ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2014 р.Справа № 922/1370/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання
Кісельовій С.М.

розглянувши матеріали справи

за позовом Прокурора Дергачівського
району Харківської області, м. Дергачі
в інтересах держави в особі
Дергачівської районної державної
адміністрації, м. Дергачі до 3-я особа,
якаТовариства з обмеженою
відповідальністю "Пасстрансгаз-М", смт.
Золочів, не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача - Фізична особа ОСОБА_1
про розірвання договору, повернення
земельної ділянки за участю
представників:

прокурора - Панової М.С. (посв. №015274 від
18.02.2013 р.)

позивача - не з'явився

відповідача - Ісоєва М.Н. (дов. №55 від
07.11.2013 р.); Шахотіна Є.А. (директор)

3-ї особи - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Дергачівського району
Харківської області в інтересах
держави в особі Дергачівської районної
Державної адміністрації Харківської
області звернувся з позовом до ТОВ
"Пасстрансгаз-м", 3-тя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача ОСОБА_1
про розірвання договору оренди
земельної ділянки водного фонду для
товарного риборозведення загальною
площею 19,8433 га від 17.12.2008, який
зареєстровано 30.01.2008 за № 02
Харківською регіональною філією ДП
"Центр ДЗК при Державному комітеті
України по земельних ресурсах";
зобов'язання відповідача повернути
дергачівській районній державній
адміністрації земельну ділянку
водного фонду загальною площею 19,8433 га,
в тому числі: під водою - 10,1478 га, під
пасовищами - 9,1310 га, під гідроспорудою -
0,4520 га, яри - 0,1125 га.

Прокурор у судовому засіданні позовні
вимоги підтримує та просить суд
задовольнити їх у повному обсязі.

Представник Позивача у судове
засідання не з'явився. Про причини
своєї неявки суд не повідомив. Вимоги
ухвали суду не виконав. Про день та час
розгляду справи був повідомлений
належним чином.

Представник Відповідача у удовому
засіданні проти позову заперечує
повністю та просить суд відмовити у їх
задоволенні.

Третя особа у судове засідання не
з'явилася, уповноваженого представника
до суду не направила. Про причини своєї
неявки та неявки уповноваженого
представника суд не повідомила. Вимоги
ухвали суду не виконала. Про день та час
розгляду справи була повідомлена
належним чином.

Судом виконано процесуальний обов'язок
щодо повідомлення учасників процесу
про дату, час та місце розгляду справи
відповідно до вимог пункту 2.6.
Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
погодженої листом Вищого
господарського суду України від 19.02.2013
р. та затвердженої наказом Державної
удової адміністрації України від 20.02.2013
р. № 28, а тому суд вважає можливим
розглядати справу за наявними в ній
матеріалами, як це передбачено статтею
75 Господарського процесуального
кодексу України.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце її розгляду судом, якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
надіслано за поштовою адресою,
зазначеною в позовній заяві
(роз'яснення Президії Вищого
Арбітражного суду України від 18.09.97 № 02
- 5/289 із змінами "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України").

Крім того, в інформаційному листі
Вищого господарського суду України від
14.08.2007р. №01-8/675 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у першому півріччі 2007 року" (пункт
15) зазначено, що відповідно до пункту 2
частини другої статті 54 Господарського
процесуального кодексу України
позовна заява повинна містити, зокрема,
місцезнаходження сторін (для юридичних
осіб).

У пункті 11 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
15.03.2007р. N 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" зазначено, що до
повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому
числі Господарський процесуальний
кодекс України (надалі - ГПК України), не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно із статтею 93
Цивільного кодексу України (надалі - ЦК
України) та зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
цю юридичну особу.

Беручи до уваги, що відповідно до
статті 33 ГПК України обов'язок
доказування і подання доказів
покладено на сторони, суд згідно
застаттею 75 ГПК України розглядає
справу за наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
вислухавши присутніх представників
сторін, всебічно і повно дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступне.

Прокуратурою Дергачівського району за
завданням прокуратури Харківської
області від 30.09.2013р. проведено
перевірку додержання вимог Земельного
кодексу України в діяльності органів
виконавчої влади та місцевого
самоврядування щодо законності
розпорядження землями державної і
комунальної власності, здійснення
контролю за використанням та охороною
земель, що підтверджується винесеною
постановою та завданням.

Після проведення перевірки,
прокуратурі Дергачівського району та
Дергачівській районній державній
адміністрації стало відомо про
порушення земельного законодавства
ТОВ «Пасстрансгаз-М» та ОСОБА_1, де
перевіркою встановлено, що
розпорядженням голови Дергачівської
РДА від 29.12.2007р. № 1349 було надано дозвіл
на передачу в оренду земельної ділянки
водного фонду для товарного
риборозведення загальною площею 19,8433
га, в тому числі: під водою - 10,1478 га, під
пасовищами - 9, 1310 га, під гідроспорудою -
0,4520 га, яри - 0,1125 га. громадянину ОСОБА_1

29.12.2007р. між Дергачівською РДА та ОСОБА_1
було укладено договір оренди земельної
ділянки водного фонду для товарного
риборозведення загальною площею 19,8433
га, в тому числі: під водою - 10,1478 га, під
пасовищами - 9, 1310 га, під гідроспорудою -
0,4520 га, яри - 0,1125 га.

