РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2014 р.
Справа № 903/147/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді
Демянчук Ю.Г.

судді
Крейбух О.Г. ,

судді Юрчук
М.І.

при секретарі судового засідання Лелех
І.Ю.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 дов. № 35 від 04.04.2014р.

відповідача - не з'явився (про час та
місце судового засідання повідомлений
належно)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Фермерського
господарства "Волиньагрохолдинг" на
рішення господарського суду
Волинської області від 11.04.14 р.

у справі № 903/147/14 (суддя Вороняк А.С.)

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2, с. Давидівка, Пирятинський р-н.,
Полтавська обл.

до Фермерського господарства
"Волиньагрохолдинг", с. Маяки, Луцький
р-н., Волинська обл.

про стягнення 32 317,01 грн.

Судом роз'яснено представнику позивача
права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20,
22 ГПК України. Клопотання про технічну
фіксацію судового процесу не
поступало, заяв про відвід суддів не
надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Волинської області від 11.04.2014 року зі
справи №903/147/14 позов задоволено
частково. Стягнуто з фермерського
господарства "Волиньагрохолдинг" на
користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 28248,19 грн., з них 22800 грн. -
основного боргу, 559,18 грн. - пені і 129,01
грн. - 3% річних, 4760 грн. - штрафу та 1596,97
грн. витрат по сплаті судового збору.

В частині стягнення 4068,82 грн., з них 4000
грн. моральної шкоди та 68,82 грн. пені -
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням і
вважаючи його прийнятим з порушенням
норм матеріального та процесуального
права відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить його скасувати
та прийняти нове рішення про відмову у
позові.

Зокрема зазначає, що судом першої
інстанції не враховано, що позовну
заяву підписано особою, яка не мала
права її підписувати і це було
підставою для залишення позову без
розгляду.Також, судом безпідставно не
було прийнято до уваги комісійний акт
від 04.12.2013 року, яким підтверджується
закладка 15 м. зерна кукурудзи без
консервантів в полімерний рукав. Акт
датований раніше акту прийому-передачі
виконаних робіт і свідчить про
наявність у відповідача претензій до
позивача стосовно виконання ним умов
договору за яким здійснюється
стягнення коштів.

Позивач правом подати відзив на
апеляційну скаргу не скористався.

У судовому засіданні представник
позивача проти викладених в
апеляційній скарзі доводів заперечив
та вважає рішення суду законним і
обґрунтованим. Просить рішення суду
залишити без змін, апеляційну скаргу
без задоволення.

28.05.2014 року через канцелярію суду від
представника відповідача Мохнюка М.В.
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи через те, що він
являється єдиним представником ФГ
"Волиньагрохолдинг", в судове засідання
прибути не може, оскільки буде зайнятий
в іншому судовому процесі (повістка
додається).

Клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи не
задовольняеться колегіею суддів з
врахуванням такого.

Викладені у клопотанні обставини нічим
не підтверджені. Ствердження
представника Мохнюка М.В., що він єдиний
уповноважений представник відповідача
і не може прибути в засідання, оскільки
буде зайнятий в іншому судовому
процесі спростовуються поданою до суду
апеляційною скаргою, яка підписана
іншим представником відповідача -
Шумським Б.А.Окрім того, додана
повістка про виклик до суду не містить
печатку та штемпель відповідного суду.
Разом з тим, можлива зайнятість
представника сторони юридичної особи
не може слугувати підставою для
відкладення розгляду справи, оскільки
коло представників сторін в
господарському судочинстві не
обмежено нормами чинного
законодавства, а тому юридична особа не
позбавлена можливості забезпечити
свої інтереси шляхом участі в судовому
засіданні іншого представника.
Сторонам надавалась можливість в
розумні терміни довести до відома свої
доводи і міркування стосовно обставин
спору. Суд не визнав обов'язковою явку
представників сторін в судове
засідання.

Обговоривши доводи апеляційної скарги
та заперечення на неї, вислухавши
пояснення представника позивача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
судом норм матеріального та
процесуального права при прийнятті
оскаржуваного рішення, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається із матеріалів справи
29.11.2013р. між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 та
фермерським господарством
"Волиньагрохолдинг" було укладено
договір на проведення
сільськогосподарських робіт та
розрахунки за них за №ПОС 19/13.

Згідно пунктів1.1,.2.1. предметом договору
є послуги позивача по закладі вологого
зерна кукурудзи в полімерні рукава, що
виконується його технікою - машиною RomiLL
CP 2 та трактором. Вартість послуг по
закладі вологого зерна кукурудзи при
наявності сухої речовини 65% складає 90
грн. за тонну.

