РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
Справа № 903/1449/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя
Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Макаревич В.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Янклевич Я.Є.

від відповідача: представник не
з'явився

від третьої особи: Таранко Д.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу третьої
особи Другого відділу державної
виконавчої служби Луцького міського
управління юстиції на рішення
господарського суду Волинської
області від 23.12.13р. у справі № 903/1449/13
(суддя Костюк Софія Василівна)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Монді Пекеджінг Бегс
Юкрейн"

до відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Каскад-Транспорт"
ЛТД

за участю третьої особи: Другого
відділу державної виконавчої служби
Луцького МУЮ

про визнання прав власності на
майно-грошові кошти в сумі 97 500 грн.;

зняття арешту з коштів в сумі 97 500
грн.;

зобов'язати перерахувати кошти

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Монді Пекеджінг
Бегс Юкрейн» (надалі - Позивач)
звернулося в господарський суд
Хмельницької області з позовом (а.с. 2-4)
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Каскад-Транспорт
ЛТД» (надалі - Відповідач) про: визнання
за Позивачем права власності на майно
(грошові кошти в сумі 97 500 грн.), які 27
вересня 2013 року Позивач згідно
платіжного доручення № 1304 від 27
вересня 2013 року помилково перераховані
Відповідачу на рахунок № 0001 у
Волинській філії ПАТ КБ «Приватбанк»
МФО 303440 м. Луцьк та зняти арешт з цих
коштів; зобов'язати Відповідача
повернути (перерахувати) Позивачу
помилково перераховані кошти в сумі 97
500 грн., згідно платіжного доручення №
1304 від 27 вересня 2013 року. У справі також
брала участь Третя особа: Другий відділ
державної виконавчої служби Луцького
міського управління юстиції (надалі -
Третя особа).

Рішенням господарського суду
Хмельницької області від 23 грудня 2013
року по справі № 903/1449/13 (а.с. 33-34, 54), з
підстав зазначених в даному рішенні (та
з урахуванням ухвали від 12 лютого 2014
року; а.с. 54), позов задоволено. Визнано
за Позивачем право власності на майно
грошові кошти в сумі 97 500 грн., які 27
вересня 2013 року помилково перераховані
Позивачем згідно платіжного доручення
№ 1304 від 27 вересня 2013 року помилково
перераховані Відповідачу на рахунок №
0001 у Волинській філії ПАТ КБ
«Приватбанк» МФО 303440 м. Луцьк, Третій
особі зняти арешт з коштів в сумі 97 500
грн.; Зобов'язано Відповідача
перерахувати Позивачу помилково
перераховані кошти в сумі 97 500 грн..

Також на Відповідача були покладені
витрати по сплаті судового збору в
розмірі 3900 грн..

Не погоджуючись із
винесеним рішенням суду першої
інстанції Третя особа звернулася з
апеляційною скаргою (а.с. 78-81) до
Рівненського апеляційного
господарського суду, в якій, з підстав,
вказаних у цій апеляційній скарзі,
просить рішення господарського суду
Волинської області від 23 грудня 2013 року
по даній справі скасувати та прийняти
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог Позивача в
повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим,
що дані грошові кошти в сумі 57021 грн. 86
коп., були спрямовані для перерахування
коштів в рахунок погашення
заборгованості по заробітній платі.
Грошові кошти в сумі 5702 грн. 18 коп. були
стягнуті як виконавчий збір та
перераховані до державного бюджету.
Крім того, Третя особа зазначає, що
арешт знімається з цілого рахунку, в
разі зняття арешту з рахунку
Відповідач має можливість використати
залишок коштів для власних цілей.
Однак, суд не зазначив в рішення нічого
щодо повторного накладення арешту на
рахунок.

Ухвалою апеляційного
господарського суду від 14 квітня 2014
року, апеляційну скаргу було прийнято
до провадження та призначено до
розгляду на 28 травня 2014 року на
15 годину 10 хвилин (а.с. 77).

