ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2014 р.
Справа № 914/4751/13

Господарський суд Львівської області у
складі судді Петрашко М.М. розглянувши
у відкритому судовому засіданні
матеріали справи

за позовом Nemiroff Intellectual Property Establishment, Vaduz,
Liechtenstein

до відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гал-Леобуд", м.Львів

за участю третьої особи-1, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача Компанії
"Nemiroff Holdings Limited", Nicosia, Cyprus

за участю третьої особи-2, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача
Дочірнього підприємства "Українська
Горілчана Компанія "Nemiroff", м.Немирів

про припинення порушення майнових прав
інтелектуальної власності та
вилучення з цивільного обороту
товарів, виготовлених або введених у
цивільний оборот з порушенням права
інтелектуальної власності.

За участю представників сторін:

від позивача не з'явився;

від відповідача Галадій А.М. -
представник (довіреність б/н від 08.01.2014
р.);

від третьої особи-1 не з'явився;

від третьої особи-2 не з'явився.

Права та обов'язки сторін передбачені
ст.ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви
про відвід судді не поступали,
клопотання про технічну фіксацію
судового процесу не надходили. В
судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Позов заявлено Nemiroff Intellectual
Property Establishment до відповідача Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Гал-Леобуд" за участю третьої особи-1,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача
Компанії "Nemiroff Holdings Limited" за участю
третьої особи-2, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Дочірнього
підприємства "Українська Горілчана
Компанія "Nemiroff" про припинення
порушення майнових прав
інтелектуальної власності та
вилучення з цивільного обороту
товарів, виготовлених або введених у
цивільний оборот з порушенням права
інтелектуальної власності.

Хід розгляду справи викладено в
ухвалах суду.

Позивач явку повноважного
представника в судове засідання не
забезпечив, вимог ухвал суду не
виконав, причин неявки представника та
невиконання вимог ухвал суду не
повідомив, хоча належним чином був
повідомлений про дату, час та місце
розгляду справи про що свідчить
повідомлення про вручення
рекомендованого поштового
відправлення №01 7 від 28.04.2014р. -
вручено 05.05.2014р. Станом на 12.05.2014р. від
позивача клопотання, заяви, докази
витребувані судом на адресу суду не
надходили.

Представник відповідача подав
клопотання (вх.№20229/14 від 12.05.2014р.) про
долучення до матеріалів справи копії
договору дистриб'юції №31102009/ДП УГК/Д-25
від 31.10.2009р. та копії листа Дочірнього
підприємства "Українська Горілчана
Компанія "Nemiroff" №87-37/2263 від 27.12.2013р.
Представник відповідача проти позову
заперечив, в задоволенні позовних
вимог просив відмовити з підстав
викладених в поданих раніше
запереченнях.

Третя особа-1 явку повноважного
представника в судове засідання не
забезпечила, вимог ухвал суду не
виконала, причин неявки представника
та невиконання вимог ухвал суду не
повідомила, хоча належним чином була
повідомлена про дату, час та місце
розгляду справи про що свідчить
повідомлення про вручення
рекомендованого поштового
відправлення №01 0 від 28.04.2014р. -
вручено 05.05.2014р. Станом на 12.05.2014р. від
третьої особи-1 відзив, клопотання,
заяви, докази витребувані судом на
адресу суду не надходили.

Третя особа-2 явку повноважного
представника в судове засідання не
забезпечила, вимог ухвал суду не
виконала, причин неявки представника
та невиконання вимог ухвал суду не
повідомила, хоча належним чином була
повідомлена про дату, час та місце
розгляду справи про що свідчить
повідомлення про вручення
рекомендованого поштового
відправлення №22 6 від 28.04.2014р. -
вручено 03.05.2014р. Станом на 12.05.2014р. від
третьої особи-2 відзив, клопотання,
заяви, докази витребувані судом на
адресу суду не надходили.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши
зібрані докази, заслухавши
представника відповідача, суд,-

встановив.

Позивач звернувся до господарського
суду з позовом до відповідача в якому
просить припинити дії Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Гал-Леобуд», які порушують права
інтелектуальної власності Компанії
«Nemiroff Intellectual Property Establishment» на
торговельні марки, що випливають із:
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 16270; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні №109120;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні №103344; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні № 106096;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 109115; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні № 109113;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 109119; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні № 131415;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 134535; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні № 136467;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 137002; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні № 139537;
свідоцтва на знак для товарів і послух
в Україні № 150527; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні № 109118;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 102477; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні № 102478;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 109114; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні № 113541;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 109116; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні № 102479;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 132478; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні № 22238;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 142901; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні № 142902;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 106563; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні № 132482;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 150525; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні

№150526; свідоцтва за міжнародною
реєстрацією № 957318; свідоцтва за
міжнародною реєстрацією № 962004;
свідоцтва за міжнародною реєстрацією
№ 961863; свідоцтва за міжнародною
реєстрацією № 1037427; свідоцтва за
міжнародною реєстрацією № 961860;
свідоцтва за міжнародною реєстрацією
№ 961676; свідоцтва за міжнародною
реєстрацією № 961864; свідоцтва за
міжнародною реєстрацією № 961861;
свідоцтва за міжнародною реєстрацією
№ 1092410; свідоцтва за міжнародною
реєстрацією № 1093168; свідоцтва за
міжнародною реєстрацією № 1093456;
свідоцтва за міжнародною реєстрацією
№ 965886; свідоцтва за міжнародною
реєстрацією № 804785; рішення про
визнання знаку Nemiroff добре відомим
шляхом заборони Товариству з обмеженою
відповідальністю «Гал-Леобуд»,
зберігання товару із зазначеним
нанесенням знака з метою пропонування
для продажу, пропонування його для
продажу, продаж та будь яким іншим
чином вводити у цивільний обіг
продукцію, виготовлену із
застосуванням торгівельних марок,
права на які належать Компанії «Nemiroff
Intellectual Property Establishment» відповідно до вище
перелічених свідоцтв.

Визнати відсутнім у Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Гал-Леобуд» права на використання
торговельних марок права на які
належать Компанії «Nemiroff Intellectual Property
Establishment» відповідно до: свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
16270; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні №109120; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні
№103344; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 106096; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
109115; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 109113; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
109119; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 131415; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
134535; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 136467; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
137002; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 139537; свідоцтва на
знак для товарів і послух в Україні №
150527; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 109118; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
102477; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 102478; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
109114; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 113541; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
109116; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 102479; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
132478; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 22238; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
142901; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 142902; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
106563; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 132482; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
150525; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 150526; свідоцтва за
міжнародною реєстрацією № 957318;
свідоцтва за міжнародною реєстрацією
№ 962004; свідоцтва за міжнародною
реєстрацією № 961863; свідоцтва за
міжнародною реєстрацією № 1037427;
свідоцтва за міжнародною реєстрацією
№ 961860; свідоцтва за міжнародною
реєстрацією № 961676; свідоцтва за
міжнародною реєстрацією № 961864;
свідоцтва за міжнародною реєстрацією
№ 961861; свідоцтва за міжнародною
реєстрацією № 1092410; свідоцтва за
міжнародною реєстрацією № 1093168;
свідоцтва за міжнародною реєстрацією
№ 1093456; свідоцтва за міжнародною
реєстрацією № 965886; свідоцтва за
міжнародною реєстрацією № 804785 рішення
про визнання знаку Nemiroff добре відомим.

Вилучити у Товариства з обмеженою
відповідальністю «Гал-Леобуд», та
знищити продукцію виготовлену або
введену в цивільний оборот з
порушенням права інтелектуальної
власності Компанії «Nemiroff Intellectual Property
Establishment» відповідно до: свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
16270; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні №109120; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні
№103344; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 106096; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
109115; свідоцтва на знак для товарів
і послуг в Україні № 109113; свідоцтва на
знак для

товарів і послуг в Україні № 109119;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 131415; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні № 134535;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 136467; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні № 137002;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 139537; свідоцтва на знак для
товарів і послух в Україні № 150527;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 109118; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні № 102477;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 102478; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні № 109114;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 113541; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні № 109116;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 102479; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні № 132478;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 22238; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні № 142901;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 142902; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні № 106563;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 132482; свідоцтва на знак для
товарів і послуг в Україні № 150525;
свідоцтва на знак для товарів і послуг
в Україні № 150526; свідоцтва за
міжнародною реєстрацією № 957318;
свідоцтва за міжнародною реєстрацією
№ 962004; свідоцтва за міжнародною
реєстрацією № 961863; свідоцтва за
міжнародною реєстрацією № 1037427;
свідоцтва за міжнародною реєстрацією
№ 961860; свідоцтва за міжнародною
реєстрацією № 961676; свідоцтва за
міжнародною реєстрацією № 961864;
свідоцтва за міжнародною реєстрацією
№ 961861; свідоцтва за міжнародною
реєстрацією № 1092410; свідоцтва за
міжнародною реєстрацією № 1093168;
свідоцтва за міжнародною реєстрацією
№ 1093456; свідоцтва за міжнародною
реєстрацією № 965886; свідоцтва за
міжнародною реєстрацією № 804785; рішення
про визнання знаку Nemiroff добре відомим.

