ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2014 р. Справа №
921/884/13-г/10

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії

головуючого-судді
Бонк Т. Б.

суддів
Бойко С.М.

Марко Р.І.

при секретарі судового засідання Борщ
І.О.

від прокуратури - Покора К. В.
(посвідчення № 012188)

від позивача: Ткач О. Є. (представник за
довіреністю)

від відповідача: Лазарчук ( головний
лікар), Татарин І. Б. (представник)

від третьої особи - 1: не з'явився

від третьої особи - 2: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу міської
комунальної лікарні №3 м. Тернополя, №
181 від 20.02.2014 року

на рішення господарського суду
Тернопільської області від 13.02.2014 року
(головуючий суддя Півторак М. Є., судді -
Бурда Н.М., Гевко В.Л.)

у справі № 921/884/13-г/10

за позовом Тернопільського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері в інтересах держави в
особі Державного агенства резерву
України, м. Київ, в особі Комунальної
установи Тернопільської обласної ради
"База спеціального медичного
постачання" , м. Тернопіль,

до відповідача міської комунальної
лікарні №3 м. Тернополя

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача - Департамент охорони
здоров'я Тернопільської обласної
державної адміністрації, м. Тернопіль,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача - Державна фінансова
інспекція в Тернопільській області, м.
Тернопіль,

про стягнення боргу в сумі 6 737,38 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду
Тернопільської області від 13.02.2014 року
у справі № 921/884/13-г/10 задоволено.
Стягнуто з Тернопільської міської
комунальної лікарні №3, м. Тернопіль, на
користь Комунальної установи
Тернопільської обласної ради "База
медичного постачання", м. Тернопіль,
борг в сумі 6 737,38 грн. за передані
цінності мобілізаційного резерву.

Рішення суду мотивоване тим, що
відповідач зобов'язаний був оплатити
отримані матеріальні цінності після
прийняття товаророзподільчих
документів (накладних) на медпрепарати.
Тернопільська міська комунальна
лікарня №3 м. Тернопіль несе повну
матеріальну відповідальність по
зобов'язанням перед держкомрезервом,
незалежно від строків позовної
давності, визначених цивільним
законодавством, оскільки такі строки
не поширюються на дані відносини.

В апеляційній скарзі скаржник
(відповідач) просить рішення суду
скасувати та прийняти нове рішення про
відмову в задоволенні позову. Вважає,
що між сторонами не виникали цивільні
відносини. Натомість отримані цінності
були прийняті на підставі та на
виконання рознарядок Управління
охорони здоров'я Тернопільської ОДА.
Покликається на відсутність доказів
укладення письмового договору
позичання матеріальних цінностей
державного резерву, чим спростовує
висновок суду про наявність обов'язку у
Міської комунальної лікарні №3 м.
Тернополя відшкодувати вартість
отриманих матеріальних цінностей
державного резерву. Вважає, що відпуск
матеріальних цінностей Міській
комунальній лікарні №3 м. Тернополя
відбувався виключно як безоплатна
передача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач
просить рішення місцевого
господарського суду залишити без змін,
а апеляційну скаргу - без задоволення,
мотивуючи тим, що висновок суду
відповідає всім обставинам справи і не
суперечить вимогам чинного
матеріального та процесуального права,
а отже рішення суду є законним та
обґрунтованим, а доводи апеляційної
скарги такими, що не спростовують
висновків суду.

Розглянувши наявні у справі матеріали,
давши належну оцінку доводам та
запереченням, які містяться в
апеляційній скарзі та у відзиві,
заслухавши пояснення присутніх
представників сторін у судових
засіданнях, колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що рішення
господарського суду першої інстанції
слід залишити без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
Статуту, затвердженого розпорядженням
голови Тернопільської обласної ради
від 29.02.2008р. №43, Комунальна установа
Тернопільської обласної ради "База
спеціального медичного постачання" є
правонаступником обласної бази
спеціального медичного постачання
управління охорони здоров'я
Тернопільської ОДА (п. 1.1).

У безпосередній
підпорядкованості бази перебувають
медичні склади з довгострокового
зберігання матеріальних цінностей 2-ої
групи (п. 1.7.). Відповідно до п. 2 Статуту,
основною метою діяльності і завданням
бази спецмедпостачання є робота з
мобілізаційним резервом.

