ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» травня 2014 р.
Справа №922/4933/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Лакіза В.В., суддя
Гетьман Р.А., суддя Шевель О.В.,

при секретарі Фільшиній Н.І.,

за участю представників:

позивача - Квашнін М.О., за довіреністю
№1241 від 11.05.2012 року; Кулик О.Р., за
довіреністю №706 від 26.03.2012 року (після
перерви не з'явилися);

відповідача - ОСОБА_3, за довіреністю №
1405 від 15.04.2014 року; ОСОБА_4, за
довіреністю №706 від 23.01.2014 року; ОСОБА_5,
за довіреністю №3184 від 16.12.2012 року;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача -
Публічного акціонерного товариства
«Перший український міжнародний банк»,
м. Донецьк (вх.№608Х/2) на рішення
господарського суду Харківської
області від 12.02.2014 року по справі
№922/4933/13,

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Перший український
міжнародний банк», м. Донецьк,

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6, м.
Харків,

про стягнення 220435,27 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 12.02.2014 року по
справі №922/4933/13 (суддя Хотенець П.В.)
відмовлено у задоволенні позову ПАТ
«Перший український міжнародний банк»
до ФОП ОСОБА_6 про стягнення 220435,27 грн.

Публічне акціонерне товариство
«Перший український міжнародний банк»
з вищевказаним рішенням суду першої
інстанції не погодилось та звернулось
до Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій, посилаючись на
порушення місцевим господарським
судом при прийнятті рішення норм
матеріального та процесуального права,
а також на неповне з'ясування обставин
справи і невірну оцінку доказам та
юридичним фактам, просить скасувати
рішення господарського суду
Харківської області від 12.02.2014 року по
справі №922/4933/13 та прийняти нове, яким
задовольнити повністю позовні вимоги
ПАТ «Перший український міжнародний
банк» до ФОП ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості за договором
еквайрінгу №20656303 від 15.03.2013 року у
розмірі 220435,27 грн. Судові витрати за
подання позовної заяви та судовий збір
за подання апеляційної скарги просить
покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт зазначає, що cуд першої
інстанції не дослідив та не надав
правової оцінки факту неналежного
виконання відповідачем умов
укладеного договору еквайрінгу №20656303
від 15.03.2013 року та додаткової угоди до
нього.

Скаржник вказує, що він, відповідно до
Правил міжнародних платіжних систем
надав до суду документи, які
підтверджують факти виставлення
позивачу фінансових претензій та факт
списання з позивача грошових коштів. На
думку апелянта, висновки суду першої
інстанції про ненадання позивачем
належних доказів у підтвердження
позовних вимог є безпідставним та
передчасним. Так, в матеріалах справи
міститься лист міжнародної платіжної
системи MasterCard, через яку банк емітент,
відповідно до Правил міжнародної
платіжної системи MasterCard WorldWide
звернувся до банку екваєра з
фінансовими претензіями.

Як вказує апелянт, суд першої інстанції
не взяв до уваги специфіку договору
еквайрінга та той факт, що докази для
настання відповідальності відповідача
були надані позивачем відповідно до
Правил міжнародних платіжних систем,
які згідно законодавства України
погоджені Національним банком України.

Одночасно із апеляційною скаргою ПАТ
«Перший український міжнародний банк»
звернувся до суду із клопотанням, в
якому просив суд витребувати в
Міжнародній платіжній системі Visa
International (розташованій за адресою: 01030,
Україна, м.Київ, вул. Б.Хмельницького,
19/21) письмові пояснення, щодо
виставлення ПАТ «ПУМБ» фінансових
претензій та списання грошових коштів
по оскарженим транзакціям. Також,
скаржник просив суд зобов'язати
Національний банк України надати до
суду письмові пояснення стосовно того,
що 25 (двадцять п'ять) оскаржених
транзакцій можуть бути визнані
відповідно до Правил міжнародних
платіжних систем Visa International та MasterCard
Worldwide як шахрайські.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 05.03.2014 року
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Перший
український міжнародний банк»
прийнято до провадження та призначено
до розгляду.

Ухвалою суду від 01.04.2014 року задоволено
клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи, а також
надано оцінку заявленому позивачем
клопотанню про витребування доказів.