Зобов'язати Товариство з обмеженою
відповідальністю «Гал-Леобуд»
опублікувати в Газеті Урядовий Кур'єр
повідомлення про порушення права
власності Компанії ««Nemiroff Intellectual Property
Establishment» відповідно до: свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
16270; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні №109120; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні
№103344; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 106096; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
109115; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 109113; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
109119; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 131415; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
134535; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 136467; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
137002; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 139537; свідоцтва на
знак для товарів і послух в Україні №
150527; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 109118; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
102477; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 102478; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
109114; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 113541; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
109116; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 102479; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
132478; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 22238; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
142901; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 142902; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
106563; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 132482; свідоцтва на
знак для товарів і послуг в Україні №
150525; свідоцтва на знак для товарів і
послуг в Україні № 150526; свідоцтва за
міжнародною реєстрацією № 957318;
свідоцтва за міжнародною реєстрацією
№ 962004; свідоцтва за міжнародною
реєстрацією № 961863; свідоцтва за
міжнародною реєстрацією № 1037427;
свідоцтва за міжнародною реєстрацією
№ 961860; свідоцтва за міжнародною
реєстрацією № 961676; свідоцтва за
міжнародною реєстрацією № 961864;
свідоцтва за міжнародною реєстрацією
№ 961861; свідоцтва за міжнародною
реєстрацією № 1092410; свідоцтва за
міжнародною реєстрацією № 1093168;
свідоцтва за міжнародною реєстрацією
№ 1093456; свідоцтва за міжнародною
реєстрацією №965886;

свідоцтва за міжнародною реєстрацією
№ 804785 рішення про визнання знаку Nemiroff
добре відомим та зміст відповідного
рішення суду.

На думку позивача, в нього є всі
підстави стверджувати, що Відповідач
по справі зберігає та реалізовує
фальсифіковані алкогольні напої з
неправомірним використанням знака для
товарів і послуг - загальновідомого
знаку Nemiroff, що вбачається з наступного.

Ліцензійний договір, на підставі якого
третя особа-1 здійснювала виготовлення
та поставку горілки, припинив свою дію
24.01.2012 року через порушення тертьою
особою-1 строків сплати роялті, про що
відповідача було повідомлено шляхом
направлення листа та на зустрічі
дистрибюторів у вересні 2013 року.

Позивач зазначає, що третя особа-2
володіє виключним правом
використовувати торговельні марки, що
належать позивачеві на території
України і зазначене право надане на
підставі Ліцензійного договору №
10022006-V від 10.02.2006 року. 01.02.2010 року між
третьою особою-2 та третьою особою-1
укладено ліцензійний договір № 01022010-N,
відповідно до якого третя особа-2
надала третій особі-1 невиключну
ліцензію на використання торгівельних
марок в обмін на зобов'язання виплати
роялті.

Як зазначає позивач, починаючи з січня
2011 року третя особа-1 свої зобов'язання
за ліцензійним договором не
виконувала, про що її повідомлено
листом від 19.12.2011 року, відповідно до
якого у випадку несплати суми роялті
протягом 30 календарних днів
ліцензійний договір буде вважатись
припиненим з 23.01.2012 року. Отже, оскільки
вимоги викладені в листі не були
виконані, то, на думку позивача,
ліцензійний договір припинив свою дію
з 23.01.2012 року і з вказаної дати
припинено право третьої оособи-1
використовувати торгівельні марки
позивача.

Як зазначає позивач, листом від 30.03.2012
року він повідомив третю особу-1 про
припинення права на використання
торговельних марок з 23.01.2012 року.

Позивач вказує, що наведені вище
обставини встановлені рішенням
господарського суду м. Києва у справі №
910/4943/13, яке набуло законної сили.

Враховуючи наведене та той факт, що
ліцензійний договір № 01022010-N від 01.02.2010
року припинив свою дію з 23.01.2012 року, і
інших договорів між позивачем та
третьою особою-2 не укладалось, будь-яке
використання торгівельних марок без
дозволу позивача є неправомірним.

Як вважає позивач, вся горілчана
продукція, виготовлена третьою особою-1
із використанням торгівельних марок
"Nemiroff" після 23.01.2012 року, є фальсифікатом
в розумінні статті 1 Закону України "Про
державне регулювання виробництва і
обігу спирту етилового, коньячного і
плодовового, алкогольгих напоїв та
тютюнових виробів".

Позивач стверджує, що з вересня 2013 року
відповідач здійснює зберігання товару,
виготовленого третьою особою-1 після
23.01.2012 року, із нанесенням знака з метою
пропонування для продажу, продажу
фальсифікованих алкогольних напоїв
під торгівельною маркою "Nemiroff" на
території Львівської області без
жодного на це дозволу, що
підтверджуються поданою копією
накладної № Р003-61525 від 05.12.2013р., а також
у мережі Інтернет міститься реклама
відповідно до якої відповідач
зазначає, що «Гал-Леобуд» - провідна
торгова компанія України. Компанія
володіє власною торговою маркою
«Зернова рецептура». «Гал-Леобуд» є
ексклюзивним дистрибутором горілки
преміум-класу «Золото Полуботка», а
також «Nemiroff»…».

З підстав, що наведені вище, позивач
просить суд задоволити позовні вимоги
повністю.

Окрім цього, позивач подав заяву про
вжиття заходів до забезпечення позову
(Вх. № 649/14 від 10.02.2014р.) в якій просить
суд накласти арешт на алкогольну
продукцію виготовлену третьою особою-1
з використанням торгівельних марок,
права на які належать позивачу згідно
свідоцтв на знак товарів і послуг в
Україні, що зазначені в прохальній
частині позовних вимог, та яка належить
відповідачу, з забороною її відчуження.
Заборонити третій особі-1 продавати
відповідачу алкоголні напої з
використанням торгівельних марок

згідно свідоцтв на знак товарів і
послуг в Україні, що зазначені в
прохальній частині позовних вимог.

Відповідач у запереченні просить суд у
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю через їх безпідставність,
недоведеність та незаконність
посилаючись на наступне.

Як зазначає відповідач, надумане та
належним чином не доведене ствердження
позивача про відсутність в третьої
особи-1 права на виробництво
алкогольних напоїв, а також надумане та
належним чином не доведене твердження
позивача про те, що ліцензійний договір
№ 01022010-N від 01.02.2010 року припинив свою
дію, повністю спростоване поясненнями
третьої особи-1, яке є в матеріалах
справи № 914/4751/13.

Більше того відповідач вважає
пояснення третьої особи-1 належним
чином обгрунтованим, доведеним
належними доказами і відповідачем
повністю підтримуються.

Третя особа-1 вважає, що суд повинен
повністю відмовити Позивачу у
задоволенні позовних вимог через їх
безпідставність, недоведеність та
незаконність враховуючи наступне.

У випадку встановлення, що Відповідач
придбав для подальшого продажу,
зберігання, пропонування продажу та
продажу алкогольної продукції,
виготовленої Третьою особою-1 з
правомірним використанням власних
патентів України на промислові зразки
(ч. 3 ст. 22 Закону України «Про охорону
прав на промислові зразки», ст.ст. 462, 464
Цивільного кодексу України - далі ЦКУ),
свідоцтв України на знаки для товарів
та послуг (ст.ст. 494, 495 ЦКУ), поданих
заявок на реєстрацію торговельних
марок, в межах прав, наданих Третій
особі-1 чинним Ліцензійним договором
№01022010-N від 01 лютого 2010 р., права на
комерційне (фірмове) найменування
Третьої особи-1 (згідно зі ст.ст. 489, 490
Цивільного кодексу України), діє
принцип «вичерпання прав»
передбачений ч. 6 ст. 16 Закону України
«Про охорону прав на знаки для товарів
та послуг» - «Виключне право власника
свідоцтва забороняти іншим особам
використовувати без його згоди
зареєстрований знак не поширюється на:
...використання знака для товару,
введеного під цим знаком в цивільний
оборот власником свідоцтва чи за його
згодою, за умови, що власник свідоцтва
не має вагомих підстав забороняти таке
використання у зв'язку з подальшим
продажем товару, зокрема у разі зміни
або погіршення стану товару після
введення його в цивільний оборот...». З
вищенаведених підстав третя особа-1
вважає, що в задоволенні позовних вимог
слід відмовити повністю.

Третя особа-1 зазначає, що Nemiroff Holdings Limited
01 лютого 2010 року уклав Ліцензійний
договір № 01022010-N з ДП «Українська
горілчана компанія «Nemiroff», згідно з
яким надав невиключну ліцензію на
використання ряду міжнародних
торговельних марок, зокрема свідоцтв
за міжнародними реєстраціями № 957318,
962004, 961863, 961860, 961676, 961864, 961861, 965886, 804785.

Разом з тим як стверджує третя особа-1,
ліцензійний договір №01022010-N від 01.02.2010
року є до сих пір чинний, оскільки жодна
із сторін не заперечувала проти його
пролонгації і не оскаржувала його
чинність у судових органах.

Крім того третя особа-1 зазначає, що ДП
«Українська горілчана компанія «Nemiroff»
не порушувало своїх зобов'язань по
Ліцензійному договору № 01022010-N щодо
сплати роялті Nemiroff Holdings Limited,
відповідно не має підстав для
розірвання зазначеного Ліцензійного
договору, оскільки відповідно до
положень угоди про відступлення права
вимоги від 06.12.2011 року (Додатки 1 -3 до
цього пояснення) між компанією Nemiroff
Holdings Limited та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Торговий дом
«Немирофф» (Російська Федерація),
компанія Nemiroff Holdings Limited відступила
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Торговий дом
«Немирофф» (Російська Федерація) право
вимагати сплатити суму роялті в
розмірі 10 266 377,27 дол. США. Стосовно сум 2
830 173,43 доларів США та 69 285,36 доларів США,
як на розміри заборгованості по роялті,
на які посилається компанія Nemiroff Holdings
Limited у своєму листі від 19.12.2011 р.
звертає

увагу, що Акти №5-2011 та 6-2011 (Додатки 8-9 до
пояснення) на ці суми не були підписані
обома сторонами - Ліцензіаром та
Ліцензіатом, тому обов'язок щодо сплати
цих сум не настав згідно з умовами
Ліцензійного договору.