Загальні принципи формування,
розміщення, зберігання, використання,
реалізація, поповнення та освіження
(поновлення) запасів державного
матеріального резерву, в т.ч. в період
їх реалізації, регулювалися та
регулюються Законом України "Про
державний матеріальний резерв" (закон
введено в дію з дня опублікування - 22
лютого 1997 року згідно з Постановою
Верховної Ради України від 24.01.1997 року
№52/97-ВР); Порядком формування,
розміщення та проведення операцій з
матеріальними цінностями державного
резерву, затверджений постановою
Кабінету Міністрів України від 08.10.97
№1129; Положенням про державний
матеріальний резерв, затвердженим
постановою Кабінетів Міністрів
України №280-05 від 27.05.1992р. (втратила
чинність на підставі п.2 постанови
Кабінету Міністрів України від 08.10.97
№1129).

Згідно Закону України «Про державний
матеріальний резерв» відпуск
матеріальних цінностей з державного
резерву - реалізація чи безоплатна
передача матеріальних цінностей
державного резерву визначеному
одержувачу або реалізація їх на ринку
(ст. 2).

Комунальна установа Тернопільської
обласної ради "База спеціального
медичного постачання", м. Тернопіль, за
період з 15 листопада по 20 листопада 2000
року відпустила Тернопільській
міській комунальній лікарні № 3
медичні препарати та інші матеріальні
цінності :

- по накладній № 46 від 15.11.2000 року на
суму 2150.00 грн. (а.с.15 Т.1);

- по накладній № 60 від 15.11.2000 року на
суму 556,50 грн. (а.с.17 Т.1);

- по накладній № 57 від 20.11.2000 року на
суму 4030,88 грн. (а.с.19 Т.1).

Всього відпущено медичних
препаратів та інших матеріальних
цінностей на суму 6737,38 грн.

Вищезазначені накладні № 46, № 60, №
57 містять назви юридичних осіб (база
спецмедпостачання та Тернопільська
міська лікарня № 3); назви документа
(накладна); дату складання; зміст
господарської операції та її
вимірники; підписи осіб, які прийняли
товар та головного бухгалтера.

Тобто вищезазначені накладні
підтверджують сам факт отримання
відповідачем товару на суму 6737,38 грн.

Факт отримання матеріальних
цінностей мобілізаційного резерву
також підтверджується підписами
уповноваженого представника
(Перекінчик С.С.) Тернопільської
міської комунальної лікарні №3 у
відповідній графі. Уповноважений
представник діяла на підставі
довіреностей, зокрема: серії ЯГК №377603
від 15.11.2000р.; №377605 від 15.11.2000р.; №377609 від
17.11.2000р. (а.с. 16,18,20 Т.1).

Довіреність на одержання цінностей є
первинним документом, що фіксує
рішення уповноваженої особи
(керівника) підприємства про
уповноваження конкретної фізичної
особи одержати для підприємства
визначені перелік та кількість
цінностей. Без довіреності не може бути
створено (виписано, підписано) інший
первинний документ-накладну-вимогу,
товарно-транспортну накладну, який є
дозволом для здійснення господарської
операції з відпуску цінностей, і
відповідно до статті 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" є підставою для її
бухгалтерського обліку.

Як вбачається з матеріалів справи,
отримані матеріальні цінності на
підставі вищезазначених накладних
відповідачем оплачені не були.

В матеріалах справи знаходиться Акт
про наслідки зустрічної перевірки,
складений 05 вересня 2002 року
контролером-ревізором КРУ в
Тернопільській області Герасимів М.В.,
в якому вказано, що станом на вересень
2002 року по бухгалтерському обліку бази
СМП рахується дебіторська
заборгованість лікарні № 3 на суму 6737,38
грн. ; в лікарні № 3 кредиторська
заборгованість на цю суму відсутня.
Матеріальні цінності по накладних №№
46,57,60 повністю оприбутковані по даних
бухгалтерського обліку лікарні № 3 як
спонсорська допомога; згідно пояснення
головного лікаря та головного
бухгалтера цінності по вищевказаних
накладних отримані лікарнею як
спонсорська допомога, тому проводити
по бухгалтерському обліку як
кредиторську заборгованість в сумі
6737,38 грн. по розрахунках з базою
спецмедпостач відмовляються.

Вважаючи, що право позивача у зв'язку з
неоплатою наданих Комунальній міській
лікарні № 3 м. Тернополя матеріальних
цінностей з державного резерву
порушене, прокурор звернувся до суду
29.08.2013 року з позовом про стягнення
заборгованості, яка виникла на
підставі накладних від 2000 року.