Надалі, 17.12.2008р. об'єкт водного фонду для
товарного риборозведення загальною
площею 19,8433 га було передано за
договором ОСОБА_1 в суборенду ТОВ
«Пасстрансгаз-М» строком на 48 років,
хоча договір оренди земельної ділянки
водного фонду між Дергачівською РДА та
ОСОБА_1 від 29.12.2007р. не передбачав
можливості передання об'єкту водного
фонду в суборенду без згоди власника.

Вищевказаний договір суборенди
зареєстрований в Книзі записів про
державну реєстрацію державних актів на
право власності на земельну ділянку та
на право постійного користування
земельною ділянкою, договорів оренди
землі, за № 01 від 22.12.2008р.

На підставі оцінки, проведеної ПП
«Перспектива-земля», встановлено, що
оцінка права оренди земельної ділянки,
яке було передано в суборенду, на
момент пред'явлення позовної заяви
складає 3 317 589 грн.

В ході перевірки встановлено, що в
прибережній захисній зоні
орендованого ставка на відстані меншій
за 50 метрів побудовано три капітальні
будівлі, а саме житловий будинок
загальною площею 266,8 кв.м., погріб та
підсобну будівлю.

Дані будівлі по відношенню до дзеркала
водного об'єкта розташовані на
відстані 21,5 м. - до житлового будинку (
за техн. паспортом літ. «Б»), 34.9 м. до
погребу (за техн. паспортом літ. «Ж», та
22,1 м. до підсобної будівлі ( за техн.
паспортом літ. «К»).

Право власності на дані будівлі було
визнано за громадянином ОСОБА_4
рішенням Дергачівського районного
суду Харківської області від 07.08.2009р.,
по справи за його позовом до
Козачолопанської селищної ради «про
визнання права власності на вказані
самочинно побудовані будівлі». На
вказане рішення неодноразово
подавалися апеляційні скарги та
касаційні скарги, однак ухвалами судів
апеляційної інстанції та касаційної
інстанції скарги залишені без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції без змін, тобто рішення суду
набрало законної сили.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши представників сторін,
повністю, всесторонньо, за своїм
внутрішнім переконанням, яке
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом,
оцінивши надані сторонами докази та
надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам справи з
урахуванням фактичних та правових
підстав позовних вимог учасників
судового процесу, користуючись
принципом об'єктивної істини,
принципами добросовісності,
розумності та справедливості суд
вважає, що у задоволенні позовних вимог
Прокурора слід відмовити, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 1 Господарського
кодексу України (надалі - ГК України),
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених ГПК
України заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 121 Конституції
України та ст. 5 Закону України "Про
прокуратуру" на прокуратуру України
покладено функцію представництва
інтересів громадянина або держави в
суді у випадках, визначених законом.

Згідно зі ст. 36-1 Закону України "Про
прокуратуру" підставою представництва
в суді інтересів держави є наявність
порушень або загроза порушень
інтересів держави.

Підставою представництва у суді
інтересів держави є наявність порушень
або загрози порушень економічних,
політичних та інших державних
інтересів внаслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що вчиняються у відносинах між
ними або з державою.

Формами представництва є: звернення до
суду з позовами або заявами про захист
прав і свобод іншої особи,
невизначеного кола осіб, прав
юридичних осіб, коли порушуються
інтереси держави, або про визнання
незаконними правових актів, дій чи
рішень органів і посадових осіб; участь
у розгляді судами справ; внесення
апеляційного, касаційного подання на
судові рішення або заяви про їх
перегляд за ново виявленими
обставинами.

Прокурор самостійно визначає підстави
для представництва у судах, форму його
здійснення і може здійснювати
представництво в будь-якій стадії
судочинства в порядку, передбаченому
процесуальним законом.

Прокурор або його заступник самостійно
визначають і обґрунтовують в позовній
заяві в чому виражається порушення
інтересів держави або в чому існує
загроза інтересам держави, і ця заява,
згідно ст. 2 ГПК України, є підставою для
порушення справи в господарському
суді.