Також третя особа-1 стверджує, що за
вищенаведених обставин лист компанії
Nemiroff Holdings Limited від 19.12.2011 року не має
правового значення, крім того позивач
не мав договірних відносин з третьою
особою-1 на відміну від третьої особи-2.
Позивач на думку третьої особи-1 не може
своїм листом впливати на чинність її
договірних відносин з третьою особою-2.

Третя особа-1 стверджує, що позивач
намагається ввести в оману суд
стверджуючи, що «вся продукція
зберігання та реалізацію якої
незаконно здійснює відповідач,
виготовлена з використанням виключно
прав інтелектуальної власності
позивача - компанії Nemiroff Intellectual Property
Establishment. Третя особа-1 наголошує, що
позивач не надав доказів існування
такого обмежувального рішення, згідно
з яким єдиними власником всіх прав
інтелектуальної власності в межах
групи компаній «Nemiroff» буде одна єдина
компанія - позивач. Різні компанії
групи Nemiroff протягом останніх 11-ти років
набували і набувають права на різні
об'єкти інтелектуальної власності і це
спростовує твердження про те, що Nemiroff
Intellectual Property Establishment - єдина компанія
власник прав інтелектуальної
власності.

Третя особа-1 наголошує, що здійснює
діяльність з виробництва алкогольних
напоїв на підставі чинного
Ліцензійного договору № 01022010-N від
01.02.2010 року відповідно до якого третя
особа-2 надає третій особі-1 невиключну
ліцензію на використання ряду
міжнародних торговельних марок,
зокрема свідоцтв за міжнародними
реєстраціями № № 828519, 869422, 802093, 843130, 822250,
957318, 961860, 961863, 961864, 965886, 998793, 919511, 921028, у
тому числі, але не обмежуючись,
свідоцтв за міжнародною реєстрацією №
739116 на словесний знак «Nemiroff». Вказаний
Ліцензійний договір діє з 01 лютого 2010
року і пролонгований до 31 січня 2015 року
на підставі умови про його автоматичну
пролонгацію і відсутності заперечення
сторін Договору.

Третя особа-1 стверджує, що позивачем не
враховано, що третя особа-1 має майнові
права інтелектуальної власності на
комерційне (фірмове) найменування
третьої особи-1 (згідно зі ст. ст. 489, 490
ЦКУ). Так, пункт 1.4.3. Статуту третьої
особи-1 містить перелік різних
комерційних (фірмових) найменувань, які
може використовувати в своїй
діяльності третя особа-1, серед яких:
«Nemiroff», фірма «Nemiroff», компанія «Nemiroff»,
підприємство «Nemiroff» та інші.

Крім того, третя особа-1 вказує, що
здійснює діяльність з виробництва
алкогольних напоїв на підставі
отриманої Ліцензії на виробництво
алкогольних напоїв реєстраційний № 505
від 14.03.2011 року та додатків до неї.

Таким чином, третя особа-1 стверджує, що
має право на виробництво власної
алкогольної продукції на підставі
чинного Ліцензійного договору № 01022010-N
від 01.02.2010 року, Ліцензії на виробництво
алкогольних напоїв № 505 від 14.03.2011 року
та додатків до неї, рецептур на
виробництво алкогольних напоїв, права
на комерційне (фірмове) найменування
третьої особи-1 та права
інтелектуальної власності на низку
патентів України на промислові зразки.

За твердженнями третьої особи-1,
позивач робить абсолютно безпідставні
висновки про те, що виготовлена третьою
особою-1 горілчана продукція є
фальсифікатом. Оскільки третя особа-1
на законних підставах виробляє
алкогольні напої з використанням
власних патентів України на промислові
зразки, які захищають як зовнішній
вигляд, так і оригінальний дизайн
власної продукції, тому доводи
позивача щодо того, що продукція
третьої особи-1 з нібито неправомірним
використанням знака для товарів і
послуг є фальсифікатом, не
відповідають дійсності, та є не
обґрунтованими і недоведеними.

Третя особа-1 категорично не
погоджується з твердженням позивача,
що «відповідач не має жодного дозволу
на використання торговельних марок
позивача для зберігання такого товару
з метою пропонування для продажу,
пропонування його для продажу, продаж»,
оскільки, на її думку, відповідач не
використовує торговельних марок
позивача, бо в даному випадку діє
принцип «вичерпання прав» (ч. 6 ст. 16
Закону України «Про охорону прав на
знаки для товарів та послуг»).

Третя особа-1 вказує, що позивач
безпідставно та не надаючи жодних
доказів стверджує, що відповідно до
наявної та підтвердженої інформації
відповідач здійснює зберігання товару
із зазначеним нанесенням знака з метою
пропонування для продажу, продажу
товарів з торговельними марками згідно
з переліком свідоцтв, зазначених у
позовній заяві.

Також третя особа-1 стверджує, що
позивач помилково ототожнює товар
(алкогольні напої) з торговельними
марками, і цим намагається ввести в суд
в оману.

Третя особа-1 зазначає, що Позивач базує
свої позовні вимоги на копії розхідної
накладної № Р003-61525 від 05.12.13р. та на
роздруківці з електронної адреси
http://www.dlab.com.ua/id/2871, однак копія розхідної
накладної № Р003-61525 та роздруківка з
електронної адреси http://www.dlab.com.ua/id/2871 не
є належними доказами, тому що вони не
доводять факт використання
торговельних марок позивача
відповідачем, а також факт наявності на
складі відповідача продукції
виготовленої третьою особою-1 після
повідомлення про можливе порушення,
зокрема кількості продукції,
найменування продукції, літраж
продукції.

Третя особа-1 звертає увагу, що позивач
не довів того факту, що відповідач
належним чином та вчасно був
попереджений про незаконність
виготовлення третьою особою-1
горілчаної продукції та незаконність
придбання зберігання з метою продажу
та продаж алкогольної продукції
виготовленої третьою особою-1,
продовжують закуповувати в третьої
особи-1 продукцію та реалізовувати її
на території України під торговою
маркою «Nemiroff», тим самим вводячи
покупців в оману.

Також третя особа звертає увагу, що в
позовній заяві позивач відмічає, що на
спільній зустрічі Дистриб'юторів, що
нібито відбулась 17.09.2013 року позивач
висловив прохання не використовувати в
своїй господарській діяльності для
реалізації продукцію виготовлену ДП
«Українська горілчана компанія «Nemiroff»,
як таку, що виготовлена з незаконним
використанням об'єктів
інтелектуальної власності, що належить
позивачу. Однак позивач не надає жодних
належних та допустимих доказів та
підтверджень, що на зустрічі був
присутній відповідач чи його
уповноважений представник, доказів
того, що позивач чи його уповноважений
представник висловлював прохання не
використовувати в своїй господарській
діяльності для реалізації продукцію
виготовлену ДП «Українська горілчана
компанія «Nemiroff».

З огляду на викладене, третя особа-1
просить суд у задоволенні позову
відмовити повністю.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
зібрані докази та заслухавши пояснення
представника відповідача, суд дійшов
висновку у задоволенні позову
відмовити повністю враховуючи
наступне.

Як вбачається зі змісту позовних вимог,
позивач просить: припинити дії
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Гал-Леобуд», які
порушують права інтелектуальної
власності компанії «Nemiroff Intellectual Property
Establishment» шляхом заборони відповідачу
зверігання товару із зазначеним
нанесенням знака з метою пропонування
до продажу, пропонування його для
продажу, продаж та будь яким іншим
чином вводити у цивільний обіг
продукцію, виготовлену із
застосуванням торгівельних марок,
права на які належать Компанії «Nemiroff
Intellectual Property Establishment»; визнати відсутнім
у відповідача права на використання
торговельних марок права на які
належать Компанії «Nemiroff Intellectual Property
Establishment»; вилучити у відповідача та
знищити продукцію виготовлену або

введену в цивільний оборот з
порушенням права інтелектуальної
власності Компанії «Nemiroff Intellectual Property
Establishment»; зобов'язати відповідача
опублікувати повідомлення про
порушення права власності Компанії
««Nemiroff Intellectual Property Establishment».

Суд встановив, що між сторонами виник
спір щодо захисту об'єктів права
інтелектуальної власності, до яких
відноситься торговельна марка як вид
комерційного позначення.

Відповідно до п. 1.4. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17 жовтня 2012 року N 12 «Про деякі питання
практики вирішення спорів, пов'язаних
із захистом прав інтелектуальної
власності» справи у спорах про
порушення майнових прав
інтелектуальної власності
розглядаються господарським судом за
місцем вчинення порушення (частина
четверта статті 16 ГПК). Якщо відповідне
порушення здійснено поза межами
України, юрисдикція господарських
судів України не поширюється на
відносини сторін, пов'язані з таким
порушенням (навіть якщо відповідач є
резидентом або має представництво в
Україні).

Місце вчинення порушення визначається
з урахуванням конкретних обставин,
зазначених у позовній заяві. Якщо
господарським судом буде з'ясовано (в
тому числі під час розгляду вже
порушеної провадженням справи), що
остання не підсудна даному суду, він
надсилає її матеріали за встановленою
підсудністю в порядку частини першої
статті 17 ГПК.

З доводів позивача та з доказів, що
містяться в матеріалах справи, суд
встановив, що справа підвідомча та
підсудна господарському суду
Львівської області.