Таким чином, в даному випадку
доказуванню підлягає характер
відносин, які склалися між сторонами,
та на підставі цього -
наявність/відсутність у відповідача
обов'язку з оплати отриманих цінностей
за вищезазначеними накладними.

Відповідач, відмовляючись оплачувати
отримані цінності, стверджує, що
цивільні відносини між сторонами не
виникли, враховуючи відсутність
юридичної рівності між сторонами та
вільного волевиявлення. В той же час
зазначає, що правовідносини між
сторонами виникли на підставі
рознарядок Управління охорони здоров'я
Тернопільської ОДА, які були
обов'язкові до виконання відповідачем
в силу адміністративного
підпорядкування Управлінню охорони
здоров'я Тернопільської ОДА.

Згідно ст.4 ЦК УРСР цивільні права і
обов'язки можуть також виникати і з
адміністративних актів.

Однак, у матеріалах даної справи
відсутні як рознарядки Управління
охорони здоров'я Тернопільської ОДА, на
які у своїх запереченнях покликається
відповідач, так і будь - які інші
адміністративні акти, які б
підтверджували виникнення та
існування між сторонами саме відносин
підпорядкування (адміністративних
відносин) та на цій підставі -
відсутність обов'язку відповідача з
оплати отриманих матеріальних
цінностей.

Відповідач Тернопільська міська
комунальна лікарня №3 не заперечує
факту отримання матеріальних
цінностей з мобілізаційного резерву,
але вказує на те, що вони відпускалися
зберігачем відповідно до п. 2 ст. 12
Закону України "Про державний
матеріальний резерв" як гуманітарна
допомога, тобто на безоплатній основі.

Слід зазначити, що у наданих накладних
№ 46, № 60, № 57 не вказується про те, що
матеріальні цінності передавалися
Тернопільській міській лікарні № 3 як
гуманітарна допомога чи безоплатно.

Відповідач також стверджує, що такі
матеріальні цінності були надані йому
як гуманітарна допомога, і в
бухгалтерському обліку міської
комунальної лікарні № 3 вони були
обліковані як гуманітарна допомога.

Згідно ст.12 Закону України «Про
державний матеріальний резерв»
відпуск матеріальних цінностей з
державного резерву здійснюється: у
зв'язку з їх освіженням (поновленням) і
заміною;у порядку тимчасового
позичання; у порядку розбронювання; для
надання гуманітарної допомоги; для
ліквідації наслідків надзвичайних
ситуацій; у разі настання особливого
періоду.

Згідно Постанови КМ України від 08.10.1997
року «Про затвердження Порядку
формування, розміщення та проведення
операцій з матеріальними цінностями
державного резерву» відпуск
матеріальних цінностей із державного
резерву у порядку надання гуманітарної
допомоги здійснюється за рішенням
Кабінету Міністрів України.

Проект акта Кабінету Міністрів
України про відпуск матеріальних
цінностей з державного резерву для
надання гуманітарної допомоги
готується за дорученням
Прем'єр-міністра України або Першого
віце-прем'єр-міністра України і
погоджується з МЗС, Мінекономрозвитку,
Мінфіном і Держрезервом. У разі
необхідності в застосуванні особливих
умов щодо митного оформлення
гуманітарної допомоги, її доставки
тощо проект цього акта погоджується з
Держмитслужбою та іншими відповідними
центральними органами виконавчої
влади. Відповідачем не надано
жодних належних доказів, зокрема
відповідного рішення Кабінету
міністрів України, про те, що такі
матеріальні цінності були відпущені з
державного матеріального резерву як
гуманітарна допомога.

Згідно Закону України «Про
благодійництво та благодійні
організації» від 16 вересня 1997 року
(який втратив чинність на підставі
Закону N 5073-VI (5073-17) від 05.07.2012)
спонсорство - це добровільна
матеріальна, фінансова, організаційна
та інша підтримка фізичними та
юридичними особами набувачів
благодійної допомоги з метою
популяризації виключно свого імені
(найменування), свого знака для товарів
і послуг.

Спонсорська підтримка може бути
різною: матеріальною, фінансовою,
організаційною або іншою, але в
будь-якому разі вона є добровільною, та
повинна мати певну мету - популяризацію
виключно свого імені (найменування)
та/або знаку для товарів і послуг.

Відтак, у відносинах, що склалися
між сторонами, відсутні ознаки
передання матеріальних цінностей в
порядку спонсорської допомоги.