Так, суд апеляційної інстанції вказує,
що звертаючись до суду із клопотанням
про витребування доказів, позивач не
обґрунтував та не підтвердив факту
неможливості самостійного надання
відповідних доказів. Разом з тим,
колегія суддів згідно з ч. 4 ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України уповноважила на одержання
відповідних доказів заінтересовану
сторону, а саме позивача.

22.04.2014 року від позивача через
канцелярію суду надійшли письмові
пояснення до апеляційної скарги
(вх.№3253), в яких він пояснює, що по даній
справі предметом позову є стягнення
грошової суми на підставі пункту 2.2.17
договору еквайрінга, а не збитки
передбачені Цивільним кодексом
України.

У судовому засіданні 22.04.2014 року з метою
повного, всебічного та об'єктивного
розгляду справи, надання можливості
учасникам процесу ознайомитися з
матеріалами справи, надати суду
додаткові письмові пояснення по
справі, колегія суддів оголосила
перерву.

25.04.2014 року від відповідача через
канцелярію суду надійшов відзив на
апеляційну скаргу (вх.№3399), в якому він
просить відхилити апеляційну скаргу та
залишити рішення господарського суду
Харківської області від 12.02.2014 року -
без змін.

В обґрунтування своєї позиції по
справі відповідач зазначає, що лист
представництва платіжних систем в
Україні - Visa, не підтверджує факт
виставлення та нарахування зворотних
платежів за оспорюваними операціями, а
лише повідомляє про те, що таку
інформацію банк може отримати
самостійно у відповідній електронній
системі.

Також відповідач вказує, що докази на
підтвердження, що за проведеними
операціями надійшли опротестування
держателями БПК та/або банком
емітентом в матеріалах справи
відсутні. Зокрема, в матеріалах справи
відсутні заяви держателів БПК про
виявлення факту несанкціонованого
списання грошових коштів з їх рахунків
та претензії до банку-емітента, який
відповідно звернувся до позивача задля
здійснення зворотного платежу. А з
завірених копій документів, наданих
позивачем, не зрозуміло та неможливо
ідентифікувати особу держателя БПК та
чиї часткові номера банківських карток
вказані у банківській роздруківці, на
підставі чого банк здійснював грошові
перекази та чи дійсно дані зворотні
платежі відбулись.

Так, відповідач наполягає на тому, що
всі платежі, які нібито були
опротестовані, пройшли процедуру
авторизації, а отже були підтверджені
банками-емітентами або відповідною
платіжною системою, що підтверджує
правомірність проведення
опротестованих операцій. Натомість, на
думку відповідача, не дотримання норм
законодавства України має місце зі
сторони апелянта - позивача у справі, що
полягає у нездійсненні постійного
моніторингу, проведених відповідачем
операцій.

У судовому засіданні 29.04.2014 року у
зв'язку із неможливістю закінчення
розгляду справи в даному засіданні
оголошувалася перерва.

15.05.2014 року позивач надав до суду
клопотання (вх.№3823) про долучення до
матеріалів справи виписок з рахунків
по двадцяти п'яти оскарженим операціям
на загальну суму 27578,54 дол.США. (що
еквівалентно 220435,27 грн. за курсом НБУ).
Крім того, представник позивача надав
до матеріалів справи копію листа Visa
International вих.№54 від 14.05.2014 року, що
підтверджує обставини виставлення
претензій до банку і факту списання
грошових коштів. Вказане клопотання
задоволено, а документи долучено до
матеріалів справи.

У судовому засіданні 15.05.2014 року
оголошувалася перерва до 20.05.2014 року у
зв'язку із необхідністю відповідача
ознайомитися з матеріалами справи.

19.05.2014 року відповідач надав через
канцелярію суду додаткові пояснення по
справі (вх.№3935), в яких зазначає, що з
наданих апелянтом документів
неможливо дійти висновку про те, що
суми зворотних платежів, які списані з
нього платіжною системою, були списані
саме внаслідок невиконання
відповідачем умов договору еквайрінгу,
тобто не доведено причинно-наслідковий
зв'язок між діями відповідача та
збитками, які поніс апелянт.

Щодо листа Visa International вих.№54 від 14.05.2014
року відповідач вказує, що він не
підтверджує факт оскарження
власниками карток операцій, проведених
відповідачем та факт звернення
банків-емітентів із вимогою до
апелянта або платіжної системи. Даний
лист лише підтверджує факт виставлення
банку звітів, які містяться в
матеріалах справи, однак не
підтверджують обставин, на які
посилається банк у своїй апеляційній
скарзі.