Пунктами 3.1, 3.2, 7.1 договору передбачено,
що розрахунки за послуги здійснюються
замовником шляхом перерахування
коштів на розрахунковий рахунок
виконавця після завершення виконання
робіт та підписання актів, що
підтверджують остаточне виконання
обсягу робіт. Сторони здійснюють
розрахунок, який передбачає 100%
перерахування коштів за фактично
виконані роботи по закладі вологого
зерна кукурудзи протягом двох місяців
після підписання акту виконаних робіт
та виставлення рахунку виконавцем.
Термін дії останнього встановлюється з
дати його підписання сторонами і
закінчує свою дію після виконання
сторонами всіх своїх зобов'язань.

Згідно акту №АГ-0029 здачі-прийняття
робіт по наданню послуг від 04.12.2013р.
позивачем було закладено зерном три
рукави, вагою 320т. на загальну суму 28800
грн.(а.с.10). та 04.12.2013р. виставлено
рахунок-фактуру №АГ002713 на суму 28800
грн.(а.с.11), що підтверджується відзивом
відповідача(а.с.18-19).

В порушення умов договору, відповідач
частково розрахувався за надані
послуги, перерахувавши позивачу 6000
грн., що стверджується платіжним
дорученням №1276 від 17.02.2014р. на суму 5000
грн.(а.с.24) та платіжним дорученням №1366
від 05.03.2014р. на суму 1000 грн.(а.с.25).Залишок
боргу становить 22800 грн.

Відповідно до статтей 901 та 903
Цивільного кодексу України (надалі - ЦК
України), за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором. Якщо
договором передбачено надання послуг
за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

Згідно ст.193 Господарського кодексу
України (по тексту - ГК України), статей
526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цих Кодексів, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено законом або
договором, не випливає із суті
зобов'язання. Якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

З огляду на викладене, враховуючи
укладення між сторонами договору,
надання позивачем на виконання його
умов відповідачу послуг по закладі
вологого зерна кукурудзи в полімерні
рукава, підписання сторонами акту
здачі-прийняття робіт по наданню
послуг та не проведення при цьому
відповідачем всіх належних
розрахунків і платежів, суд правильно
прийшов до висновку про
обгрунтованість пред'явленого
позивачем до відповідача позову в
частині стягнення суми основної
заборгованості у розмірі 22800 грн.

Господарський суд першоі інстанції
дійшов обгрунтованого висновку, що акт
від 02.12.2013р.(а.с.23), який підписаний
комісією, не приймається судом, як
доказ ненадання послуг позивачем,
оскільки ним стверджується закладка
15м. зерна кукурудзи без консервантів, а
предметом договору є надання послуг по
закладі вологого зерна кукурудзи в
полімерні рукава. Додатково суд
зазначив, що після цього сторонами
04.12.2013р. був підписаний акт №АГ-0029
здачі-прийняття робіт по наданню
послуг без претензій та зауважень.

За наведених обставин колегія суддів
погоджується із висновками суду першої
інстанції, що доводи відповідача
наведені у відзиві (а.с.18-19), щодо
можливого неякісного надання
позивачем послуг, що могло вплинути на
стан зерна кукурудзи та у зв'язку з цим
не сплата цих послуг у повному обсязі,
не взяті судом до уваги, оскільки таких
доказів відповідач не надав, а
зобов'язання, які взяло на себе ФГ
"Волиньагрохолдинг" по оплаті послуг
чітко встановлені в укладеному між
сторонами договорі та повинні
виконуванись незалежно від
майбутнього стану закладеного зерна
кукурудзи.

Згідно п.5.4 договору за прострочення
розрахунків, замовник сплачує
виконавцеві пеню у розмірі подвійної
ставки НБУ(від суми заборгованості по
Договору) за кожен день прострочення.

Відповідно до ст.549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

За приписами ч.6 ст.232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Позивачем заявлено до стягнення з
відповідача загальної суми пені у
розмірі 628 грн. (за період з 05.02.2014р. - по
16.02.2014р. на суму заборгованості 28800 грн. -
138,24 грн., за період з 17.02.2014р. - по 04.03.2014р.
на суму заборгованості 23800 грн. - 152,32
грн., за період з 05.03.2014р. - по 10.04.2014р. на
суму заборгованості 22800 грн. - 337,44 грн.).