Проаналізувавши вищенаведене,
матеріали справи, надані докази
апеляційний господарський суд вважає,
що між сторонами виникли цивільні
відносини, взаємні цивільні права та
обов'язки на підставі підписаних
накладних та внаслідок факту отримання
матеріальних цінностей відповідачем.
Відповідачем протилежного належними
доказами доведено не було.

В даному випадку цивільні відносини
між сторонами виникли у 2000 році на
підставі вищезгаданих накладних про
отримання матеріальних цінностей та
продовжують існувати і на даний час в
частині обов'язку відповідача щодо
здійснення розрахунків за отримані
матеріальні цінності.

Згідно п.4 Прикінцевих положень ЦК
України Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Відтак, у даному випадку до прав і
обов'язків сторін, які продовжують
існувати на даний час в частині
здійснення розрахунків та повернення
заборгованості, застосовуються
положення чинного Цивільного кодексу
України. Крім того, застосуванню також
підлягають і положення ЦК УРСР до
регулювання спірних відносин на момент
їх виникнення.

Згідно ст. 4 ЦК УРСР цивільні права і
обов'язки виникають з підстав,
передбачених законодавством СРСР і
УРСР, а також з дій громадян і
організацій, які хоч і не передбачені
законом, але в силу загальних начал і
змісту цивільного законодавства
породжують цивільні права і обов'язки.
Цивільні права і обов'язки виникають з
угод, передбачених законом, а також з
угод і не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать; з
адміністративних актів та інше.

Згідно ст. 42 ЦК УРСР угоди можуть
укладатися усно або в письмовій формі.
Угода, для якої законом не встановлена
певна форма, вважається також
укладеною, якщо з поведінки особи видно
її волю укласти угоду.

Згідно ст. 151 ЦК УРСР зобов'язання також
виникають з договору.

Згідно ст. 154 ЦК УРСР договір також може
бути укладений як шляхом складання
одного документа, підписаного
сторонами, так і шляхом обміну листами,
телеграмами та ін., підписаними
стороною, яка їх надсилає.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний
господарський суд вважає
безпідставним посилання місцевого
господарського суду в оскаржуваному
рішенні на такі статті чинного
Цивільного кодексу України як ст. 205
(щодо форми правочину), ст.11 (щодо
підстави виникнення цивільних прав та
обов'язків), ст. 181 ГК України (щодо
спрощеної форми укладеного договору),
оскільки форма правочину регулювалася
на той час ЦК УРСР.

Господарський суд у прийнятті судового
рішення керується (та відповідно
зазначає у ньому) не лише тими
законодавчими та/або
нормативно-правовими актами, що на них
посилалися сторони та інші учасники
процесу, а й тими, на які вони не
посилалися, але якими регулюються
спірні правовідносини у конкретній
справі (якщо це не змінює
матеріально-правових підстав позову)
(Постанова Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
року № 6 «Про судове рішення»).

Як встановлено, правочин між сторонами
у формі єдиного письмового документу
не укладався. Однак, як вбачається з
вищенаведеного, договір станом на
момент його вчинення міг бути
укладений не лише шляхом складання
одного документа.

Разом з тим, апеляційний
господарський суд погоджується із
висновком суду першої інстанції про те,
що між сторонами виникли
правовідносини поставки.

Відповідно до ст. 245 ЦК УРСР
(чинний станом на час поставки
медикаментів) за договором поставки
організація-поставщик зобов'язується
передати у певні строки або строк
організації-покупцеві (замовникові) у
власність (в оперативне управління)
певну продукцію згідно з обов'язковим
для обох організацій плановим актом
розподілу продукції;
організація-покупець зобов'язується
прийняти продукцію і оплатити її за
встановленими цінами.

Договором поставки є також договір,
що укладається між організаціями за їх
розсудом, за яким поставщик
зобов'язується передати покупцеві
продукцію, що не розподіляється в
плановому порядку, в строк, який не
збігається з моментом укладення
договору.

Підписані накладні є первинними
обліковими документами, на підставі
яких провадяться записи у реєстрах
бухгалтерського обліку та які фіксують
та підтверджують факт здійснення
господарської операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення, та на підставі яких виникає
зобов'язання щодо здійснення
розрахунку за отримані товари (п.12
Положення про організацію
бухгалтерського обліку i звітності в
Україні, затверджене постановою
Кабінету Міністрів України від 03.04.1993р.
№250 (втратила чинність згідно з
постановою Кабінету Міністрів України
від 28.02.2000р. №419), п.2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затверджене
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №88, ст.9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999р.).