Окрім того, відповідач звертає увагу
суду на наявність судової практики з
розгляду справ тотожних даній справі, а
саме на справу №9/164 за результатами
розгляду якої Вищим господарським
судом було прийнято постанову та
визначено обставини про недоведеність
порушення умов договору еквайрінгу.

До початку судового засідання 20.05.2014
року від позивача надійшла заява
(вх.№3951), в якій він повідомив, що
підтримує доводи та вимоги апеляційної
скарги, з урахуванням додаткових
письмових пояснень до неї, у повному
обсязі та просить її задовольнити.
Також, позивач зазначив про
неможливість прибуття в судове
засідання уповноваженого
представника, у зв'язку з чим просить
суд провести засідання без
представника та прийняти постанову по
справі.

Після оголошеної 15.05.2014 року перерви,
засідання суду 20.05.2014 року продовжено.

Представники відповідача пояснили, що
проти позиції апелянта заперечують та
вважають оскаржуване рішення суду
першої інстанції законним та
обґрунтованим і просять залишити його
без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі та
відзиві на неї доводи, заслухавши у
судових засіданнях пояснення
представників сторін, перевіривши
правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, а також повноту встановлення
обставин справи та відповідність їх
наданим доказам, повторно розглянувши
справу в порядку ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається із матеріалів справи
15.03.2013 року між ПАТ «Перший український
міжнародний банк» (позивач у справі) та
ФОП ОСОБА_6 (фірма, відповідач у справі)
було укладено договір еквайрінгу
№20656303.

У пункті 1.9 ст. 1 Закону України «Про
платіжні системи та переказ грошових
коштів в Україні» від 05.04.2001 року
дається визначення еквайрінгу, як
послуга технологічного,
інформаційного обслуговування
розрахунків за операціями, що
здійснюються з використанням
електронних платіжних засобів у
платіжній системі. Схоже визначення
еквайрінгу дається у пункті 1.4
Положення про порядок емісії
спеціальних платіжних засобів і
здіснення операцій з їх використанням,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України №223 від
30.04.2010 року, під еквайрінгом
розуміється діяльність щодо
технологічного, інформаційного
обслуговування суб'єктів
господарювання і здійснення операцій з
видачі готівки користувачам
спеціальних платіжних засобів, які не є
клієнтами емітента, а також проведення
розрахунків з ними за операції, які
здійснені із застосуванням
спеціальних платіжних засобів.

Відповідно до пункту 1.1 договору
сторони погодили, що договір
еквайрінгу №20656303 регулює відносини
між фірмою та банком по проведенню
платежів та розрахунків за
банківськими платіжними картками (БПК)
відповідних платіжних систем (додаток
1).

Згідно п. 1.2. договору відповідач взяв
на себе зобов'язання приймати
банківські платіжні картки (БПК) в
оплату в якості рівноцінного
платіжного засобу за товари та послуги,
відповідно до процедури, передбаченою
договором та додатками до нього, а
позивач забезпечує обробку документів
та переказ грошових коштів на рахунок
відповідача по операціям, проведених з
використанням БПК.

Пунктом 2.2.3 договору сторони
встановили, що відповідач зобов'язаний
при здійсненні платежів строго
дотримуватися Порядку роботи БПК
(додаток №1).

Відповідно до статті 173 Господарського
кодексу України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Основними видами господарських
зобов'язань є майново-господарські
зобов'язання та
організаційно-господарські
зобов'язання.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (стаття 174 Господарського
кодексу України).

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України (частина 2 статті 175
Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку (стаття 509 Цивільного кодексу
України).

Договір є підставою виникнення
цивільних прав і обов'язків (статті 11, 626
Цивільного кодексу України), які мають
виконуватись належним чином і в
установлений строк відповідно до
договору (стаття 526 Цивільного кодексу
України), а одностороння відмова від
виконання зобов'язання не допускається
(стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що уразі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Звертаючись до суду першої інстанції
із позовною заявою та до суду
апеляційної інстанції зі скаргою
позивач зазначає, що 25 (двадцять п'ять)
держателів БПК виявили факт
несанкціонованого списання грошових
коштів з їх рахунків, у зв'язку з чим
звернулися з претензією до
банка-емітента, який відповідно до
Правил міжнародних платіжних систем
звернувся до позивача за для
здійснення зворотного платежу.
Оскільки позивач не отримав від
відповідача документи, які могли б
спростувати інформацію банка-емітента,
щодо операцій, банк здійснив зворотній
платіж та звернувся в порядку пункту
2.2.17. договору до відповідача відносно
відшкодування суми сплаченої
позивачем банкам - емітентам.