Позивач подав відзив на
апеляційну скаргу (а.с. 92-94), в якому з
підстав висвітлених в цьому відзиві,
заперечує проти доводів зазначених в
апеляційній скарзі та просить залишити
рішення господарського суду
Волинської області без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

Представник Відповідача в судове
засідання від 28 травня 2014 року не
з'явився. Про дату, час та місце
розгляду справи Відповідач належним
чином повідомлений, про що свідчить
повідомлення про вручення поштового
відправлення (а.с. 98). Причину неявки
своїх повноважних представників
Відповідач суду не повідомив. В той же
час, в ухвалі про прийняття
апеляційної скарги до провадження не
визначено явку сторін обов'язковою.

Враховуючи вищеописане та
приписи статті 101, частини 2 статті 102
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів визнала за
можливе здійснити розгляд апеляційної
скарги за відсутності представника
Відповідача за наявними у справі
матеріалами.

В судовому засіданні від 28 травня
2014 року представник Третьої особи
підтримав доводи висвітлені в
апеляційній скарзі.

В судовому засіданні від 28 травня
2014 року представник Позивача заперечив
проти апеляційної скарги, вважає
доводи Третьої особи необґрунтованими,
рішення суду першої інстанції -
правомірним та законним.

В судовому засіданні від 4 вересня 2013
року представник Третьої особи
підтримав доводи висвітлені в
апеляційній скарзі, та у письмовому
поясненні Третьої особи.

Заслухавши пояснення
представників Позивача та Третьої
особи, розглянувши матеріали та
обставини справи, апеляційну скаргу,
відзив на апеляційну скаргу,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
місцевим господарським судом при
винесенні рішення норм матеріального
та процесуального права, колегія
суддів Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційну скаргу слід задоволити
частково, а оскаржуване рішення
господарського суду першої інстанції
скасувати. Прийняти нове рішення, яким
позов задоволити частково. При цьому
апеляційний господарський суд виходив
з такого.

Рівненським апеляційним господарським
судом встановлено, що Позивачем
27 вересня 2013 року платіжним
дорученням № 1304 (а.с. 8) були помилково
перераховані кошти Відповідачу в сумі
97 500 грн. (з призначенням платежу «за
транспорті послуги згідно рахунку №
29,30,37,45 від 27/8/051012/09/2013) на рахунок №
0001 у Волинській філії ПАТ КБ
«Приватбанк» МФО 303440 м. Луцьк.

Позивач, 1 жовтня 2013 року, звернувся з
листом за № 260 до Відповідача (а.с. 9)
щодо повернення помилково
перерахованих коштів на рахунок
Відповідача в сумі 97 500 грн..

Листом від 11 жовтня 2013 року за № 60 (а.с.
10) Відповідач повідомив про
неможливість повернення грошових
коштів із-за арешту рахунків. Також
зазначив, що між Позивачем та
Відповідачем відсутні будь-які
договірні, фінансово-господарські
відносини, не існує дебіторської та
кредитської заборгованості.

3 жовтня 2013 року Позивач направив лист
№ 268 (а.с. 11) на адресу начальника
другого відділу ДВС Луцького міського
управління юстиції, в якому просив дати
дозвіл банку на повернення помилково
перерахованих коштів в сумі 97500 грн..

У листі-відповіді від 17 жовтня 2013 року
за № 30991 (а.с.12) державна виконавча
служба повідомила про відсутність
підстав для зняття арешту з рахунку
зазначеному Позивачем, також
повідомила що Позивач має право
звернутися до суду згідно частини 1
статті 60 Закону України "Про виконавче
провадження".

В матеріалах справи наявна Постанова
Третьої особи за № ВП34274492 від 13 вересня
2012 року (а.с. 13-14) котрою накладено арешт
на рахунки Відповідача, які
знаходяться у Волинській філії ПАТ КБ
"Приватбанк".

З огляду на вищезазначене, Позивач
звернувся до суду з позовом про
визнання права власності на майно та
зняття арешту з майна.

Відповідно до статті 1212 Цивільного
кодексу України особа, яка набула майно
або зберегла його у себе за рахунок
іншої особи (потерпілого) без
достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно; особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала;
положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Положення цієї глави застосовуються
також до вимог про: 1) повернення
виконаного за недійсним правочином; 2)
витребування майна власником із чужого
незаконного володіння; 3) повернення
виконаного однією із сторін у
зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди
особою, яка незаконно набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи.