Згідно ст.692 ЦК України строк виконання
грошового зобов'язання, що випливає з
правовідносин купівлі-продажу
встановлений після прийняття товару
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару, при цьому, дана норма не
ставиться в залежність від звернення
кредитора до боржника з вимогою в
порядку частини другої статті 530 ЦК
України.

Статтею 526 ЦК України визначено,
що зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. З наведеною правовою
нормою кореспондуються і положення ч.1
ст. 193 ГК України.

Щодо посилання відповідачем на момент
введення в дію норми п.6 ч.1 ст.268 ЦК
України та ст.58 Конституції України, то
суд зазначає, що згідно статті 83 ЦК УРСР
(в редакції від 18.07.1963 р.) чинній на час
виникнення спірних правовідносин,
позовна давність не поширюється,
зокрема, на вимоги державних
організацій про повернення державного
майна із незаконного володіння
колгоспів та інших кооперативних і
громадських організацій або громадян;
у випадках, встановлених
законодавством, і на інші вимоги.

На час прийняття відповідачем -
Тернопільською міською комунальною
лікарнею № 3 м. Тернопіль матеріальних
цінностей державного резерву
відносини держави із зберігачами
державного резерву регулювались
Положенням про державний матеріальний
резерв, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України (далі КМУ)
від 27.05.1992р. №280-05 (далі - Положенням).

Пунктом 49 Положення визначено, що
на майнові вимоги Держкомрезерву
України та його підприємств про
повернення їм заборгованості, яка
виникла із операцій з матеріальними
цінностями держрезерву (поставка,
зберігання, відпуск, переміщення,
перевезення всіма видами транспорту)
загальні та скорочені строки
пред'явлення претензій та позовної
давності не поширюються.

Указом Президента України "Про
заходи щодо поліпшення роботи з
мобілізаційної підготовки народного
господарства України" від 14.11.1995р. №1039/95
встановлено, що підприємства, установи,
організації всіх форм власності в разі
зміни форми власності, власника,
організаційної форми підприємницької
діяльності чи підпорядкованості
виконують раніше визначені їм
мобілізаційні завдання, у тому числі
щодо створення та збереження
мобілізаційних потужностей, а також
спеціальних формувань та
мобілізаційних резервів, матеріальних
і продовольчих ресурсів, страхового
фонду документації.

З 01.01.2004 набув чинності ЦК України.

Законом України "Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України" від
12.05.2004 року частину першу статті 268
доповнено пунктом 6, яким встановлено,
що на вимогу центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері державного
матеріального резерву, стосовно
виконання зобов'язань, що виплавають із
Закону України "Про державний
матеріальний резерв" позовна давність
не поширюється.

Такої ж правової позиції дотримується
Верховний суд України у своїй
постанові від 19.08.2008 року у справі за
позовом Державного комітету України з
державного матеріального резерву до
відкритого акціонерного товариства
"Елегал" про повернення матеріальних
цінностей та стягнення штрафних
санкцій.

Враховуючи те, що на дані
правовідносини між сторонами позовна
давність не поширюється, відповідач у
справі Тернопільська міська
комунальна лікарня № 3, м. Тернопіль
зобов'язаний оплатити отримані
матеріальні цінності після прийняття
товаророзподільних документів
(накладних) № 46 від 15 листопада 2000 року,
№ 60 від 15 листопада 2000 року, № 57 від 20
листопада 2000 року.

Відтак, апеляційний господарський суд
погоджується із висновком суду першої
інстанції про задоволення позову.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на все викладене вище, колегія
суддів Львівського апеляційного
господарського суду вважає, що
оскаржуване рішення у даній справі
відповідає матеріалам справи,
ґрунтується на вимогах чинного
законодавства і підстав для його
скасування немає, а зазначені в
апеляційній скарзі доводи скаржника не
визнаються такими, що можуть бути
підставою згідно ст. 104 ГПК України для
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу
залишено без задоволення, витрати по
сплаті судового збору в порядку ст.49
ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Тернопільської області від 13.02.2014 року
у справі № 921/884/13-г/10 - залишити без змін,
апеляційну скаргу міської комунальної
лікарні №3 м. Тернополя, № 181 від 20.02.2014
року - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи скерувати на
адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений
23.05.2014 р.

Головуючий суддя
Т.Б. Бонк

Суддя
С.М. Бойко

Суддя
Р.І. Марко