Відповідно до статті 492 Цивільного
кодексу України торговельною маркою
може бути будь-яке позначення або
будь-яка комбінація позначень, які
придатні для вирізнення товарів
(послуг), що виробляються (надаються)
однією особою, від товарів (послуг), що
виробляються (надаються) іншими
особами.

Відповідно до чинного законодавства
набуття права на торговельну марку
засвідчується свідоцтвом, умови та
порядок видачі якого встановлюються
законом. Обсяг правової охорони
торговельної марки визначається
наведеними у свідоцтві її зображенням
та переліком товарів і послуг. Набуття
прав на торговельну марку, яка має
міжнародну реєстрацію або визнана у
встанвленому порядку добре відомою, не
вимагає засвідчення свідоцтвом.

Відповідно до статті 495 Цивільного
кодексу України майновими правами
інтелектуальної власності є: 1) право на
використання торговельної марки; 2)
виключне право дозволяти використання
торговельної марки; 3) виключне право
перешкоджати неправомірному
використанню торговельної марки, в
тому числі забороняти таке
використання; 4) інші майнові права,
встановлені законом. Майнові права
інтелектуальної власності на
торговельну марку належать володільцю
відповідного свідоцтва, володільцю
міжнародної реєстрації, особі,
торговельну марку якої визнано у
встановленому порядку добре відомою,
якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 4 статті 16 Закону
України "Про охорону прав на знаки для
товарів і послуг", використанням знака
визнається: нанесення його на будь-який
товар, для якого знак зареєстровано,
упаковку, в якій міститься такий товар,
вивіску, пов'язану з ним, етикетку,
нашивку, бирку чи інший прикріплений до
товару предмет, зберігання такого
товару із зазначеним нанесенням знака
з метою пропонування для продажу,
пропонування його для продажу, продаж,
імпорт (ввезення) та експорт
(вивезення); застосування його під час
пропонування та надання будь-якої
послуги, для якої знак зареєстровано;
застосування його в діловій
документації чи в рекламі та в мережі
Інтернет.

Згідно ч. 5 статті 16 Закону України "Про
охорону прав на знаки для товарів і
послуг" cвідоцтво надає його власнику
виключне право забороняти іншим
особам використовувати без його
згоди, якщо інше не передбачено цим
Законом: зареєстрований знак стосовно
наведених у свідоцтві товарів і послуг;
зареєстрований знак стосовно товарів і

послуг, споріднених з наведеними у
свідоцтві, якщо внаслідок такого
використання можна ввести в оману щодо
особи, яка виробляє товари чи надає
послуги; позначення, схоже із
зареєстрованим знаком, стосовно
наведених у свідоцтві товарів і
послуг, якщо внаслідок такого
використання ці позначення і знак
можна сплутати; позначення, схоже із
зареєстрованим знаком, стосовно
товарів і послуг, споріднених з
наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок
такого використання можна ввести в
оману щодо особи, яка виробляє товари
чи надає послуги, або ці позначення і
знак можна сплутати.

У відповідності до частини 6 статті 16
Закону України "Про охорону прав на
знаки для товарів і послуг" виключне
право власника свідоцтва забороняти
іншим особам використовувати без його
згоди зареєстрований знак не
поширюється на здійснення будь-якого
права, що виникло до дати подання
заявки або, якщо було заявлено
пріоритет, до дати пріоритету заявки;
використання знака для товару,
введеного під цим знаком в цивільний
оборот власником свідоцтва чи за його
згодою, за умови, що власник свідоцтва
не має вагомих підстав забороняти
таке використання у зв'язку з подальшим
продажем товару, зокрема у разі зміни
або погіршення стану товару після
введення його в цивільний оборот;
некомерційне використання знака; усі
форми повідомлення новин і коментарів
новин; добросовісне застосування ними
своїх імен чи адрес.

Згідно частини 7 статті 16 Закону
України "Про охорону прав на знаки для
товарів і послуг" власник свідоцтва
може передавати будь-якій особі право
власності на знак повністю або
відносно частини зазначених у
свідоцтві товарів і послуг, на підставі
договору.

Передача права власності на знак не
допускається, якщо вона може стати
причиною введення в оману споживача
щодо товару і послуги або щодо особи,
яка виготовляє товар чи надає послугу.

Відповідно до частини 8 статті 16 Закону
України "Про охорону прав на знаки для
товарів і послуг" власник свідоцтва
має право дати будь-якій особі дозвіл
(видати ліцензію) на використання знака
на підставі ліцензійного договору.

Ліцензійний договір повинен містити
умову про те, що якість товарів і
послуг, виготовлених чи наданих за
ліцензійним договором, не буде нижчою
від якості товарів і послуг власника
свідоцтва і що останній здійснюватиме
контроль за виконанням цієї умови.

Згідно частини 9 статті 16 Закону
України "Про охорону прав на знаки для
товарів і послуг" договір про передачу
права власності на знак і ліцензійний
договір вважаються дійсними, якщо вони
укладені у письмовій формі підписані
сторонами.

Сторона договору має право на
інформування невизначеного кола осіб
про передачу права власності на знак
або видачу ліцензії на використання
знака. Таке інформування здійснюється
шляхом публікації в офіційному
бюлетені відомостей в обсязі та
порядку, встановлених центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування державної
політики у сфері інтелектуальної
власності, з одночасним внесенням їх до
Реєстру.

Статтею 20 Закону України "Про охорону
прав на знаки для товарів і послуг"
встановлено, що будь-яке посягання на
права власника свідоцтва,
передбачені статтею 16 цього Закону, в
тому числі вчинення без згоди власника
свідоцтва дій, що потребують його
згоди, та готування до вчинення таких
дій, вважається порушенням прав
власника свідоцтва, що тягне за собою
відповідальність згідно з чинним
законодавством України.

Порушенням прав власника свідоцтва
вважається також використання без
його згоди в доменних іменах знаків та
позначень, вказаних у пункті 5 статті
16 цього Закону.

На вимогу власника свідоцтва таке
порушення повинно бути припинено, а
порушник зобов'язаний відшкодувати
власнику свідоцтва заподіяні збитки.

Власник свідоцтва може також вимагати
усунення з товару, його упаковки
незаконно використаного знака або
позначення, схожого з ним настільки,
що їх можна сплутати, або знищення
виготовлених зображень знака або
позначення, схожого з ним настільки,
що їх можна сплутати. Вимагати
поновлення порушених прав власника
свідоцтва може за його згодою також
особа, яка придбала ліцензію.

Відповідно до статті 21 Закону України
"Про охорону прав на знаки для товарів і
послуг" захист прав на знак
здійснюється у судовому та іншому
встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що позивач 10 лютого
2006 року уклав Ліцензійний договір №
10022006-V з третьою особою-2, згідно з яким
надав останній виключну ліцензію на
використання ряду міжнародних
торговельних марок з правом укладати
субліцензійні договори.

Третя особа-2 10 лютого 2006 року уклала
Ліцензійний договір № 10022006-N з третьою
особою-1, згідно з яким надала
невиключну ліцензію на використання
ряду міжнародних торговельних марок.
Цей договір припинив дію 09.02.2008 року.

Між третьою особою-2 та третьою особою-1
11.02.2008 року був укладений новий
Ліцензійний договір № 11022008-N
аналогічного змісту, що і попередній.
Цей договір припинив дію 31.01.2010 року.

01 лютого 2010 року третя особа-2 уклала з
третьою особою-1 Ліцензійний договір №
01022010-N, згідно з яким надала невиключну
ліцензію на використання ряду
міжнародних торговельних марок,
зокрема свідоцтв за міжнародними
реєстраціями № № 957318, 962004, 961863, 961860, 961676,
961864, 961861, 965886, 804785.

Ознайомившись з договором, суд вважає
підставними та обгрунтованими доводи
відповідача та третьої особи-1 про
чинність даного договору з наступних
підстав.

Пунктом 4.3. Ліцензійного договору №
01022010-N передбачено права третьої особи-1
як ліцензіата за договором, зокрема на
використання торговельних марок при
виготовленні та/або при реалізації
продукції та наданні послуг для
комерційних цілей на території і за її
межами без обмежень їх об'ємів шляхом
позначення продукції та послуг
Ліцензованими Торговельними марками;
на використання Торговельних марок на
діловій документації на продукцію та
при наданні послуг на Території без
обмежень об'ємів (на фірмовій,
транспортно-супроводжувальній ін.); на
використання Торговельних марок в
рекламі продукції та послуг на
Території; Ліцензіат має право
застосовувати Торговельні марки
спільно зі своїми торговельними
марками та інші.

За умовами вказаного Ліцензійного
договору № 01022010-N від 01.02.2010 року, він
діє до 31 січня 2012 року (Основний строк).
Проте, положення п. 15.2 Ліцензійного
договору передбачає, що строк по
пролонгації договору, якщо вона буде
мати місце, поширюється автоматично на
період одного року, якщо жодна із
сторін не виразить своє заперечення у
письмовій формі не пізніше ніж за шість
місяців до закінчення основного строку
або будь-якого строку по пролонгації.

У матеріалах справи відсутні докази, що
третя особа-1 відправляла чи отримувала
від третьої особи-2 у вказаний
шестимісячний строк до закінчення
Основного строку Ліцензійного
договору письмового повідомлення, що
містить заперечення щодо пролонгації
договору, і тому суд приходить до
висновку, що вказаний Ліцензійний
договір № 01022010-N від 01.02.2010 року
автоматично продовжився до 31 січня 2013
року.