Аналіз вказаної норми права дає
підстави для висновку, що цей вид
позадоговірних зобов'язань породжують
такі юридичні факти: 1) набуття особою
майна або його збереження за рахунок
іншої особи; 2) відсутність для цього
правових підстав або якщо такі відпали.

Частиною 1 та частиною 2 статті 52 Закону
України "Про виконавче провадження"
№606-XIV встановлено, що: звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації; стягнення за виконавчими
документами звертається в першу чергу
на кошти боржника у гривнях та
іноземній валюті, інші цінності, у тому
числі кошти на рахунках і вкладах
боржника у банках та інших фінансових
установах, на рахунки в цінних паперах
у депозитарних установах.

В силу дії статті 8 Закону України "Про
виконавче провадження" боржником є
фізична або юридична особа, визначена
виконавчим документом.

Відповідно до підпунктів 1.23, 1.24 статті
1 Закону України "Про платіжні системи
та переказ коштів в Україні" під
помилковим переказом розуміється рух
певної суми коштів, внаслідок якого з
вини банку або іншого суб'єкта переказу
відбувається її списання з рахунку
неналежного платника та/або
зарахування на рахунок неналежного
отримувача чи видача йому цієї суми у
готівковій формі. Неналежний отримувач
- особа, якій без законних підстав
зарахована сума переказу на її рахунок
або видана їй у готівковій формі.

Таким чином, враховуючи відсутність
між Позивачем та Відповідачем жодних
цивільно-правових відносин, колегія
суддів приходить до висновку, що
Позивач 27 вересня 2013 року помилково
здійснив переказ грошових коштів в
сумі 975000 грн. на банківські реквізити
Відповідача, який в розумінні Закону
України "Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні" є неналежним
отримувачем зазначених коштів, у
Відповідача були відсутні підстави для
набуття грошових коштів, перерахованих
Позивачем, а відтак, Відповідач
відповідно до статті 1212 Цивільного
кодексу України зобов'язаний повернути
Позивачу помилково перераховані
грошові кошти в сумі 97500 грн., як такі, що
набуті без достатньої правової
підстави.

Разом з цим, колегія суддів звертає
увагу та те, що вимога Позивача у даній
справі про зняття арешту з грошових
коштів Відповідача у розмірі 97500 грн. не
відповідає передбаченим способам
захисту та не підлягає задоволенню, з
огляду на наступне.

Колегія суддів констатує, що статтею 16
Цивільного кодексу України
передбачено, що: кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу; способом захисту
цивільних прав та інтересів може бути,
в тому числі, визнання права; підставою
для звернення до суду має бути
оспорювання правомірності арешту
коштів позивача , які перебувають у
боржника.

Особа, яка вважала, що майно, на яке
накладено арешт, належить їй, а не
боржникові, має звертатись до суду з
позовом про визнання права на майно і
звільнення його з-під арешту.

В такому разі характерна: наявність
арештованого майна (коштів);
неможливість для позивача здійснити
своє суб'єктивне право, оскільки його
право на розпорядження чи користування
цим майном обмежене; розгляд справи
судом з урахуванням вимог до суб'єктів
правовідносин. Метою позову про
звільнення майна з-під арешту є
встановлення належності арештованого
майна.

Згідно статті 60 Закону України "Про
виконавче провадження": особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на майно і про
зняття з нього арешту.

Зазначена норма закону, яка визначена
підставою заявленого у справі позову,
вказує, що саме особа, яка вважає себе
власником майна може вимагати визнання
за нею права власності на майно та
зняття з цього майна арешту. Підставою
для звернення до суду з таким позовом
має бути оспорювання правомірності
арешту коштів позивача, які
перебувають у боржника.

Однак, в матеріалах справи відсутні
докази, які б свідчили про не визнання
чи оспорювання іншими особами права
власності Позивача на грошові кошти в
сумі 97 500 грн., які були набуті
Відповідачем без достатньої правової
підставі.