Порушення встановленого законом
порядку володіння, користування і
розпорядження землями, що перебувають
у державній та комунальній власності,
спричиняють шкоду державі і є
підставою для втручання органів
прокуратури, у тому числі для звернення
з позовами до суду в інтересах держави
щодо розірвання договору оренди
земельної ділянки водного фонду та
повернення земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції
України земля, її надра, атмосферне
повітря, водні та інші природні
ресурси, що знаходяться на території
України, природні ресурси її
континентального шельфу, виключної
(морської) економічної зони є об'єктами
права власності Українського народу.
Від імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
Конституцією України.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу
України до повноважень міських рад у
галузі земельних відносин на території
міст належить: здійснення контролю за
використанням та охороною земель
комунальної власності, додержанням
земельного та екологічного
законодавства.

Згідно п. 12 Перехідних положень
Земельного кодексу України до
розмежування земель державної і
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями в межах
населених пунктів, крім земель,
переданих у приватну власність,
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Відповідно до ст. 189 Земельного кодексу
України самоврядний контроль за
використанням та охороною земель
здійснюється сільськими, селищними,
міськими, районними та обласними
радами.

Місцева державна адміністрація в межах
своїх повноважень здійснює виконавчу
владу на території відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці, а також реалізує повноваження,
делеговані їй відповідною радою.

Згідно з ст. 13 Закону України «Про
місцеві державні адміністрації» до
відання місцевих державних
адміністрацій у межах і формах,
визначених Конституцією і законами
України, належить зокрема вирішення
питань щодо використання землі,
природних ресурсів, охорони довкілля.

Відповідно до ст.122 Земельного кодексу
України саме місцеві державні
адміністрації мають повноваження щодо
передання у користування земель
водного фонду на території району за
межами населених пунктів.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про
оренду землі» орендована земельна
ділянка або її частина може
передаватися орендарем у суборенду без
зміни цільового призначення, якщо це
передбачено договором оренди або за
письмовою згодою орендодавця.

Договір суборенди від 17 грудня 2008 року
між відповідачем TOB «Пасстрансгаз-М» та
фізичною особою ОСОБА_1 укладався за
письмовою згодою орендодавця
Дергачівської районної державної
адміністрації

На підставі ст. 11 ЦК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків виникають з договорів та
інші правочини. Господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать ст. 174
Господарського кодексу України.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що
сторони є вільними в укладені договору,
в виборі контрагента та визначенні
умов договору з урахуванням вимог
цивільного кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту. Загальні положення
про договір визначені статями 626-637 ЦК
України, а порядок укладення, зміна і
розірвання договору статями 638-647, 649,
651-654 ЦК України. Договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є обов'язковим для
виконання сторонами. Договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами є
умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.
Зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. У разі односторонньої відмови
від договору у повному обсязі або
частково, якщо право на таку відмову
встановлено договором або законом,
договір є відповідно розірваним або
зміненим. У разі зміни договору
зобов'язання сторін змінюються
відповідно до змінених умов щодо
предмета, місця, строків виконання
тощо. У разі розірвання договору
зобов'язання сторін припиняються. У
разі зміни або розірвання договору
зобов'язання змінюються або
припиняється з моменту досягнення
домовленості про зміну або розірвання
договору, якщо інше не встановлено
договором чи не обумовлено характером
його зміни. Суд зазначає, що у
відповідності до ст. 173 Господарського
кодексу України (надалі - ГК України)
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до п. 1 ст. 193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Статтею 179 ГК України встановлено, що
майново-господарські зобов'язання, які
виникають між суб'єктами
господарювання або між суб'єктами
господарювання і не господарюючими
суб'єктами - юридичними особами на
підставі господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями. Виконання
господарських зобов'язань
забезпечується заходами захисту прав
та відповідальності учасників
господарських відносин, передбачених
законодавством України.

Загальні умови укладення договорів
визначені ст. 179 Господарського кодексу
України, частиною 3 якої, зокрема,
передбачено, що укладення
господарського договору є обов'язковим
для сторін, у випадку, якщо існує пряма
вказівка закону щодо обов'язковості
укладання договору для певних
категорій суб'єктів господарювання.

Згідно ст. 792 Цивільного кодексу
України за договором найму (оренди)
земельної ділянки наймодавець
зобов'язується передати наймачеві
земельну ділянку на встановлений
договором строк у володіння та
користування за плату. Відносини щодо
найму (оренди) земельної ділянки
регулюються законом.

Статтею 93 Земельного кодексу України
передбачено, що право оренди земельної
ділянки - це засноване на договорі
строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.

У відповідності до ст. 125 Земельного
кодексу України право на оренду
земельної ділянки виникає після
укладення договору оренди і його
державної реєстрації. Приступати до
використання земельної ділянки до
встановлення її меж у натурі (на
місцевості), одержання документа, що
посвідчує право нак й неї, та державної
реєстрації забороняється. Згідно ч. 2
ст. 126 Земельного кодексу України право
оренди землі оформляється договором,
який реєструється відповідно до
закону.