Матеріалами справи також
підтверджується, що після спливу
першого року пролонгації (тобто після 31
січня 2013 р.) третя особа-1 не відправляла
і не отримувала від третьої особи-2 у
вказаний шестимісячний строк до
закінчення строку по пролонгації
Ліцензійного договору письмового
повідомлення, що містить заперечення
щодо пролонгації договору, і тому суд
приходить до висновку, що вказаний
Ліцензійний договір № 01022010-N від 01.02.2010
року автоматично продовжився до 31
січня 2014 року.

Крім цього, матеріалами справи
підтверджується, що третя особа-1 не
відправляла і не отримувала від
третьої особи-2 у вказаний
шестимісячний строк до закінчення
другого строку по пролонгації (тобто 31
січня 2014 р.) Ліцензійного договору
письмового повідомлення, що містить
заперечення щодо пролонгації договору,
і тому суд приходить до висновку, що
Ліцензійний договір № 01022010-N від 01.02.2010
року автоматично продовжується до 31
січня 2015 року.

Також матеріалами справи
підтверджується, що жодна зі сторін
Ліцензійного договору № 01022010- N від
01.02.2010 року не оспорювала його
дійсність та чинність протягом усього
строку його дії і станом на теперішній
час, шляхом звернення до визначеного
сторонами арбітражного органу («п. 14.1.
У випадку виникнення спорів за даним
Договором або в зв'язку з ним, Сторони
вирішують їх способом переговорів між
собою. Якщо суперечку не вдалося
вирішити мирним шляхом, то її вирішення
проводиться відповідно до правил
арбітражного суду при Міжнародній
Торгово-промисловій Палаті Швейцарії
одним чи декількома арбітрами,
призначеними відповідно до згаданих
правил»), чи до іншого судового органу.

З наведеного судом встановлено, що
Ліцензійний договір № 01022010-N від 01.02.2010
року є нині чинним на період строком до
31 січня 2015 року, оскільки жодна зі
сторін не заперечувала проти його
пролонгації і не оскаржувала його
чинність в судових органах.

Суд приходить до висновку, що
виготовлення третьою особою-1
алкогольної продукції з використання
об'єктів інтелектуальної власності
позивача є правомірним, оскільки
Ліцензійний договір № 01022010-N від 01.02.2010
р., укладений між третіми особами, є
чинним.

Встановлюючи всі обставнини справи,
суд оцінив доводи позивача про
порушення третьою особою-1 своїх
зобов'язань по Ліцензійному договору №
01022010-N щодо сплати роялті третій особі-2,
як безпідставні, і відповідно
констатує відсутність підстав для
розірвання зазначеного Ліцензійного
договору з цієї підстави з 23.01.2012 року
через наступне.

Лист з вимогою оплатити суму роялті,
нібито як заборговані третьою особою-1
третій особі-2, остання склала 19.12.2011
року. У листі третя особа-2 вказує на дві
суми: 10266377,27 доларів США та 2899458,79
доларів США за травень - червень 2011
року.

Відповідно до положень угоди про
відступлення права вимоги від 06.12.2011
року між третьою особою-2 та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Торговый дом
«Немирофф» (Російська Федерація), третя
особа-2 як первісний кредитор
відступила Новому кредитору -
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Торговый дом
«Немирофф» (Російська Федерація) право
вимагати сплатити суму роялті в
розмірі 10 266 377,27 доларів США від третьої
особи-1 за Ліцензійним договором щодо
сум роялті за період січня - квітня 2011
року.

Тому позивач втратив статус кредитора
по відношенню до третьої особи-1 з
моменту здійснення уступки права
вимоги за Ліцензійним договором в
повному на той момент обсязі новому
кредитору.

Додаток 2 до пояснення третьої особи-1
(фотокопія угоди про відступлення
права вимоги від 06.12.2011 року) був
поданий представником третьої особи-2 в
справі № 910/4943/13 (колегія суддів:
Головуючий - Блажівська О.Є., судді -
Марченко О.В., Шаптала С.Ю.), яка
розглядалась Господарським судом м.
Києва за позовом третьої особи-2 до
відповідача-1 - Дочірнє підприємство
«Українська горілчана компанія «Nemiroff»
(третя особа-1 у даній справі),
відповідача 2 - Товариство з обмеженою
відповідальністю «ЛВН-Трейдінг», третя
особа без самостійних вимог на предмет
спору - Nemiroff Intellectual Property Establishment.

Третя особа-1 у даній справі,
ознайомившись з матеріалами справи №
910/4943/13, додає до свого пояснення
вказану копію документу поганої якості
з відміткою «згідно з оригіналом
представник за довіреністю NHL
Кушнаренко Н.І. 07.03.2013 р.». У додатку 3 до
свого пояснення третя особа-1 додає
копію того самого документа
«Соглашения об уступке права
требования» від 06.12.2011 р. оформлену
відповідно до вимог Національного
стандарту України «Державна
уніфікована система документації
уніфікована система
організаційно-розпорядчої
документації. Вимоги до оформлення
документів» ДСТУ 4163-2003, затверджений
наказом Держспоживстандарту України N
55 від 7 квітня 2003 року.

Судом з матеріалів справи встановлено
той факт, що стосовно сум 2 830 173,43
доларів США та 69 285,36 доларів США, на які
посилається третя особа-2 у своєму
листі від 19.12.2011 р. як на розміри
заборгованості по роялті, Акти № 5-2011 та
6-2011 на ці суми не були підписані обома
сторонами - Ліцензіаром та Ліцензіатом,
тому обов'язок щодо сплати цих сум не
настав згідно з умовами Ліцензійного
договору.

Відповідно до п.5 Додатку № 2 до
Ліцензійного договору Ліцензіат
зобов'язується сплатити суму роялті
Ліцензіару протягом 90 календарних днів
з дати підписання Акту, якщо інше не
передбачено письмовими угодами Сторін.
Тобто, в зазначеному положенні
Ліцензійного договору не вказано, що
навіть незважаючи на неотримання або
несвоєчасного отримання третьою
особою-1 Акту, у третьої особи-1 виникає
обов'язок сплати Роялті. Більше того, у
п. 4.1., 8.1. Ліцензійного договору також не
передбачено підписання Акту лише
однією особою.

Згідно з положеннями п. 18.1 Ліцензійного
договору цей Договір регулюється і
трактується відповідно до
законодавства України. Ст. 4 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
визначає, що фінансова звітність
повинна містити всю інформацію про
фактичні та потенційні наслідки
господарських операцій та подій,
здатних вплинути на рішення, що
приймаються на її основі, ст. 8
зазначеного Закону - що бухгалтерський
облік на підприємстві ведеться
безперервно з дня реєстрації
підприємства до його ліквідації.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Відповідно до
положень ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік» первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно з п. 2.1. Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
Наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88, первинні
документи - це документи, створені у
письмовій або електронній формі, що
фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення. Господарські операції - це
факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань і фінансових
результатів. А п. п. 2.4, 2.5 вказаного
Положення № 88 передбачають, що
первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції. Документ має
бути підписаний особисто, а підпис може
бути скріплений печаткою.

Тому суд погоджується із доводами
третьої особи-1 про те, що для належного
підтвердження господарських операцій
та відповідно проведення розрахунків
на їх підставі Акти мали бути підписані
обома сторонами.

Судом встановлено вище, що третя особа-2
відступила право вимоги сплати роялті
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Торговый дом
«Немирофф» (Російська Федерація), а
тому третя особа-1 не порушувала своїх
зобов'язань по Ліцензійному договору №
01022010-N щодо сплати роялті третій особі-2,
і відповідно немає підстав для
розірвання зазначеного Ліцензійного
договору відповідно до п. 16.1. Крім
цього, третя особа-1 вказує, що після
квітня 2011 року між нею і третьою
особою-2 не було підписано жодного Акту
за Ліцензійним договором № 01022010-N,
відтак, фактично у неї не виникло боргу
щодо сплати ліцензійних платежів, ані
підстав для оплати.

Відповідно до п. 18.1 Ліцензійного
договору цей договір регулюється і
трактується відповідно до
законодавства України. Відтак, порядок
розірвання Ліцензійного договору
повинен регулюватися передусім
положеннями чинного законодавства
України.

Позивач посилається на рішення
Господарського суду м. Києва від 05.08.2013
року у справі № 910/4943/13, залишеного без
змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від
06.11.2013 року. Позивач вказує, що у
вказаному рішенні суд першої інстанції
встановив: «Щодо твердження
Відповідача-1 (третьої особи 1 у даній
справі), що Ліцензійний договір № 01022010-N
від 01.02.2010 року автоматично
продовжується до 31 січня 2013 року, суд
зазначає наступне «Як передбачено п. 16.1
§ 16 Ліцензійного договору, якщо одна із
сторін порушує будь-яке положення
даного Ліцензійного договору, інша
сторона насамперед, повинна зажадати,
щоб порушення було усунуто без
зволікання. Якщо сторона, що допустила
порушення за договором, не припиняє
небажану поведінку протягом 30 днів
після одержання такої вимоги, інша
сторона має право без повідомлення
розірвати даний Ліцензійний договір.»

Відповідно до ч. 1 ст. 1107 Цивільного
кодексу України ліцензійний договір є
видом договорів щодо розпорядження
майновими правами інтелектуальної
власності. Частина 2 ст. 1107 Цивільного
кодексу України передбачає, що договір
щодо розпорядження майновими правами
інтелектуальної власності укладається
у письмовій формі.

Крім того, статтею 654 ЦК України
встановлено форму зміни або розірвання
договору: «Зміна або розірвання
договору вчиняється в такій самій
формі, що й договір, що змінюється або
розривається...».