Суд провівши власний перерахунок
встановив, що розмір пені який підлягає
до стягнення з врахуванням подвійної
облікової ставки Національного банку
України за заявлені позивачем періоди
становить 559,18 грн., в решті вимоги на
суму 68.82 грн. слід відмовити.

При цьому було застосовано розрахунки,
здійснені за допомогою встановленої в
господарському суді системи
інформаційно-правового забезпечення
"Ліга Закон".

Згідно пункту 5.5 договору, якщо
замовник порушив термін розрахунку
більш ніж на 20 днів, він зобов'язаний
також виплатити виконавцю штраф у
розмірі 20% від суми простроченого
платежу

Відповідно до ч.2 ст.231 ГК України
можливе одночасне стягнення пені та
штрафу за порушення окремих видів
господарських зобов'язань. В інших
випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується зі свободою договору,
встановленою ст.627 ЦК України
(постанова Верховного Суду України від
27 квітня 2012 р. у справі № 3-24гс12).

Суд перевіривши правильність
нарахування штрафу, приходить до
висновку, що дана вимога про стягнення
з відповідача штрафу в сумі 4760 грн.
підставна та підлягає до задоволення.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Суд провівши власний перерахунок 3%
річних за заявлені позивачем періоди
зазначає, що арифметично вірним
розрахунком останніх є сума 129,05 грн.
Відтак вимога про стягнення 3% річних в
розмірі 129,01 грн. підлягає задоволенню,
оскільки суд, не може вийти за межі
позовних вимог.

Також, судом першої інстанціїї при
вирішенні даного спору вірно
зазначено, що постановою Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" визначено, що під немайновою
шкодою, заподіяною юридичній особі,
слід розуміти втрати немайнового
характеру, що настали у зв'язку з
приниженням її ділової репутації, а
також вчиненням дій, спрямованих на
зниження престижу чи підрив довіри до
її діяльності (пункт 3), та зазначено, що
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору (пункт 5).

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанціїї, що
позивачем не наведено та не додано
доказів заподіяння останній моральних
чи фізичних страждань, втрат
немайнового характеру, не наведено
причин чому саме необхідно стягнути
моральну шкоду в сумі 4000 грн.
(обгрунтування даної суми), наявність
такої шкоди, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини
відповідача в її заподіянні, тому дана
вимога задоволенню не підлягає.

Окрім того, судом враховано, оскільки
ухвалою господарського суду
Волинської області від 26.03.2014р.
відхилено заяву позивача про вжиття
заходів до забезпечення позову з
позивача слід стягнути на користь
спеціального фонду Державного бюджету
України 1827 грн. судового збору за
розгляд такої заяви.

Суд також зважає на ч. 4 п. 2.22 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України" (із
змінами і доповненнями), яким
роз'яснено що, у ГПК України не
передбачено можливості повернення
господарським судом заяви у зв'язку з
неподанням доказів сплати суми
судового збору (наприклад, заяви про
забезпечення позову), то суд повинен
розглянути зазначену заяву й за
відсутності таких доказів, а розподіл
відповідних сум судового збору
здійснити між сторонами згідно із
статтею 49 названого Кодексу у
залежності від результатів розгляду
відповідної заяви; про такий розподіл
може бути зазначено і в рішенні
(постанові) господарського суду,
прийнятому(-ій) за результатами
розгляду справи, або в ухвалі, якою
закінчується розгляд справи.

З урахуванням наведених правових
положень та встановлених обставин
даної справи колегія суддів вважає, що
доводи, викладені в апеляційній скарзі,
є необґрунтованими, оскільки вони
спростовуються зібраними по справі
доказами і не відповідають вимогам
закону, що регулює спірні
правовідносини. За таких обставин
колегія суддів не знаходить законних
підстав для повного чи часткового
задоволення вимог апеляційної скарги.

На підставі викладеного колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції було
повно та всебічно з'ясовано обставини,
що входять до предмета доказування та
мають значення для справи, надано їм
належну правову оцінку та винесено
рішення з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
що дає всі підстави для залишення його
без змін.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст.ст.99, 101-105 ГПК України, колегія
суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Волинської області від 11.04.2014 року зі
справи №903/147/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу фермерського
господасрства "Волиньагрохолдинг" без
задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання постановою
апеляційного господарського суду
законної сили.

3. Справу № 903/147/14 повернути до
господарського суду Волинської
області.

Головуючий суддя
Демянчук Ю.Г.

Суддя
Крейбух О.Г.

Суддя
Юрчук М.І.