Крім того, відповідно до пункту 5 та
пункту 9.10 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 9 від 17
жовтня 2012 року "Про деякі питання
практики виконання рішень, ухвал,
постанов господарських судів України":
відповідачами у справах про визнання
права власності на майно і про зняття з
нього арешту за позовами осіб, які не є
власниками майна, але володіють ним з
підстав, передбаченим законом, є
стягувач (особа, в інтересах якої
накладено арешт) і боржник. Орган
Державної виконавчої служби у
відповідних випадках може залучатися
господарським судом до участі у
справах як третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позивачем у справі про
звільнення майна з-під арешту є особа,
відносно якої на момент порушення
справи є припущення, що вона є носієм
суб'єктивного права (власник та
правомірний володілець майна), а
належними відповідачами - є боржник та
стягувач, тобто, особа в інтересах якої
накладено арешт на майно.

Врахувавши усе вищеописане, колегія
суду зазначає, що Позивачем при
зверненні до суду з позовом про
визнання права власності та зняття
арешту з грошових коштів невірно
обрано спосіб захисту, оскільки така
вимога не може бути розглянута в
поєднанні з вимогою про стягнення
безпідставно отриманих коштів у даній
справі.

Зважаючи на вищевисвітлене,
колегія суддів вважає позовні вимоги
про визнання права власності та зняття
арешту нормативно та документально не
доведеними, а тому відмовиляє у
задоволенні даних позовних вимог.

Водночас, з врахуванням усього
вищеописаного у даній судовій
постанові, Відповідач є неналежним
отримувачем зазначених коштів,
оскільки у нього були відсутні
підстави для набуття даних грошових
коштів, перерахованих Позивачем, а тому
Відповідач відповідно до статті 1212
Цивільного кодексу України
зобов'язаний повернути Позивачу
помилково перераховані грошові кошти в
сумі 97 500 грн., як такі, що набуті без
достатньої правової підстави. Відтак
колегія суду своїм рішенням стягує з
Відповідача на користь Позивача
97 500 грн. помилково перерахованих
коштів.

Враховуючи усе вищевказане в даній
судовій постанові Рівненський
апеляційний господарський суд
констатує неповне з'ясування місцевим
господарським судом обставин, що мають
значення для справи та порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права
(що полягало у обранні невірного
способу захисту та поєднанні даних
вимог з вимогою про стягнення
безпідставно отриманих коштів). Дане, в
свою чергу, в силу дії пунктів 1, 4
частини 1 статті 104 Господарського
процесуального кодексу України є
підставою для скасування даного
судового рішення.

З огляду на усе вищевказане у даній
судовій постанові, Рівненський
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід задоволити частково,
рішення господарського суду
Волинської області скасувати.
Прийняти нове рішення, яким позов
задоволити частково. Стягнути з
Відповідача на користь Позивача
помилково перерахованих грошових
коштів у сумі 97 500 грн.

Судові витрати, у відповідності до
частини 5 статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
Рівненський апеляційний господарський
суд покладає на сторони, пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Другого відділу
державної виконавчої служби Луцького
міського управління юстиції -
задоволити частково.

2. Рішення господарського суду
Волинської області від 23 грудня 2013 року
у справі № 903/1449/13 - скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким позов
задоволити частково.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Каскад-Транспорт"
ЛТД (43023, м. Луцьк, вул. Єршова, код 21747631)
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Монді Пекеджінг Бегс
Юкрейн" (81700, м. Жидачів, вул.Фабрична 20;
код 35333192) помилково перерахованих
грошових коштів у сумі 97 500 грн. 00 коп.,
судового збору за розгляд позовної
заяви в розмірі 950 грн. 00 коп..

5. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Каскад-Транспорт"
ЛТД (43023, м. Луцьк, вул. Єршова, код 21747631)
на користь Другого відділу державної
виконавчої служби Луцького МУЮ (43021,
Волинська область, м. Луцьк, вул.
Винниченка, 27 А; код 35041370) - 1 827 грн. 00
коп. сплаченого судового збору за
розгляд апеляційної скарги.

6. Доручити господарському суду
Волинської області видати відповідні
накази.

7. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

8. Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

9. Справу № 903/1449/13 повернути
господарському суду Волинської
області.

Головуючий суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Бучинська Г.Б.

Суддя
Філіпова Т.Л.