Положеннями статті 651 Цивільного
кодексу України визначено, що
розірвання договору допускається лише
за згодою сторін. Договір може бути
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї зі сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору. Частина 3 ст. 651
Цивільного кодексу України передбачає,
що у разі односторонньої відмови від
договору у повному обсязі або частково,
якщо право на таку відмову встановлено
договором або законом, договір є
відповідно розірваним або зміненим.

Натомість ч. 3 ст. 615 Цивільного кодексу
України зазначає, що внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання частково або у повному
обсязі відповідно змінюються умови
зобов'язання або воно припиняється.

Виходячи зі змісту підпункту 1 пункту 1
ст. 611 Цивільного кодексу України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема,
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання або розірвання договору.

Лист третьої особи-2 від 19.12.2011 року є
формою звернення до третьої особи-1 про
вимогу усунення порушення, хоча третя
особа-1 вважає, що порушення
Ліцензійного договору № 01022010-N від
01.02.2010 р. не було.

Пункт 16.1. § 16 Ліцензійного договору №
01022010-N від 01.02.2010 р. передбачає «Якщо
одна із Сторін порушує будь-яке
положення даного Ліцензійного
Договору, інша Сторона, насамперед,
повинна зажадати, щоб порушення було
усунуто без зволікання. Якщо Сторона,
що допустила порушення за договором, не
припиняє свою небажану поведінку
протягом 30 (тридцяти) днів після
одержання такої вимоги, інша Сторона
має право розірвати даний Ліцензійний
Договір.

Тобто пунктом 16.1 § 16 не передбачена
одностороння відмова від Ліцензійного
договору № 01022010-N від 01.02.2010 р., на який
посилається третя особа-2 в листі від
19.12.2011 року. Одностороння відмова
передбачена в іншому пункті 16.2.
Ліцензійного договору № 01022010-N, який не
згадується у вказаному листі.

Натомість, беручи до уваги ст. 611
Цивільного кодексу України,
одностороння відмова від зобов'язання
може бути укладена у формі листа, в
якому сторона вимагає розірвати
договір. Але третя особа-2 в листі від
19.12.2011 року не вимагає розірвання
Ліцензійного договору, а просить
усунути порушення Ліцензійного
договору.

Враховуючи зазначене, суд прийшов до
висновку, що лист третьої особи-2 не
може вважатись односторонньою
відмовою від зобов'язання.

Відповідно до другого варіанту
припинення зобов'язання - розірвання
Ліцензійного договору, то розірвання
договору вчиняється в такій самій
формі, що й договір, який розривається.
Третя особа-2 не уклала з третьою
особою-1 додаткової угоди про
розірвання Ліцензійного договору в
письмовій формі, так само як був
укладений Ліцензійний договір № 01022010-N
від 01.02.2010 р., а отже Ліцензійний договір
№ 01022010-N від 01.02.2010 р. є чинний.

Оскільки в листі від 19.12.2011 року третя
особа-2 вимагає припинення порушення
Ліцензійного договору, а не розірвання
зазначеного договору, то, на думку суду,
твердження позивача про розірвання
договору на підставі, зазначеній в
листі, суперечить законодавству
України (ст. 611, 654 Цивільного кодексу
України) та умові, передбаченій в п. 16.1
Ліцензійного договору № 01022010-N від
01.02.2010 року.

Беручи до уваги зазначене, суд прийшов
до висновку, що Ліцензійний договір №
01022010-N від 01.02.2010 р. є чинним на період
строком до 31 січня 2015 р., оскільки
сторони зокрема не дотримали умов щодо
форми розірвання ліцензійного
договору.

Позивач також стверджує, що Листом від
30.03.2012 року він попереджав третю особу-1
про те, що оскільки порушення умов
Ліцензійного договору № 01022010-N від
01.02.2010 року не були виправлені, право
третьої особи-1 на використання
торговельних марок припинено з дати
припинення Ліцензійного договору (з
23.01.2012 р.).

Суд всатновив, що позивач не надав
жодних належних доказів надіслання та
отримання третьою особою-1 цього листа.

Судом вже надано оцінку доводам
позивача про те, що Ліцензійний договір
№ 01022010-N від 01.02.2010 року припинив свою
дію з 23.01.2012 року внаслідок
встановлення цього факту рішенням
Господарського суду м. Києва від 05.08.2013
року та постановою Київського
апеляційного господарського суду від
06.11.2013 року у справі № 910/4943/13.

Суд звертає увагу сторін на те, що
відповідно до частини 2 ст. 35
Господарського процесуального кодексу
України факти, встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори), за
винятком встановлених рішенням
третейського суду, під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони. Згідно з п. 2.6
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» від
26.12.2011 р. № 18 не потребують доказування
преюдиціальні факти, тобто встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори) у процесі розгляду іншої справи,
в якій беруть участь ті самі сторони, в
тому числі і в тих випадках,
коли в іншому спорі сторони мали
інший

процесуальний статус.

Рішення Господарського суду м. Києва
від 05.08.2013 року та постанова Київського
апеляційного господарського суду від
06.11.2013 у справі № 910/4943/13, в яких в
мотивувальній частині зазначено, що
Ліцензійний договір № 01022010-N від 01.02.2010
року припинив свою дію, має значення
лише для сторін та інших осіб спору у
справі № 910/4943/13, які беруть участь у
ньому у господарських судах України та
не стосується жодних інших третіх осіб,
що не приймали участі у вказаному
спорі.

Суд зазначає, що особи, які не брали
участь у господарській справі № 910/4943/13,
в якій судом ухвалене відповідне
судове рішення, мають право при
розгляді іншої справи за їх участю
оспорювати обставини, встановлені цим
судовим рішенням. У такому випадку суд
ухвалює рішення на основі досліджених
у судовому засіданні доказів. Тому
факти, встановлені в рішенні у справі №
910/4943/13, не мають преюдиційого значення
для даної справи, тому що в даному спорі
беруть участь нові особи, а саме
відповідач - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Гал-Леобуд».

Суд критично оцінює доводи позивача, що
вся продукція, зберігання та
реалізацію якої незаконно здійснює
відповідач, виготовлена з
використанням виключно прав
інтелектуальної власності позивача,
через наступне.

Продукція третьої особи-1
виготовляється з використанням чинних
патентів України на промислові зразки,
які охороняють зовнішній вигляд
продукції, що виробляє підприємство, та
свідоцтв України на знаки для товарів
та послуг, а також заявок на реєстрацію
знаків для товарів та послуг, єдиним
власником яких є третя особа-1. Третя
особа-1 є єдиним власником патентів
України на промислові зразки, які
захищають як зовнішній вигляд, так і
оригінальний дизайн власної продукції,
зокрема патентів України на промислові
зразки № № 20240, 23394, 23395, 23396, 24803, 24804, 24805,
24806, 24807, 24808, 24809, 24810, 24811, 24812, 24813, 24814, 24815,
24816, 25439, 25625. Також матеріалами справи
підтверджено, що жоден з цих патентів
не оскаржувався в суді. Крім цього,
третя особа-1 є власником 41
торговельної марки, що підтверджується
переліком свідоцтв України на
торговельні марки.

Позивач не надав доказів існування
обмежувального рішення, згідно з яким
єдиними власником всіх прав
інтелектуальної власності в межах
групи компаній «Nemiroff» є одна єдина
компанія - позивач. Крім цього, третя
особа-1 є власником 41 торговельної
марки та 27 промислових зразків. Також
таке обмеження суперечило б загальним
принципам права і обмежувало б
правоздатність і дієздатність
юридичної особи, а, отже, було би
нікчемним (ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 91 Цивільного
кодексу України - правочин, що обмежує
можливості особи мати незаборонені
законом права є нікчемним; у кожної
особи є право подавати заявки на
реєстрацію торговельної марки (ст. 7
Закону України «Про охорону прав на
знаки для товарів і послуг») і випадки
та підстави для обмеження чи заборони
такого права повинні бути передбачені
законом).

Третя особа-1 здійснює діяльність з
виробництва алкогольних напоїв на
підставі чинного Ліцензійного
договору № 01022010-N від 01.02.2010 року
відповідно до якого третя особа-2 надає
третій особі-1 невиключну ліцензію на
використання ряду міжнародних
торговельних марок, зокрема свідоцтв
за міжнародними реєстраціями № № 828519,
869422, 802093, 843130, 822250, 957318, 961860, 961863, 961864,
965886,998793, 919511, 921028, в тому числі, але не
обмежуючись, свідоцтво за міжнародною
реєстрацією № 739116 на словесний знак
«Nemiroff».

Частина 2 ст. 489 Цивільного кодексу
України передбачає, що право
інтелектуальної власності на
комерційне найменування є чинним з
моменту першого використання цього
іменування та охороняється без
обов'язкового подання заявки на нього
чи реєстрації і незалежно від того, чи є
комерційне найменування частиною
торговельної марки. Право на
комерційне найменування третьої
особи-1, зокрема, «Nemiroff» виникло з 2001
року, оскільки положення Цивільного
кодексу України застосовуються до тих
прав і обов'язків,

що виникли або продовжують існувати
після набрання ним чинності.

Третя особа-1 здійснює діяльність з
виробництва алкогольних напоїв на
підставі отриманої Ліцензії на
виробництво алкогольних напоїв
реєстраційний № 505 від 14.03.2011 року та
додатків до неї.

У вказаних додатках до ліцензії на
виробництво алкогольних напоїв № 505
зазначено вид та найменування
алкогольної продукції, яку третя
особа-1 має право виробляти. В додатках
до ліцензії на виробництво алкогольних
напоїв № 505 визначений перелік заявок
на реєстрацію знаків для товарів і
послуг, заявником по яких виступає
третя особа-1, на підставі яких третя
особа-1 отримала зазначені додатки до
ліцензії.

