ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2014 р.Справа № 916/1479/14

Господарський суд Одеської області у
складі:

судді В.С.
Петрова

При секретарі Н.В.
Комендатенко

за участю представників:

від позивача - Чумак О.В.,

від відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства „Укртелеком"
в особі Одеської філії ПАТ
„Укртелеком" до Ананьївської районної
державної адміністрації Одеської
області про стягнення заборгованості в
сумі 18250,20 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
„Укртелеком" в особі Одеської філії
ПАТ „Укртелеком" звернулось до
господарського суду Одеської області з
позовною заявою до Ананьївської
районної державної адміністрації
Одеської області про стягнення
заборгованості за договором № 5-10-70-89
від 07.10.2004 р. про надання
телекомунікаційних послуг в сумі 18250,20
грн., посилаючись на наступне.

07.10.2004 р. ВАТ „Укртелеком" в особі
Одеської філії ВАТ „Укртелеком" та
Ананьївська районна державна
адміністрація Одеської області уклали
договір № 5-10-70-89 про надання
телекомунікаційних послуг.

Згідно рішення загальних зборів
акціонерів ВАТ „Укртелеком" (протокол
№ 3 від 16.04.2004 р.) та наказу ВАТ
„Укртелеком" від 14.05.2004 р. № 173
запроваджені нові назви філій ВАТ
„Укртелеком", в т.ч. Одеську дирекцію
ВАТ „Укртелеком" перейменовано в

Одеську філію ВАТ „Укртелеком" з
правонаступництвом в частині основної
діяльності.

14.06.2011 р. згідно протоколу загальних
зборів акціонерів ВАТ „Укртелеком" № 8
зазначене Товариство перейменовано на
Публічне акціонерне товариство
„Укртелеком", що підтверджується п. 1.1
Статуту ПАТ „Укртелеком".

Наразі позивач зазначає, що згідно
підпункту 6 п. 3.6 Правил надання та
отримання телекомунікаційних послуг,
затверджених постановою КМ України від
11.04.2012 р. № 295 споживачі зобов'язані
виконувати умови договору, в т.ч.
своєчасно оплачувати отримані послуги.

Відповідно до ч. 2 п. 72 вказаних Правил у
разі здійснення розрахунків за
отримані послуги на умовах наступної
оплати абонент оплачує послуги після
закінчення розрахункового періоду.
Плата вноситься після отримання ним
рахунка, але не пізніше 20 числа місяця,
що настає за розрахунковим періодом,
якщо інше не встановлено договором
відповідно до законодавства.

Так, позивач стверджує, що за період з
01.07.2013 року по 01.02.2014 p. заборгованість
відповідача за телекомунікаційні
послуги становить 17606,53 грн., про що є
акт звірки станом 01.03.2014 р.

Крім того, позивач зазначає, що згідно
ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач має
сплатити позивачу три проценти річних
в розмірі 297,15 грн. та інфляційні збитки
в розмірі 250,15 грн.

До того ж позивач посилається на
положення ч. 2 ст. 36 Закону України „Про
телекомунікації", за якою у разі
затримки плати за надані оператором
телекомунікаційні послуги споживачі
сплачують пеню, яка обчислюється від
вартості неоплачених послуг у розмірі
облікової ставки Національного банку
України, що діяла в період, за який
нараховується пеня. Так, позивач
зазначає, що відповідач має сплатити
пеню у розмірі 96,37 грн.

Відтак, загальна сума заборгованості,
яка заявлена позивачем до стягнення
складає 18250,20 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 22.04.2014 р. позовну заяву
Публічного акціонерного товариства
„Укртелеком" в особі Одеської філії
ПАТ „Укртелеком" прийнято до розгляду
та порушено провадження у справі №
916/1479/14, при цьому розгляд справи
призначено в засіданні суду на 12.05.2014 р.

Відповідач відзив на позов не надав,
проте надіслав до господарського суду
Одеської області клопотання про
розгляд справи без участі
представника.

У зв'язку з зазначеним справу
розглянуто за наявними в ній
матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК
України.

Заслухавши пояснення представника
позивача, розглянувши та дослідивши
всі письмові докази, які містяться в
матеріалах справи, господарський суд
дійшов наступних висновків.

07 жовтня 2004 р. між Відкритим
акціонерним товариством „Укртелеком"
в особі Одеської філії відкритого
акціонерного товариства „Укртелеком"
та Ананьївською районною державною
адміністрацією Одеської області
(споживач) було укладено договір про
надання послуг електрозв'язку № 5-10-70-89,
згідно умов п. 1 якого ВАТ „Укртелеком"
надає послуги електрозв'язку,
визначені в додатку 1 до договору, і
безплатні послуги, зазначені в додатку
2.

