду не доведено.

З огляду на вищевказане, позивач суду
не надав доказів наявності всіх
необхідних підстав (елементів)
цивільно - правової відповідальності
для стягнення моральної шкоди, а саме
немає доказів наявності
протиправності діяння заподіювача.

За таких підстав, вимоги позивача в
частині стягнення з відповідачів
6494,96грн. моральної шкоди є
необґрунтованими, не доведеними та
такими, що не підлягають задоволенню у
повному обсязі.

Щодо вимог позивача про стягнення з
відповідача судових витрат, що
складаються з: витрат на оплату
пального та оплату послуг Харківського
метрополітену для прибуття, подання та
отримання документів до відповідачів,
до суду, до прокуратури, до виконавчої
служби, до господарського суду
Харківської області, до ДПІ у
Київському районі міста Харкова та
інших інстанцій; оплати мобільного
зв'язку та INTERNET для підготовки і
отримання інформації по справі; оплати
відправки поштою заяв до Служби
внутрішньої безпеки МВС України;
оплати судового збору за подання
адміністративного позову до
Київського районного суду м.Харкова;
оплати послуг заправки картриджу
принтера та паперу для друкування
документів пов'язаних з захистом та
спробою відновити права позивача;
оплати послуг пошти за пересилання
документів при розгляді справи в
господарському суді Харківської
області; оплати державного мита та
послуг банку за перерахування
державного мита за надання виписки про
знаходження позивача у Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців на загальну
суму 2414,66грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням. У
випадках, передбачених законодавчими
актами України, до господарського суду
мають право також звертатися державні
та інші органи, фізичні особи, що не є
суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно до ст. 12 Господарського
процесуального кодексу України
господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при
укладанні, зміні, розірванні і
виконанні господарських договорів, у
тому числі щодо приватизації майна, та
з інших підстав, крім:

спорів про приватизацію державного
житлового фонду;

спорів, що виникають при погодженні
стандартів та технічних умов;

спорів про встановлення цін на
продукцію (товари), а також тарифів на
послуги (виконання робіт), якщо ці ціни
і тарифи відповідно до законодавства
не можуть бути встановлені за угодою
сторін;

спорів, що виникають із
публічно-правових відносин та
віднесені до компетенції
Конституційного Суду України та
адміністративних судів;

інших спорів, вирішення яких
відповідно до законів України та
міжнародних договорів України
віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів
Антимонопольного комітету України,
Рахункової палати з питань, віднесених
законодавчими актами до їх
компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних
відносин у спорах між юридичною особою
та її учасниками (засновниками,
акціонерами, членами), у тому числі
учасником, який вибув, а також між
учасниками (засновниками, акціонерами,
членами) юридичної особи, пов'язаними
із створенням, діяльністю, управлінням
та припиненням діяльності такої особи,
крім трудових спорів;

5) справи у спорах щодо обліку прав на
цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із
земельних відносин, в яких беруть
участь суб'єкти господарської
діяльності, за винятком тих, що
віднесено до компетенції
адміністративних судів;

7) справи у спорах з майновими вимогами
до боржника, стосовно якого порушено
справу про банкрутство, у тому числі
справи у спорах про визнання
недійсними будь-яких правочинів
(договорів), укладених боржником;
стягнення заробітної плати; поновлення
на роботі посадових та службових осіб
боржника, за винятком спорів,
пов'язаних із визначенням та сплатою
(стягненням) грошових зобов'язань
(податкового боргу), визначених
відповідно до Податкового кодексу
України, а також справ у спорах про
визнання недійсними правочинів
(договорів), якщо з відповідним позовом
звертається на виконання своїх
повноважень контролюючий орган,
визначений Податковим кодексом
України;

8) справи за заявами про затвердження
планів санації боржника до порушення
справи про банкрутство.

Постановою Пленуму Вищого
господарського суду України від 24.10.2011
N 10 "Про деякі питання підвідомчості і
підсудності справ господарським судам"
зазначено, що з огляду на приписи
частини третьої статті 22 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів", згідно з якими місцеві
господарські суди розглядають справи
у спорах, що виникають з
господарських правовідносин, а також
інші справи, віднесені процесуальним
законом до їх підсудності, та на
вимоги статей 1, 4-1, 12 ГПК господарські
суди розглядають справи в порядку
позовного провадження, коли склад
учасників спору відповідає приписам
статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких
виник спір, мають господарський
характер.

У вирішенні питання про те, чи є
правовідносини господарськими, а спір -
господарським, слід виходити з
визначень, наведених у статті 3
Господарського кодексу України.

Господарський спір підвідомчий
господарському суду, зокрема, за таких
умов:

- участь у спорі суб'єкта
господарювання;

- наявність між сторонами, по-перше,
господарських відносин, врегульованих
Цивільним кодексом України, ГК України,
іншими актами господарського і
цивільного законодавства, і, по-друге,
спору про право, що виникає з
відповідних відносин;

- наявність у законі норми, що прямо
передбачала б вирішення спору
господарським судом;

- відсутність у законі норми, що
прямо передбачала б вирішення такого
спору судом іншої юрисдикції.