Отже, позивач, звертаючись до суду з
позовною заявою просив стягнути з
відповідача заборгованість за
договором еквайрінгу, оскільки пунктом
2.2.17 договору еквайрінгу передбачений
обов'язок фірми у разі отримання банком
вимоги зворотного платежу або
фінансової претензії по операції,
проведеній в торговій точці фірми,
компенсувати на користь банку суми
таких операцій протягом двох днів з дня
пред'явлення банком відповідної
вимоги.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволені позовних вимог посилався на
те, що позивач не надав належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що операції проведені
відповідачем, по яким виставлені
зворотні платежі, були заявлені
банками-емітентами як шахрайські.

Крім того, суд стверджував, що
позивачем не надано доказів, які б
свідчили про те, що конкретна операція
відповідача визнана платіжними
системами MasterCard Worldwide/Visa International та/або
банком-емітентом БПК як шахрайська.
Також в матеріалах справи відсутні
докази на підтвердження того, що за
проведеними відповідачем операціями
надійшло опротестування держателя БПК
та/або MasterCard International та/або
банком-емітентом.

Проте, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду не
погоджується із такими висновками суду
першої інстанції, з огляду на наступне.

Абзацом 1 розділу «Інструкція про
заходи безпеки при обслуговуванні
платіжних карток» Порядку роботи з БПК
передбачено, що купівля товару або
зняття готівкових коштів здійснюється
тільки законним держателем БПК, чиє
ім'я вказане на лицьовій стороні БПК.

Відповідно до п.1.4 ст. 1 Закону України
«Про платіжні системи та переказ
грошових коштів в Україні» держателем
електронного платіжного засобу є
фізична особа, яка на законних
підставах використовує електронний
платіжний засіб для ініціювання
переказу коштів з відповідного рахунку
банку або здійснює інші операції із
застосуванням зазначеного
електронного платіжного засобу.

Згідно п. 2.9 Положення про порядок
емісії спеціальних платіжних засобів і
здійснення операцій з їх
використанням, обов'язковими
реквізитами, що наносяться на платіжну
картку, є реквізити, які дають змогу
ідентифікувати платіжну систему та
емітента. Спеціальний платіжний засіб
має дозволяти ідентифікувати його
держателя. Ідентифікація може
здійснюватися за реквізитами
спеціального платіжного засобу,
нанесеним на нього в графічному та
електронному вигляді. Платіжна
організація має право в правилах
платіжної системи встановити
додаткові реквізити спеціального
платіжного засобу.

Пунктом 7.7 розділу 7 вищевказаного
Положення визначено, що документи за
операціями з використанням
спеціальних платіжних засобів повинні
включати такі обов'язкові реквізити:
ідентифікатор екваєра та торговця або
інші реквізити, що дають змогу їх
ідентифікувати; ідентифікатор
платіжного пристрою; дату та час
здійснення операції; суму та валюту
операції; суму комісійної винагороди;
реквізити спеціального платіжного
засобу, які допустимі правилами
безпеки платіжної системи; вид
операції; код авторизації або інший
код, що ідентифікує операцію в
платіжній системі.

Відповідно до додатку №1 до договору
еквайрінгу - «Порядок роботи з БПК»,
співробітник фірми (відповідач)
повинен здійснювати всі дії з БПК у
присутності клієнта, при цьому клієнт
повинен бачити всі дії з БПК.
Співробітнику фірми заборонено
проводити якісь дії з БПК, крім тих, які
передбачені наведеними нижче
правилами роботи з БПК. Приймаючи БПК,
фірма повинна слідувати наступному
порядку, який дозволить уникнути
фінансових втрат, пов'язаних з
шахрайством або невірно оформленими
документами.

Так, відповідно до додатку №1 до
договору «Порядок роботи з БПК», розділ
«Електронна авторизація», тримач БПК
повинен розписатися на чеках, а
співробітник фірми завірити підписи на
БПК і на чеку.

Також, у п.4.3 розділу «Відмітні
особливості і основні характеристики
карток Master Card» зазначено, що картка
може бути використана тільки тією
особою, чиє ім'я вказано на лицевій
стороні, незаконне застосування
пластикової картки переслідується за
законом.