Відповідно до п. 2.1.1, 2.1.4 вказаного
договору ВАТ „Укртелеком"
зобов'язалось забезпечувати
безперебійне і якісне надання послуг
телефонного зв'язку, усувати
пошкодження телефонного зв'язку та
радіомереж в контрольні технологічні
терміни. В свою чергу відповідач
зобов'язався своєчасно вносити плату
за користування телефоном, міжміські
та міжнародні телефонні розмови,
подані в кредит телеграми та інші
послуги, надані по телефону (п. 3.2.8
договору).

Згідно п. 4.1 зазначеного договору
послуги, які надаються ВАТ
„Укртелеком", оплачуються за тарифами,
затвердженими згідно з чинним
законодавством. Споживач сплачує
послуги електрозв'язку за спільно
погодженою кредитною та/або авансовою
системою оплати з поданням рахунків (п.
4.2 договору). Споживач повинен
своєчасно оплачувати надані послуги (п.
4.3 договору).

Відповідно до п. 4.5 договору розрахунки
за фактично отримані в кредит послуги
електрозв'язку за кожний попередній
місяць проводяться споживачем
протягом 10 днів з дня одержання
рахунка, але не пізніше 20-го числа
місяця, наступного за розрахунковим.

Згідно п. 4.6 договору у разі
застосування авансової системи оплати
споживач для одержання послуг
електрозв'язку проводить щомісячно, до
20 числа поточного місяця, попередню
оплату їх вартості в розмірі не менше
суми послуг, наданих у попередньому
розрахунковому періоді, з подальшим
перерахунком (до 10 числа місяця, що
настає після розрахункового періоду),
виходячи з фактично наданих послуг.

Строк дії договору визначено в розділі
7 договору, а саме останній набирає
чинності з дня підписання і діє п'ять
років. Якщо за місяць до закінчення
терміну дії договору жодна зі сторін не
повідомила про його припинення, то
договір вважається дійсним на той же
термін.

Як з'ясовано судом, жодна із сторін не
зверталась з відповідною заявою про
припинення дії договору № 5-10-70-89 від
07.10.2004 р., у зв'язку з чим вказаний
договір продовжував діяти наступні
п'ять років після закінчення його дії,
тобто після 07.10.2009 р., і є діючим на
теперішній час.

Між тим, як з'ясовано судом, ВАТ
„Укртелеком" було змінено
найменування на Публічне акціонерне
товариство „Укртелеком", про що
свідчить надана позивачем копія витягу
зі статуту ПАТ „Укртелеком".

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть
застосовуватися до всіх договорів про
надання послуг, якщо це не суперечить
суті зобов'язання.

Укладений між сторонами по справі
договір про надання послуг зв'язку є
підставою для виникнення у сторін
господарських зобов'язань відповідно
до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509
ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію або
утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 цього Кодексу.

Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14
Цивільного кодексу України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом (ст.
525 ЦК України).

Ст. 530 Цивільного кодексу України
встановлено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк його виконання, то
воно підлягає виконанню у цей строк.

Як з'ясовано судом, відповідно до
укладеного договору про надання послуг
електрозв'язку № 5-10-70-89 позивачем у
період з 01.07.2013 р. до 01.02.2014 р. надавались
відповідачу телекомунікаційні
послуги, у т.ч. міжміського та
міжнародного телефонного зв'язку.

В силу статті 538 Цивільного кодексу
України виконання свого обов'язку
однією із сторін, яке відповідно до
договору обумовлене виконанням другою
стороною свого обов'язку, є зустрічним
виконанням зобов'язання, при якому
сторони повинні виконувати свої
обов'язки одночасно, якщо інше не
встановлено умовами договору, актами
цивільного законодавства тощо.

Отже, прийняття відповідачем наданих
позивачем послуг електрозв'язку є
підставою виникнення у відповідача
зобов'язання оплатити вказані послуги
відповідно до умов договору. В свою
чергу для оплати наданих послуг
відповідачу були виставлені
рахунки-акти за надані у період з
період з 01.07.2013 р. до 01.02.2014 р. послуги
(а.с. 39-102) з розшифровкою міжміських і
міжнародних розмов. В підтвердження
вручення відповідачу рахунків
позивачем надано копії реєстрів на
доставку пакетів розрахункових
документів за період з липня 2013 р. по
січень 2014 року (а.с. 103-109).