Таким чином, господарські суди на
загальних підставах вирішують усі
спори між суб'єктами господарської
діяльності, а також спори, пов'язані з
вимогами про відшкодування шкоди,
заподіяної протиправними рішеннями,
діями чи бездіяльністю суб'єкта
владних повноважень або іншим
порушенням прав, свобод та
інтересів суб'єктом
публічно-правових відносин, - за
умови, що такі вимоги не об'єднуються
з вимогою вирішити публічно-правовий
спір і за своїм суб'єктним складом
підпадають під дію статті 1 ГПК.

В частині вимог позивача про стягнення
судових витрат, пов'язаних з розглядом
справи у Київському районному суді м.
Харкова в розмірі 656,53 грн. провадження
у справі підлягає припиненню по пункту
1 ст.80 ГПК України, оскільки вони не
можуть бути предметом стягнення в
окремому позові, а тільки лише повинні
розглядатися в тому ж провадженні, в
зв'язку з яким і були понесені.
Враховуючи те, що вони були понесені в
зв'язку з розглядом справи у Київському
районному суді м. Харкова, тому там і
повинні бути розподілені.

Оскільки вимоги позивача про стягнення
судових витрат, що складаються з оплати
пального для прибуття, подання та
отримання документів, а також оплата
судового збору за подання
адміністративного позову до
Київського районного суду м.Харкова
відносяться до судових витрат,
пов'язаних з розглядом справи №
2а-1360/10/11, яка розглядалась Київським
районним судом м. Харкова, тобто в
рамках іншого судового провадження,
тому вони повинні розглядатися тим
місцевим судом, який розглядав
адміністративний позов. За таких
обставин, зазначені вимоги не
підлягають розгляду в господарському
суді Харківської області, у зв'язку з
чим суд припиняє провадження у справі в
цій частині на підставі п.1 ст. 80
Господарського процесуального кодексу
України.

Щодо вимог позивача про стягнення
судових витрат, які складаються з
витрат понесених при розгляді даної
справи в господарському суді
Харківської області, суд відмовляє в їх
задоволенні виходячи з наступного.

Відповідно до розділу VI Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК) судовими витратами є витрати
сторін та інших учасників судового
процесу в господарському суді, які
пов'язані з розглядом справи і
складаються з: судового збору; сум, що
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом; витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження; оплати
послуг перекладача, адвоката; інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Склад судових витрат не є вичерпним, і
оцінка тих чи інших витрат сторін як
судових здійснюється господарським
судом з урахуванням обставин
конкретної справи.

Згідно абзацу 2 пункту 1 Постанови
Пленуму ВГСУ №7 від 21.02.2013 року „Про
деякі питання практики застосування
розділу VI Господарського
процесуального кодексу України",- до
інших витрат у розумінні статті 44 ГПК
відносяться, зокрема: суми, які
підлягають сплаті особам, викликаним
до господарського суду для дачі
пояснень з питань, що виникають під час
розгляду справи (стаття 30 названого
Кодексу); витрати сторін та інших
учасників судового процесу, пов'язані з
явкою їх або їхніх представників у
засідання господарського суду, за
умови, що таку явку судом було визнано
обов'язковою.

Судом встановлено, що ухвалами суду від
31.10.13 року, від 27.11.13 року, 09.12.13 року, 16.12.13
року, 20.01.14 року, 05.02.14 року, 24.02.14 року,
17.03.14 року, 03.04.14 року, 07.05.14 року, були
призначені судові засідання, але в
жодній з вищеперелічених ухвал
господарського суду не було визначено
явку позивача по даній справі
обов'язковою, тому у господарського
суду відсутні законні підстави для
задоволення позовних вимог в цій
частині з огляду на приписи п.1
Постанови Пленуму ВГСУ №7 від 21.02.2013
року.

Зазначені витрати не є збитками в
розумінні статті 224 Господарського
кодексу України та статті 22 Цивільного
кодексу України, не входять до складу
ціни позову і не можуть стягуватися під
виглядом збитків (п.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України").

Витрати, які позивач просить суд
стягнути з відповідачів на свою
користь, пов'язані з поданням та
отриманням документів до відповідачів,
до прокуратури, до виконавчої служби,
ДПІ у Київському районі міста Харкова
та інших інстанцій, оплати відправки
поштою заяв до Служби внутрішньої
безпеки МВС України взагалі не є
судовими витратами, і ці витрати не
підлягають стягненню, як судові
витрати, пов'язані з розглядом справи,
оскільки це є витрати, понесені
позивачем, внаслідок збирання доказів
по даній справі, і понесення яких є
правом позивача для доведення своєї
правової позиції по справі, а не
обов'язком, тому такі витрати не
підлягають стягненню в розумінні ст.44
ГПК України.