Відповідно до абзацу 8 ст. 3 Закону
України «Про державне регулювання
виробництва і обігу спирту етилового,
коньячного і плодового, алкогольних
напоїв та тютюнових виробів» одночасно
з видачею ліцензії орган виконавчої
влади, уповноважений Кабінетом
Міністрів України, видає суб'єкту
господарювання додаток до ліцензії,
який містить перелік видів спиртів та
алкогольних напоїв, які вправі
виробляти суб'єкт господарювання, а
також перелік знаків для товарів і
послуг, які суб'єкт господарювання може
використовувати у виробництві
алкогольних напоїв на підставі прав
власності на знаки для товарів і
послуг, або на підставі рішень про
прийняття заявок на реєстрацію знаків
для товарів і послуг (на період до
видачі свідоцтв на знаки для товарів і
послуг), або на підставі дозволів інших
власників знаків для товарів і послуг
(якщо такі знаки зареєстровані після
введення в дію цього Закону). Зміни або
доповнення до додатка до ліцензії на
виробництво алкогольних напоїв
вносяться органом, який видав ліцензію,
протягом трьох робочих днів відповідно
до заяви суб'єкта господарювання або
власника знака для товарів і послуг та
визначеного цим Законом порядку.»

Третя особа-1 отримала додатки до
ліцензії № 505 на підставі рішень про
прийняття заявок на реєстрацію знаків
для товарів і послуг (на період до
видачі свідоцтв на знаки для товарів і
послуг), які зазначені в кожному
додатку до ліцензії № 505. Зазначені в
додатках до ліцензії № 505 заявки на
реєстрацію знаків для товарів і послуг
є чинними.

На цих підставах третя особа-1
виготовляла зазначені напої та
наносила назви напоїв на етикетки, і
введення в цивільний оборот такої
алкогольної продукції здійснюється
саме третьою особою-1, як правомірним
власником прав на об'єкти
інтелектуальної власності.

Суд також вважає безпідставними доводи
позивача про те, що виготовлена третьою
особою-1 горілчана продукція є
фальсифікатом, через наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
державне регулювання виробництва і
обігу спирту етилового, коньячного і
плодового, алкогольних напоїв та
тютюнових виробів» фальсифікація
алкогольних напоїв - це умисне, з
корисливою метою виготовлення
алкогольних напоїв з порушенням
технології чи з неправомірним
використанням знака для товарів і
послуг, чи копіюванням форми, упаковки,
зовнішнього оформлення, а так само
прямим відтворенням товару іншого
підприємця з самовільним
використанням його імені.

Як встановлено судом вище, третя особа-1
виготовляє алкогольні напої на
підставі ліцензії на виробництво
алкогольних напоїв № 505 від 14.03.2011 року
та додатків до неї, рецептур на
виробництво алкогольних напоїв, та з
дотриманням технологій. Позивач не
надав жодних належних доказів щодо
недотримання технологій при
виробництві алкогольної продукції.
Третя особа-1 виготовляє алкогольні
напої із законним використанням права
інтелектуальної власності на низку
патентів України на промислові зразки,
які захищають як зовнішній вигляд, так
і оригінальний дизайн власної
продукції. Третя особа-1 виготовляє
алкогольні напої в межах прав, наданих
третій особі-1 Ліцензійним договором №
01022010-N від 01 лютого 2010 р. на використання
ряду міжнародних торговельних марок,
зокрема свідоцтв за міжнародними
реєстраціями № № 957318, 962004, 961863, 961860, 961676,
961864, 961861,965886,804785; на підставі права на
комерційне (фірмове) найменування
третьої особи-1 (згідно зі ст. ст. 489, 490
Цивільного кодексу України).

Щодо твердження позивача про те, що
«відповідач не має жодного дозволу на
використання торговельних марок
позивача для зберігання такого товару
з метою пропонування для продажу,
пропонування його для продажу, продаж»,
то суд дійшов висновку, що відповідач
не використовує торговельних марок
позивача, бо в даному випадку діє
принцип «вичерпання прав» (ч. 6 ст. 16
Закону України «Про охорону прав на
знаки для товарів та послуг»).
Зазначений принцип означає, що власник
свідоцтва втрачає право забороняти
будь-яку із наведених дій по відношенню
до товару, який був введений ним у
цивільний оборот, і подальше
використання знака для товарів та
послуг по відношенню до такого товару є
вільним та не потребує згоди власника
знака для товарів та послуг.

Позивач доказує порушення своїх
майнових прав інтелектуальної
вланості у спосіб зберігання товару із
нанесенням його знака з метою
пропонування для продажу, пропонування
його для продажу та продажу товарів
копіями розхідної накладної № Р003-61525
від 05.12.2013р. та на роздруківці з
електронної адреси http://www.dlab.com.ua/id/2871.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Стаття 34
Господарського процесуального кодексу
України передбачає належність та
допустимість доказів «Господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи». Виходячи зі
змісту ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
належними слід визнавати докази, які
містять відомості про факти, що входять
у предмет доказування у справі, та інші
факти, що мають значення для
правильного вирішення спору.

У розхідній накладній № РО003-61525 від
05.12.2013 року в якості постачальника
товару зазначений відповідач, а в
якості одержувача - ФОП ОСОБА_7.

Копія розхідної накладної № РО003-61525
від 05.12.2013 року не доводять факт
використання торговельних марок
позивача відповідачем, а також факт
наявності на складі відповідача
продукції, виготовленої третьою
особою-1 після повідомлення про можливе
порушення.

Позивач зазначає, що у мережі Інтернет
за електронною адресою
http://www.dlab.com.ua/id/2871 міститься реклама
відповідно до якої відповідач нібито
зазначає «Гал-Леобуд» - провідна
торгова компанія України. Компанія
володіє власною торговою маркою
«Зернова рецептура». «Гал-Леобуд» є
ексклюзивним дистрибутором горілки
преміям-класу «Золото Полуботка», а
також «Nemiroff...».

Відповідно до п. 46 постанови Пленуму
Вищого Господарського Суду України від
17 жовтня 2012 року N 12 «Про деякі питання
практики вирішення спорів, пов'язаних
із захистом прав інтелектуальної
власності», роздруківки
інтернет-сторінок (web-сторінок) самі по
собі не можуть бути доказом у справі.
Але якщо відповідні документи видані
або засвідчені закладом або спеціально
уповноваженою особою в межах їх
компетенції за встановленою формою і
скріплені офіційною печаткою на
території однієї з держав - учасниць
Співдружності Незалежних Держав, то
згідно із статтею 6 Угоди про порядок
вирішення спорів, пов'язаних із
здійсненням господарської діяльності,
від 20.03.92 вони мають на території
України доказову силу офіційних
документів.

Приймаючи до уваги вищезазначене
надана позивачем роздруківка з
електронної адреси не може бути
доказом у даній справі, оскільки не
засвідчена належним чином і не може
братися судом до уваги.

Не пітверджуються матеріалами справи
доводи позивача про те, що відповідач,
який належним чином та вчасно був
попереджений про незаконність
виготовлення третьою особою-1
горілчаної продукції та незаконність
придбання зберігання з метою продажу
та продаж алкогольної продукції,
виготовленої третьою особою-1,
продовжуює закуповувати в третьої
особи-1 продукцію та реалізовувати її
на території України під торговою
маркою «Nemiroff», тим самим вводячи
покупців в оману.

Позивач доводить, що на спільній
зустрічі дистриб'юторів 17.09.2013 року він
висловив прохання не використовувати в
своїй господарській діяльності для
реалізації продукцію, виготовлену
третьою особою-1, як таку, що
виготовлена з незаконним
використанням об'єктів
інтелектуальної власності, що належить
позивачу.

Однак позивач не надав жодних належних
та допустимих доказів та підтверджень,
що на зустрічі був присутній
відповідач чи його належний
представник, доказів того, що позивач
чи його належний представник
висловлював прохання не
використовувати в своїй господарській
діяльності для реалізації продукцію,
виготовлену третьою особою-1.

Враховуючи наведене, беручи до уваги
той факт, що позивачем не доведено
порушення майнових прав його
інтелектуальної власності ні третьою
особою-1, ні відповідачем, суд дійшов
висновку у задоволенні позову
відмовити повністю.

Позивачем 10.02.2014 року було подано заяву
про вжиття заходів до забезпечення
позову з урахуванням клопотання про
приєднання доказів від 10.02.2014р., в якій
просив суд забезпечити позов у способи:
накладення арешту на алкогольну
продукцію, виготовлену третьої особою-1
із забороною її відчуження; та заборони
третій особі-1 продавати відповідачеві
алкогольні напої з використанням
торговельних марок згідно переліку
свідоцтв на знаки для товарів і послуг.

Розглянувши подані сторонами
пояснення та докази, суд дійшов
висновку про необґрунтованість заяви
про вжиття заходів до забезпечення
позову через наступне.

Вказана заява мотивована тим, що
використання зазначених торгових
марок без відповідного дозволу
позивача є протиправним, а невжиття
заходів до забезпечення позову може
унеможливити виконання рішення
господарського суду, оскільки позовні
вимоги, заявлені позивачем, стосуються
вилучення з цивільного обороту
продукції, введеної у цивільний оборот
з порушенням права інтелектуальної
власності.