Аналогічне застереження міститься і у
п. 2.3 розділу «Відмітні особливості і
основні характеристики карток Visa
International» договору відносно обов'язків
відповідача та застережень при
використанні БПК у розрахунках.

Враховуючи особливий вид діяльності
відповідача - готельний бізнес, між
позивачем та відповідачем 15.03.2013 року
укладено додаткову угоду №1 до
договору еквайрінга стосовно
доповнення Порядку роботи з БПК
пунктами щодо проведення додаткових
операцій, а саме: порядок проведення
операцій предавторизації та
бронювання.

Порядок предавторизації здійснюється
тільки за допомогою читання чіпа або
магнітної смуги БПК, тобто за умови
присутності держателя БПК і
пред'явлення БПК в момент вчинення
транзакції. При цьому остаточне
списання грошей з платіжної картки
держателя БПК допускається, відповідно
до вимог договору, після надання
послуги проживання у готелі.

Статтею 2 додаткової угоди №1 визначено
порядок бронювання. Для здійснення
цієї операції держатель БПК повинен
надати відповідачу заповнену картку
бронювання, яка мітить перелік питань
необхідний для заповнення держателем
БПК. При цьому операція бронювання
дозволяє відповідачу провести в
POS-терміналі операцію продажу, шляхом
роздрібного введення реквізитів БПК з
клавіатури POS-терміналу на суму 1 (одна)
гривня. Після успішного проведення
операції, відповідач відразу проводить
операцію скасування продажу.

З матеріалів справи вбачається, що 25
операцій на загальну суму 27578,54 дол. США
були оскаржені, оскільки держателі БПК
звернулися з претензією до банків
емітентів, які відповідно до правил
міжнародних платіжних систем
звернулися до позивача задля
здійснення зворотного платежу.

Відповідно до Правил міжнародних
платіжних систем, банку екваєру
Міжнародна платіжна система не надає
звернення (заяви) фізичних осіб,
держателів БПК, які оскаржують
операції.

Разом з тим, факт виставлення претензій
позивачу підтверджується відповідними
документами, виписками та
роздруківками по рахункам, вчиненими
через спеціальне програмне
забезпечення, які містяться в
матеріалах справи. Враховуючи
специфіку такого правового явища, як
договір еквайрінгу та електронних
відносини, які складаються між
сторонами, підтвердити факт
виставлення претензій іншим чином
неможливо.

Колегія суддів вважає, що матеріалами
справи підтверджується факт
оскарження 25 операцій, виставлення
претензій по зворотнім платежам
позивачу, а також факт списання коштів
з банку.

Також, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
зазначає, що в матеріалах справи
міститься лист від Master Card WorldWide, в якому
повідомляється про факт підтвердження
виставлення ПАТ «Перший Український
міжнародний банк України» суми-вимоги
зворотних платежів. Крім того, у листі
повідомляється, що ПАТ «Перший
український міжнародний банк» вчинив
дії по покриттю фінансових вимог, а
претензії до банку по зворотнім
платежам - відсутні.

Листом вих.№542 від 14.05.2014 року Visa International
підтвердила факт виставлення VSS-звітів
на загальну суму 16587,43 дол.США (суму за
операціями проведеними платіжною
системою Visa) в адресу банку з метою
наступного списання таких коштів з
рахунків ПАТ «Перший український
міжнародний банк» у відповідності в
операційними правилами Visa International. Крім
того, Visa International підтвердила, що у ПАТ
«Перший український міжнародний банк»
відсутня заборгованість по
розрахункам з іншими учасниками
платіжної системи, в тому числі в
частині виконання ним оплат згідно
виставлених VSS-звітів.

Відповідно до пункту 2.2.8 договору
еквайрінга відповідач зобов'язався
зберігати свої екземпляри чеків на
протязі трьох років з дати їх
оформлення та надавати на протязі двох
банківських днів по першій вимозі
банка. У разі вимоги банку, відповідач
також у дводенний строк зобов'язаний
надавати будь-яку інформацію щодо
обставин проведення тієї чи іншої
операції з використанням БПК.

Позивач неодноразово звертався до
відповідача з листами-запитами про
надання інформації, а також документів
по транзакціям, які оскажуються. Проте,
такі вимоги виконані не були, що
призвело до неможливості здійснити зі
сторони ПАТ «Перший український
міжнародний банк» оскарження
(опротестування) вимог-претензій
платіжних систем.