Проте, вищевказані рахунки на оплату
наданих відповідачу послуг останнім не
були сплачені, у зв'язку з чим у нього
виникла заборгованість перед
позивачем за надані послуги
електрозв'язку в сумі 17606,53 грн.,
розрахунок якої додано до позову (а.с.
18). До того з наявної в матеріалах
справи копії акту звіряння розрахунків
(а.с. 23) вбачається, що відповідачем
визнається заборгованість за
телекомунікаційні послуги в сумі, яка
становила станом на 01.03.2014 р.

Наразі слід зазначити, що розмір
стягуваної суми боргу та наявність
порушень умов договору про надання
послуг електрозв'язку № 5-10-70-89 з боку
відповідача не спростовано останнім,
докази погашення відповідачем
вказаної заборгованості в матеріалах
справи відсутні. Так, частиною другою
статті 22 ГПК України передбачено, що
сторони мають право подавати докази,
брати участь у дослідженні доказів,
заявляти клопотання тощо;
обґрунтовувати свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами (ч. 2
ст. 43 ГПК України), якими в силу ст. 32 ГПК
України є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інших
обставин, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

У відповідності з п. 5 ст. 33 Закону
України „Про телекомунікації"
споживачі телекомунікаційних послуг
зобов'язані дотримуватися Правил
надання та отримання
телекомунікаційних послуг, що
затверджує Кабінет Міністрів України,
зокрема виконувати умови договору про
надання телекомунікаційних послуг у
разі його укладення, у тому числі
своєчасно оплачувати отримані ними
телекомунікаційні послуги.

Згідно п. 11 Правил надання та отримання
телекомунікаційних послуг,
затверджених Постановою Кабінету
Міністрів України від 09.08.2005р. №720,
тарифи на телекомунікаційні послуги
встановлюються операторами,
провайдерами самостійно, крім тарифів,
які згідно із законом підлягають
державному регулюванню. Державному
регулюванню шляхом установлення
граничних або фіксованих тарифів
підлягають тарифи на загальнодоступні
(універсальні) послуги і на надання в
користування каналів електрозв'язку
операторів, які займають монопольне
(домінуюче) становище на ринку цих
послуг.

Також п. 32 вказаних Правил № 720
встановлено обов'язок споживача щодо
своєчасної оплати отриманих
телекомунікаційних послуг.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить
до висновку про обґрунтованість
позовних вимог щодо стягнення вказаної
суми заборгованості.

Згідно приписів п. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 ЦК України).

Як випливає зі змісту договору № 5-10-70-89,
строк оплати наданих позивачем послуг
електрозв'язку становив до 20 числа
місяця, що настає за розрахунковим
періодом. Так, несплатою відповідачем
послуг електрозв'язку у встановлений
договором строк відповідач порушив
умови вказаного договору, що є
недопустимим згідно ст. 525 Цивільного
кодексу України.

При цьому невиконання зобов'язання або
виконання зобов'язання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) згідно ст. 610
Цивільного кодексу України є
порушенням зобов'язання.

В свою чергу у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3
ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Як передбачено частиною 1 ст. 548
Цивільного кодексу України, виконання
зобов'язання (основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546
Цивільного кодексу України виконання
зобов'язання може забезпечуватися,
зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

При цьому, як передбачає частина 1 ст. 551
ЦК України, предметом неустойки може
бути грошова сума, рухоме і нерухоме
майно.

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного
кодексу України, якщо за порушення
зобов'язання встановлено неустойку, то
вона підлягає стягненню у повному
розмірі, незалежно від відшкодування
збитків.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 ГК України
кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ГК
України учасник господарських
відносин у разі порушення ним
грошового зобов'язання не звільняється
від відповідальності через
неможливість виконання і зобов'язаний
відшкодувати збитки, завдані
невиконанням зобов'язання, а також
сплатити штрафні санкції відповідно до
вимог, встановлених цим Кодексом та
іншими законами.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що
господарськими санкціями визнаються
заходи впливу на правопорушника у
сфері господарювання, в результаті
застосування яких для нього настають
несприятливі економічні та/або правові
наслідки. У сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції.
Господарські санкції застосовуються у
встановленому законом порядку за
ініціативою учасників господарських
відносин.

В силу положень ст. 230 ГК України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Як передбачено п. 5.8 договору № 5-10-70-89, у
разі несплати за надані послуги
електрозв'язку понад установлений
термін (з 21 числа місяця, що настає
після розрахункового періоду) споживач
сплачує пеню згідно з чинним
законодавством.

Так, ч. 2 ст. 36 Закону України „Про
телекомунікації", який є спеціальним
законом у цій сфері, передбачено, що у
разі затримки плати за надані
оператором телекомунікаційні послуги
споживачі сплачують пеню, яка
обчислюється від вартості неоплачених
послуг у розмірі облікової ставки
Національного банку України, що діяла в
період, за який нараховується пеня.