З урахуванням наведених положень
чинного законодавства України суд
приходить до висновку про те, що
взаємовідносини між позивачем та
відповідачем щодо оренди землі
врегульовані відповідним
господарським договором - договором
суборенди земельної ділянки водного
фонду від 17 грудня 2008 року, що
зареєстрований в державному реєстрі 22
грудня 2008 року в ХРФ ДП «ЦДЗК при
Держкомземе».

Згідно ст. 187 ГК України спори, що
виникають при укладанні господарських
договорів за державним замовленням,
або договорів, укладення яких є
обов'язковим на підставі закону та в
інших випадках, встановлених законом,
розглядаються судом.

Згідно вимог ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України
(судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності;
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами; кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень) відповідач доказів на
спростування викладених обставин не
надав. У зв'язку з цим суд приходить до
висновку про відсутність у справі
достатніх правових підстав для
задоволення позовних вимог прокурора.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу
України та ст.188 Господарського кодексу
України зміна та розірвання
господарських договорів в
односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором.

Статтею 203 ЦК України передбачено
загальні вимоги, додержання яких є для
чинності правочину, зокрема, (а) зміст
правочину не може суперечити цьому
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; (б) волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; (в)
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Під господарською діяльністю
розуміється діяльність суб'єктів
господарювання у сфері суспільного
виробництва спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність (ст. 3 ГК України).

Крім того суд зазначає, що правова
позиція Прокурора за поданим позовом
спростовується матеріалами справи та
доказами наданими Відповідачем.

Таким чином, суд вважає, що Договір
суборенди від 17 грудня 2008 року між
відповідачем TOB «Пасстрансгаз-М» та
фізичною особою ОСОБА_1 відповідає
Цивільного кодексу України та
Господарського кодексу України.

Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає
порушеними права позивачів у даній
справі за захистом яких прокурор
звернувся з даними позовом, у зв'язку з
чим відмовляє в задоволені заявлених
прокурором Дергачівського району
Харківської області в інтересах
держави в особі Дергачівської районної
державної адміністрації до ТОВ
«Пасстрансгаз-М», позовних вимог в
повній мірі.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом (ст.43 ГПК
України).

Отже, за недоведеністю та
необґрунтованістю заявлених
прокурором Дергачівського району
Харківської області в інтересах
держави в особі Дергачівської районної
державної адміністрації позовні
вимоги до ТОВ «Пасстрансгаз-М», третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача - фізична особа ОСОБА_1 не
підлягають судом задоволенню.

Згідно ст. 256. ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

В порядку ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки. Відповідно до ст.
261 ЦК України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Прокуратурою Дергачівського району за
завданням прокуратури Харківської
області від 30.09.2013 проведено перевірку
додержання вимог Земельного кодексу
України в діяльності органів
виконавчої влади та місцевого
самоврядування щодо законності
розпорядження землями державної і
комунальної власності, здійснення
контролю за використанням та охороною
земель, що підтверджується винесеною
постановою та завданням.

Саме у зв'язку з проведенням перевірки,
прокуратурі Дергачівського району та
Дергачівській районній державній
адміністрації стало відомо про
порушення земельного законодавства
ТОВ «Пасстрансгаз-М» та ОСОБА_1

Суд відмовляє відповідачеві в
задоволенні клопотання про
застосування позовної давності.

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин, а за їх
відсутності - на підставі закону, що
регулює подібні відносини, або
виходячи з загальних засад і змісту
законодавства України. Мотивувальна
частина рішення повинна містити
встановлені судом обставини, а також
оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і
відхиляючи інші докази, суд має це
обґрунтувати. Мотивувальна частина
рішення повинна мати також посилання
на закон та інші нормативні акти
матеріального права, на підставі яких
визначено права і обов'язки сторін у
спірних правовідносинах.

Статтею 129 Конституції України
зазначено, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкорюються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією з основних
засад судочинства.

За таких обставин, справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами у порядку передбаченому
ст. 75 ГПК України.

Відповідно до статей 44-49
Господарського процесуального кодексу
України, у разі відмови у задоволені
позовних вимог, витрати по сплаті
судового збору покладаються на
позивача, в даному випадку на
прокурора.

На підставі статей 6, 8, 13, 14, 19, 55, 124, 129
Конституції України, статей 6, 8, 13, 15
Закону України "Про оренду землі",
статтею 13 Закону України «Про місцеві
державні адміністрації», статтею 12, 93,
122, 125, 126, 187, 188, 189 Земельного кодексу
України, статтями 1, 6, 11, 16, 203, 215, 256, 257, 261,
373, 626 - 647, 649, 651-654, 792 Цивільного кодексу
України, статей 1, 20, 173, 174, 179, 180, 193
Господарського кодексу України,
керуючись статтями 1, 4, 12, 32, 33, 43, 44-49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 27.05.2014 р.

Суддя(підпис) І.П. Жигалкін