Як вже зазначалося, пунктом 2.2.17
договору еквайрінгу передбачений
обов'язок фірми (відповідач у справі),
що у разі отримання банком вимоги
зворотного платежу або фінансової
претензії по операції, проведеній в
торговій точці фірми, на протязі двох
банківських днів з моменту
пред'явлення вимоги банком у випадках,
передбачених відповідними правилами
платіжних систем, відшкодувати банку
суму операції, а також виплатити банку
в повному обсязі компенсацію
штрафів/комісій, списаних з банка
платіжними системами у відповідності з
діючими правилами платіжних систем, на
підставі документації, яка підтверджує
списання сум штрафів/комісій з банку, у
гривневому еквіваленті по курсу НБУ на
день платежу на рахунок, визначений у
вимозі банка.

Тобто, вказаний пункт договору є
нормою, яка регулює правовідносини
сторін з чітко визначеною диспозицією,
наявність якої зумовлює вчинення
певних дій як з однієї, так і з іншої
сторони. Пунктом договору чітко
встановлюється, що у разі отримання
банком вимоги зворотного платежу або
фінансової претензії, що є диспозицією,
відповідач зобов'язаний компенсувати
банку суму операції, а також
компенсувати штрафи/комісії списаних з
банка платіжними системами. При цьому,
відповідні дії по компенсуванню
провадяться за умови наявності
документів підтверджуючих списання
платіжною системою грошових сум з
банку.

Матеріали справи підтверджують, що ПАТ
«Перший український міжнародний банк»
були виставлені вимоги зворотного
платежу (фінансові претензії), а кошти
були списані з рахунків. Таким чином, у
відповідача виникли, передбачені
договору еквайрінгу зобов'язання по
компенсації банку списаних сум
операції, а також штрафів/комісій.

Колегія суддів не приймає до уваги
заперечення відповідача щодо
ненадання позивачем доказів в
обґрунтування своїх вимог, а також щодо
неможливості розтлумачити з його
сторони відповідні банківські виписки
та документів, оскільки, по-перше,
докази позивачем до матеріалів справи
були надані, а, по-друге, неможливість
розтлумачити банківські документи не
може бути підставою вважати, що позовні
вимоги є необґрунтовані.

В порушення вимог ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
відповідачем не надано доказів та не
доведено обставин належного виконання
ним умов договору еквайрінгу, а саме
пункту 2.2.17 щодо компенсації
відповідних сум на користь банку,
зважаючи, що обставини, які зумовлюють
вчинення таких дій настали та
документально підтверджені, а банк
звертався до відповідача з претензією
(вимогою).

На підставі викладеного, колегія
суддів Харківського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що оскаржуване рішення місцевого
господарського суду прийнято при
неповному з'ясуванні обставин, що мають
значення для справи, а висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, через що, рішення
господарського суду Харківської
області від 12.02.2014 року по справі
№922/4933/13 підлягає скасуванню, а
апеляційна скарга позивача -
задоволенню.

Враховуючи, що апеляційний
господарський суд дійшов висновку про
задоволення апеляційної скарги та
задоволення позовних вимог, у
відповідності до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати позивача по сплаті судового
збору за подання позову, а також
витрати зі сплати судового збору за
подання апеляційної скарги підлягають
відшкодуванню за рахунок відповідача
на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 2 ст. 103, п.п.
1, 3 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського
процесуального кодексу України, судова
колегія Харківського апеляційного
господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача -
Публічного акціонерного товариства
«Перший український міжнародний банк»
задовольнити.

Рішення господарського суду
Харківської області від 12.02.2014 року по
справі №922/4933/13 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги Публічного акціонерного
товариства «Перший український
міжнародний банк» задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_6 (АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_1) на
користь Публічного акціонерного
товариства «Перший український
міжнародний банк» (83001, м.Донецьк, вул.
Університетська, 2а, )
220435,27 гривень заборгованості за
договором еквайрінгу №20656303 від 15.03.2013
року, 4408,70 грн. судового збору за
подання позовної заяви та 2204,35 грн.
витрат по сплаті судового збору за
подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду
Харківської області видати
відповідний наказ.

Повний текст постанови складено 26
травня 2014 року.

Головуючий суддя
Лакіза В.В.

Суддя
Гетьман Р.А.

Суддя
Шевель О.В.