Як вбачається з наданого позивачем до
позову розрахунку пені (а.с. 21),
нарахована позивачем відповідачу пеня
становить 96,37 грн.

Враховуючи вищевикладене та те, що
відповідачем не були своєчасно
виконані зобов'язання за договором №
5-10-70-89 щодо оплати послуг
електрозв'язку, на думку суду,
позивачем правомірно нараховано
відповідачу пеню в сумі 297,15 грн. за
надані у період з 01.07.2013 р. до 01.02.2014 р. та
неоплачені послуги.

Разом з тим згідно положень ст. 612 ЦК
України відповідач вважається таким,
що прострочив, оскільки він не
приступив до виконання зобов'язання у
встановлений договорами строк.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України визначено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

При цьому застосування положень
частини другої названої статті не
передбачає наявність вини боржника,
оскільки згідно частини першої цієї ж
статті боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Слід зазначити, що виходячи з положень
ст. 625 ЦК України, право кредитора на
стягнення 3% річних та інфляційних
втрат не залежить від моменту
пред'явлення вимоги про таке стягнення
(до моменту погашення боргу або після
цього). При цьому визначальним є
наявність факту порушення боржником
строків виконання грошового
зобов'язання. Таким чином, право
кредитора на стягнення 3% річних може
бути реалізовано у будь-який момент при
наявності вищезазначених вимог,
передбачених законодавством.

Наразі слід зазначити, що згідно
положень ЦК проценти річних є
самостійною формою цивільно-правової
відповідальності за порушення
грошових зобов'язань. Так, розмір таких
процентів річних може бути визначений
сторонами в договорі. З огляду на те, що
в укладених сторонами по справі
договорах поставки не встановлено
іншого відсотку річних, відповідно
сплаті підлягають саме 3% річних від
простроченої суми за весь час
прострочення.

Враховуючи вищенаведене та
несвоєчасне виконання відповідачем
зобов'язання щодо оплати за надані
послуги електрозв'язку, суд вважає, що
позивачем цілком правомірно
нараховано 3% річних на відповідну суму
боргу у період з 01.07.2013 р. до 01.02.2014 р.,
враховуючи суму боргу у вказаному
періоді по кожному місяцю оплати, що
складають 297,15 грн., розрахунок яких
додано до позову (а.с. 22).

Також позивач просить стягнути з
відповідача інфляційні втрати в
розмірі 250,15 грн., нараховані на
відповідну суму боргу по кожному
періоду прострочення оплати з липня 2013
року по січень 2014 року, розрахунок яких
додано до позову (а.с. 19).

Так, індекс інфляції це додаткова сума,
яка сплачується боржником і за своєю
правовою природою є самостійним
засобом захисту цивільного права
кредитора у грошових зобов'язань і
спрямована на відшкодування його
збитків, заподіяних знеціненням
грошових коштів внаслідок інфляційних
процесів в державі. Офіційний індекс
інфляції, що розраховується Державною
службою статистики України, визначає
рівень знецінення національної
грошової одиниці України, тобто
зменшення купівельної спроможності
гривні.

У п. 3 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" № 14 від
17.12.2013 р. зазначено, що інфляційні
нарахування на суму боргу, сплата яких
передбачена частиною другою статті 625
ЦК України, не є штрафною санкцією, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення коштів
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення в їх сплаті. Зазначені
нарахування здійснюються окремо за
кожен період часу, протягом якого діяв
відповідний індекс інфляції, а
одержані таким чином результати
підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання. Розмір боргу з
урахуванням індексу інфляції
визначається виходячи з суми боргу, що
існувала на останній день місяця, в
якому платіж мав бути здійснений,
помноженої на індекс інфляції,
визначений Державною службою
статистики України, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

Враховуючи викладене та з урахуванням
Рекомендацій Верховного Суду України
щодо порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ,
викладених в листі від 03.04.1997 р. N 62-97р.,
судом було перевірено здійснений
позивачем в позовній заяві розрахунок
інфляційних нарахувань встановлено, що
вказаний розрахунок є помилковим,
оскільки позивачем при розрахунку суми
інфляційних враховано судом дефляції,
що є методологічно невірним. Так,
індекс інфляції та дефляції
враховується при визначенні сукупного
індексу, який обирається при
здійсненні розрахунку, а не при
обрахуванні всієї суми інфляційних
збитків. При цьому слід зазначити, що
нарахування інфляційних здійснюється
за весь час прострочення виконання
грошового зобов'язання, тобто до
моменту подачі заявленого позову, а
саме до квітня 2014 року. Наразі слід
зазначити, що у період з липня по
вересень 2013 року індекс інфляції не
перевищував 100%, у зв'язку з чим судом
здійснено перерахунок інфляційних
збитків на відповідну суму боргу, що
мала місце у періоді прострочення з
жовтня 2013 року по березень 2014 р., з
урахуванням здійснених відповідачем
оплат, зокрема:

- за жовтень 2013 р. на суму боргу 22 427,20
грн. - інфляційне збільшення склало 89,71
грн. (22427,20 грн. (сума боргу) /100% х 100,4%
(сукупний індекс інфляції) - 22427,20 грн.);

- за листопад 2013 р. на суму боргу 21319,56
грн. - інфляційне збільшення склало 42,64
грн. (21319,56 грн. (сума боргу) /100% х 100,2%
(сукупний індекс інфляції) - 21319,56 грн.);

- за грудень 2013 р. на суму боргу 15002,47 грн.
- інфляційне збільшення склало 75,01 грн.
(15002,47 грн. (сума боргу) /100% х 100,5%
(сукупний індекс інфляції) - 15002,47 грн.);

- з січня по березень 2014 року на суму
боргу 17606,47 грн. - інфляційне збільшення
склало 531,51 грн. (17606,53 грн. (сума боргу)
/100% х 103,0% (сукупний індекс інфляції) -
17606,53 грн.).

Таким чином, фактичний розмір
інфляційних втрат складає 774,08 грн., а не
250,15 грн., як зазначено позивачем у
розрахунку. В свою чергу оскільки
заявлена до стягнення сума інфляційних
втрат є меншою, ніж вище розрахована
судом, та з огляду на те, що суд не може
виходити за межі позовних вимог,
відповідно підлягає стягненню сума
інфляційних втрат, яка заявлена
позивачем в розмірі 250,15 грн. Адже за
приписами п. 2 ст. 83 Господарського
процесуального кодексу України суд має
право виходити за межі позовних вимог,
якщо це необхідно для захисту прав і
законних інтересів позивачів або
третіх осіб з самостійними вимогами на
предмет спору, лише у разі наявності
про це клопотання заінтересованої
сторони. Так, в процесі розгляду
позивачем не уточнювались та не
змінювались позовні вимоги, також
клопотання про застосування п. 2 ст. 83
ГПК позивачем не заявлялось.

Відтак, загальна сума заборгованості
відповідача, що підлягає стягненню на
користь позивача, становить 18250,20 грн.
(17606,53 грн. основного боргу + 96,37 грн.
пені, + 297,15 грн. 3% річних + 250,15 грн.
інфляції).

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права в разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст. 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: визнання права; визнання
правочину недійсним; припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Оцінюючи надані сторонами докази в
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги ПАТ „Укртелеком" в особі
Одеської філії ПАТ „Укртелеком"
обґрунтовані, відповідають фактичним
обставинам справи та вимогам чинного
законодавства, тому підлягають
задоволенню.

У зв'язку з тим, що спір виник внаслідок
неправомірних дій відповідача та
рішення відбулось на користь позивача,
відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати по сплаті судового збору,
понесені позивачем при подачі позову,
покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов Публічного акціонерного
товариства „Укртелеком" в особі
Одеської філії ПАТ „Укртелеком" до
Ананьївської районної державної
адміністрації Одеської області про
стягнення заборгованості в сумі 18250,20
грн. задовольнити.

2. СТЯГНУТИ з Ананьївської
районної державної адміністрації
Одеської області (66400, Одеська область,
м. Ананьїв, вул. Незалежності, 51; ; п/р 0847 в ГУДКСУ в
Одеської області, МФО 828011) на користь
Публічного акціонерного товариства
„Укртелеком" в особі Одеської філії
ПАТ „Укртелеком" (65029, м. Одеса, вул.
Коблевська, 39, , п/р
7 в ООД ПАТ "Райффайзен Банк Аваль",
МФО 380805) суму основного боргу в розмірі
17606/сімнадцять тисяч шістсот шість/грн.
53 коп., пеню в сумі 96/дев'яносто
шість/грн. 37 коп., 3% річних в сумі
250/двісті п'ятдесят/грн. 15 коп.,
інфляційні збитки в сумі 297/двісті
дев'яносто сім/грн. 15 коп., витрати по
сплаті судового збору у розмірі 1827/одна
тисяча вісімсот двадцять сім/грн. 00 коп.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та
підписано 30.05.2014 р.

Суддя
Петров В.С.