Крім того, в п. 2.2.3. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013р. № 7 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України"
зазначено, що пунктом 2 частини другої
статті 4 Закону не визначено окремо
ставки судового збору за подання до
господарського суду позовної заяви про
захист ділової репутації фізичної або
юридичної особи. У визначенні такої
ставки господарському суду слід
виходити з того, що відповідні позовні
заяви (з урахуванням положень
підпункту 6 пункту 1 частини другої
статті 4 Закону) мають немайновий
характер і повинні оплачуватися
судовим збором згідно з підпунктом 2
пункту 2 статті 4 Закону, крім позовних
заяв про відшкодування моральної
шкоди, які належать до заяв майнового
характеру і відтак оплачуються
названим збором відповідно до
підпункту 1 пункту 2 статті 4 цього
законодавчого акта.

Позивач у позовній заяві посилається
на те, що у силу пункту 13 частини другої
статті 3 Закону судовий збір не
справляється за подання позовної заяви
про відшкодування шкоди, заподіяної
особі незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю зазначених у цій нормі
органів та осіб.

Необхідно звернути увагу на те, що в
даному випадку позивач не довів
наявності всіх елементів складу
цивільного правопорушення, а саме
протиправної поведінки заподіювача,
тому посилання позивача на пункт 13
частини 2 статті 3 Закону "Про судовий
збір", як на підставу звільнення від
оплати судового збору є
безпідставними. Дії інспектора ДАІ
Неймирика В.О. не було визнано
незаконними у постанові Київського
районного суду м.Харкова по справі №
2-а-1360/10/11, і не було доведено
незаконності його дій і у
господарському суді іншими засобами
доказування, тому заявлені до
стягнення збитки та моральна шкода не
пов'язані з незаконними рішеннями,
діями чи бездіяльністю органів
державної влади та інших органів та
осіб, зазначених у статтях 1173,1174 ЦК
України.

Питання стосовно незаконності
відповідних рішень, дій чи
бездіяльності можуть вирішуватися
господарським судом лише за
результатами розгляду справи по суті.
Розподіл судових витрат між сторонами
здійснюється в подальшому згідно з
судовим рішенням, прийнятим по суті
справи, з урахуванням приписів статті 49
ГПК (п.2.3. Постанови).

Судом встановлено, що при зверненні
позивача з позовом до суду ним не
сплачено судовий збір на підставі п. 13
ч.2 ст. 3 Закону України "Про судовий
збір".

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України, суми,
які підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші витрати,
пов'язані з розглядом справи,
покладаються: при задоволенні позову -
на відповідача; при відмові в позові -
на позивача; при частковому
задоволенні позову - на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

За таких підстав витрати по сплаті
судового збору покладаються на
позивача, а саме з позивача необхідно
стягнути 1720,50 грн. судового збору на
користь державного бюджету України,
оскільки на момент подачі позовної
заяви позивачем до господарського суду
розмір ставок судового збору становив:
за подачу позовної заяви майнового
характеру - 2% ціни позову, але не менше
1720,50 грн.

Керуючись ст.ст. 1, 12, 22, 33, 43, 44-49, п.1 ст. 80,
ст.ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову в частині
стягнення матеріальних збитків в
розмірі 4080,30 грн., моральної шкоди в
розмірі 6494,96 грн. та судових витрат в
розмірі 1754,73 грн. до Харківського
міського управління Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Харківській області -
відмовити.

В задоволенні позову в частині
стягнення матеріальних збитків в
розмірі 4080,30 грн., моральної шкоди в
розмірі 6494,96 грн. та судових витрат в
розмірі 1754,73 грн. до Головного
Управління МВС України в Харківській
області - відмовити.

В задоволенні позову в частині
стягнення матеріальних збитків в
розмірі 4080,30 грн., моральної шкоди в
розмірі 6494,96 грн. та судових витрат в
розмірі 1754,73 грн. до Управління
Державної автомобільної інспекції
Головного управління МВС України в
Харківській області - відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (61183, АДРЕСА_1; код НОМЕР_1) на
користь державного бюджету України
(одержувач коштів - Управління
державної казначейської служби у
Дзержинському районі м. Харкова, вул.
Бакуліна 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача -
Головне управління державної
казначейської служби України у
Харківській області, МФО 851011, код
бюджетної класифікації 22030001) 1720,50 грн.
судового збору.

Після набрання рішенням законної сили
видати наказ.

В частині стянення судових витрат в
розмірі 659,93 грн., пов'язаних з розглядом
справи в Київському районному суді м.
Харкова - провадження у справі
припинити у зв'язку з тим, що спір не
підлягає вирішенню в господарських
судах України.

Повне рішення складено 02.06.2014 р.

Суддя Л.В. Шарко