Згідно зі ст. 66 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд за заявою сторони,
прокурора чи його заступника, який
подав позов, або з своєї ініціативи має
право вжити заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року № 16 "Про деякі питання
практики застосування заходів до
забезпечення позову", у вирішенні
питання про забезпечення позову
господарський суд має здійснити оцінку
обґрунтованості доводів заявника щодо
необхідності вжиття відповідних
заходів з урахуванням: розумності,
обґрунтованості і адекватності вимог
заявника щодо забезпечення позову;
забезпечення збалансованості
інтересів сторін, а також інших
учасників судового процесу; наявності
зв'язку між конкретним заходом до
забезпечення позову і предметом
позовної вимоги, зокрема, чи спроможний
такий захід забезпечити фактичне
виконання судового рішення в разі
задоволення позову; імовірності
утруднення виконання або невиконання
рішення господарського суду в разі
невжиття таких заходів; запобігання
порушенню у зв'язку із вжиттям таких
заходів прав та охоронюваних законом
інтересів осіб, що не є учасниками
даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо). Саме лише посилання
в заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення
позову, що застосовується
господарським судом, визначається його
відповідністю вимогам, на забезпечення
яких він вживається. Оцінка такої
відповідності здійснюється
господарським судом, зокрема, з
урахуванням співвідношення прав
(інтересу), про захист яких просить
заявник, з вартістю майна, на яке
вимагається накладення арешту, або
майнових наслідків заборони
відповідачеві вчиняти певні дії.

Обрані заходи до забезпечення позову
не повинні мати наслідком повне
припинення господарської діяльності
суб'єкта господарювання, якщо така
діяльність, у свою чергу, не
призводитиме до погіршення стану
належного відповідачеві майна чи
зниження його вартості.

Як зазначив позивач у позовній заяві,
ліцензійний договір, на підставі якого
Дочірнє підприємство "Українська
Горілчана Компанія "Nemiroff" здійснювало
виготовлення та поставку горілки,
нібито припинив свою дію 24.01.2012 р. Із
вказаної дати нібито припинено право
Дочірнього підприємства "Українська
Горілчана Компанія "Nemiroff"
використовувати торговельні марки, що
належать позивачу.

Відповідно до ч. 6 ст. 16 Закону України
"Про охорону прав на знаки для товарів і
послуг" виключне право власника
свідоцтва забороняти іншим особам
використовувати без його згоди
зареєстрований знак не поширюється на
використання знака для товару,
введеного під цим знаком в цивільний
оборот власником свідоцтва чи за його
згодою, за умови, що власник свідоцтва
не має вагомих підстав забороняти таке
використання у зв'язку з подальшим
продажем товару, зокрема у разі зміни
або погіршення стану товару після
введення його в цивільний оборот;

Проте, позивачем не доведено належними
засобами доказування, що заходи до
забезпечення позову, які він просить
застосувати, поширюються на товари, які
випущені в цивільний оборот після
24.01.2012 р. Тобто, позивачем не доведено,
що відповідач зберігає чи реалізовує
товари споживачам, а також третя особа-1
реалізовує відповідачу товари,
випущені після 24.01.2012 р., оскільки
використання знаків на товарах, які
були випущені до 24.01.2012 р., відбувалося
за згоди власника прав на такі знаки.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року № 16 "Про деякі питання
практики застосування заходів до
забезпечення позову" у спорах щодо
витребування майна в ухвалі про
накладення арешту на майно боржника
господарський суд повинен чітко
охарактеризувати ознаки, за якими той
чи інший предмет відрізняється від
подібних.

Позивачем не доведено, що станом на
дату розгляду заяви про забезпечення
позову, у відповідача знаходиться
відповідний товар, не вказано обсяги,
асортимент, не зазначено інші
ідентифікуючі ознаки, місце його
знаходження (зберігання).

Позивачем також не подано належних та
допустимих доказів того, що невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду в майбутньому.

Слід також зазначити, що вжиття заходів
щодо забезпечення позову не повинно
перешкоджати господарській діяльності
особи, яка здійснює таку діяльність.
При вирішенні питання про забезпечення
позову, суд має брати до уваги інтереси
не тільки позивача, а й інших осіб,
права яких можуть бути порушені у
зв'язку із застосуванням відповідних
заходів, оскільки обмеження, визначені
щодо господарюючого суб'єкта, можуть
призвести до незворотних наслідків.

Позивач не надав належних та
допустимих доказів наявності у
відповідача алкогольної продукції,
виготовленої третьою особою-1 з
порушенням прав інтелектуальної
власності позивача.

Враховуючи наведене, суд вважає за
необхідне відмовити заявнику в
задоволення заяви про вжиття заходів
до забезпечення позову з урахуванням
клопотання про приєднання доказів від
10.02.2014р, через її безпідставність та
необґрунтованість.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати по сплаті судового збору за
розгляд позовної заяви та заяви про
вжиття заходів до забезпечення позову
суд вважає за необхідне залишити за
позивачем.

Відповідно до позовної заяви судом
прийнято до провадження та розглянуто
по суті позовні вимоги щодо захисту 42
об'єктів права інтелектуальної
власності (підтверджені свідоцтвами на
знаки для товарів і послуг в Україні та
свідоцтвами за міжнародною
реєстрацією).

Відповідно до п. 2.11. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
21 лютого 2013 року N 7 «Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України» якщо в позовній заяві
об'єднано дві або більше вимог
немайнового характеру, пов'язаних між
собою підставами виникнення або
поданими доказами, судовий збір
сплачується окремо з кожної з таких
вимог.

Відповідно до п. 2.23. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
21 лютого 2013 року N 7 «Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України» якщо факт недоплати судового
збору з'ясовано господарським судом у
процесі розгляду прийнятої заяви
(скарги), суд у залежності від
конкретних обставин справи може:
зобов'язати позивача (заявника,
скаржника) доплатити належну суму
судового збору і подати суду
відповідні докази у встановлений ним
строк та за необхідності відкласти
розгляд справи або оголосити перерву в
засіданні (стаття 77 ГПК); у разі
неподання доказів оплати - стягнути
належну суму судового збору за
результатами вирішення спору з
урахуванням приписів частин першої -
четвертої статті 49 ГПК або ж залишити
позов (заяву, скаргу) без розгляду на
підставі пункту 5 частини першої статті
81 названого Кодексу.

Як вбачається зі змісту позовних вимог,
позивач просить: припинити дії
відповідача, які порушують права
інтелектуальної власності на
торгівельні марки позивача, згідно
переліку свідоцтв на знаки для товарів
і послуг, шляхом заборони відповідачу
зверігання товару із зазначеним
нанесенням знака з метою пропонування
до продажу, пропонування його для
продажу, продаж та будь яким іншим
чином вводити у цивільний обіг
продукцію, виготовлену із
застосуванням торгівельних марок,
права на які належать позивачу; визнати
відсутнім у відповідача права на
використання торговельних марок
позивача згідно переліку свідоцтв на
знаки для товарів і послуг; вилучити у
відповідача та знищити продукцію
виготовлену або введену в цивільний
оборот з порушенням права
інтелектуальної власності позивача,
згідно переліку свідоцтв на знаки для
товарів і послуг; зобов'язати
відповідача опублікувати повідомлення
про порушення права інтелектуальної
власності позивача, згідно переліку
свідоцтв на знаки для товарів і послуг.

Згідно переліку свідоцтв на знаки для
товарів і послуг, позивач звернувся з
позовом про захист 42 об'єктів права
інтелектуальної власності.

Враховуючи предмет спору і способи
захисту, обрані позивачем, суд
приходить до висновку, що оплаті
підлягають вимоги немайнового
характеру, що стосуються 42 об'єктів
права інтелектуальної власності.
Відповідно, позивач при поданні позову
був зобов'язаний сплатити судовий збір
в загальному розмірі 48174 грн. 00 коп. (1147,00
х 42 = 48174,00). Натомість позивачем
сплачено судовий збір в розмірі 4588 грн.
00 коп. як за 4 вимоги немайнового
характеру, оскільки первинно заявлені
позовні вимоги позивача складались із 4
різних предметів позовних вимог
(припинити дії відповідача.., визнати
відсутнім у відповідача права..,
вилучити у відповідача та знищити
продукцію.., зобов'язати опублікувати
повідомлення про порушення права…).
При цьому позивачем не враховано того,
що ним заявлено позовні вимоги щодо
захисту 42 об'єктів права
інтелектуальної власності, як наслідок
- 42 позовні вимоги, які об'єднані ним в
одній позовній заяві і мали бути
оплачені судовим збором кожна окремо.

Відтак, судовий збір у розмірі 43 586,00
грн., не сплачений за вирішення даного
спору, покладається на позивача.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
ст.ст. 43, 33, 34, 43, 49, 82-85, 115, 116 ГПК України,
суд -

в и р і ш и в :

1. У задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

2. У задоволенні заяви Nemiroff Intellectual Property
Establishment про вжиття заходів до
забезпечення позову від 10.02.2014 року
відмовити повністю.

3. Стягнути з Nemiroff Intellectual Property Establishment
(Haus Reichsteiner, Stadtle 31, P.O. Box 328, LI - 9490 Vaduz
Liechtenstein, реєстраційний номер
відповідно до виписки з реєстру
управління реєстрації в земельний
кадастр та державний реєстр князівства
Ліхтенштейн - FL-0002.156.167-9, дата внесення
запису 25.08.2005р.) у дохід Державного
бюджету України 43 586,00 грн. судового
збору.

4. Наказ видати після набрання судовим
рішенням в законної сили, в порядку
ст.116 ГПК України.

5. Рішення набирає законної сили
відповідно до ст.85 ГПК України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93
ГПК України.

Повний текст рішення

виготовлено 23.05.2014р.

Суддя
Петрашко М.М.