ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2014 р.Справа № 922/1323/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Жиляєва Є.М.

при секретарі судового засідання Бояр
В.В.

розглянувши справу

за позовом ТОВ агрофірма "Рассвет", с.
Тернова до ТОВ "Технотранс 2006", с.
Радгоспне , ТОВ "Харківська
автомобільна торгівельна компанія",
с.Липці про визнання недійсним
договору за участю представників:

позивача - Гашицька І.В., довіреність
від 24.03.2014 року;

першого відповідача - Немашкалов В.М.,
свідоцтво № НОМЕР_2 від 28.02.2013 року;

другого відповідача - Архіпова О.В.,
довіреність від 24.03.2014 року

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю агрофірма "Рассвет",
с. Тернова (позивач) звернулось до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою до
відповідачів: 1. Товариства з обмеженою
відповідальністю "Технотранс 2006", с.
Радгоспне, 2. Товариства з обмеженою
відповідальністю "Харківська
автомобільна торгівельна компанія", с.
Липці, в якій просить суд визнати
недійсним договір відступлення права
вимоги (цесії) № ХАТК/Р015-09 від 09.06.2011
року, укладений між першим та другим
відповідачами. Також до стягнення
заявлені судові витрати.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 08 квітня 2014
року було прийнято позовну заяву до
розгляду, порушено провадження у
справі № 922/1323/14 та призначено її
розгляд у відкритому судовому
засіданні на 22 квітня 2014 року об 11:40.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 22 квітня 2014
року зазначено, що заява позивача про
витребування доказів за вих. № 04/04-В/1
від 04.04.2014 року буде розглянута в
наступному судовому засіданні, в
задоволенні клопотання другого
відповідача про відкладення розгляду
справи (вх. № 13411 від 22.04.2014р.) відмовлено
та розгляд справи відкладено на 28
квітня 2014 р. о 10:40, відповідно до
приписів ст. 77 ГПК України.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 28 квітня 2014
року усне клопотання позивача про
залишення заяви про витребування
доказів за вих. № 04/04-В/1 від 04.04.2014 року
без розгляду задоволено та розгляд
справи відкладено на 15 травня 2014 р. о
10:40, відповідно до приписів ст. 77 ГПК
України.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 15 травня 2014
року відмовлено позивачу в задоволенні
клопотання (вх. № 30) про колегіальний
розгляд справи № 922/1323/14.

12 травня 2014 року через канцелярію суду,
до матеріалів справи від позивача
надійшли: додаткове обґрунтування
позиції позивача (вх. № 15362) та
пояснення (вх. № 15363). Надані позивачем
документи досліджено та долучено судом
до матеріалів справи.

12 травня 2014 року через канцелярію суду,
до матеріалів справи від позивача
надійшло клопотання (вх. № 15364) про
призначення у справі комплексної
експертизи, яка включає в себе судову
технічну експертизу документів та
судову почеркознавчу експертизу .

Позивач в призначене судове засідання
з'явився та підтримав подане раніше
клопотання (вх. № 15364) про призначення у
справі комплексної експертизи, яка
включає в себе судову технічну
експертизу документів та судову
почеркознавчу експертизу .

Перший відповідач в призначене судове
засідання з'явився, проти клопотання
позивача (вх. № 15364) про призначення у
справі комплексної експертизи, яка
включає в себе судову технічну
експертизу документів та судову
почеркознавчу експертизу заперечив
повністю.

Другий відповідач в призначене судове
засідання з'явився, проти клопотання
позивача (вх. № 15364) про призначення у
справі комплексної експертизи, яка
включає в себе судову технічну
експертизу документів та судову
почеркознавчу експертизу заперечив
повністю.

Вирішуючи клопотання позивача (вх. №
15364) про призначення у справі
комплексної судової експертизи, суд
виходить з наступного.

Господарський суд призначає судову
експертизу для роз'яснення питань, що
виникають при вирішенні
господарського спору і потребують
спеціальних знань (ч.1 ст.41 ГПК України).
Відповідно до п. 5. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
призначення судової експертизи» від
23.03.2012 № 4, питання про призначення
судової експертизи повинно
вирішуватися лише після ґрунтовного
вивчення обставин справи і доводів
сторін щодо необхідності такого
призначення.

В цьому разі обставини господарської
справи свідчать, що відповідачем не
надано документальних доказів, які б
спростовували чи ставили б під сумнів
факти, котрі підтверджені наданими до
справи доказами, і таким чином тягли б
за особою необхідність перевірки
останніх за допомогою висновків
експертів у спеціальних галузях знань.
Заявником клопотання взагалі не
доведено, що факти, котрі він хоче
встановити за допомогою судових
експертиз, мають істотне значення для
правильного вирішення спору.

Крім того, обставини справи свідчать
про те, що факти, які заявник пропонує
встановити за допомогою експертиз
можуть бути встановлені й у інший
спосіб - за допомогою письмових
доказів. Такі обставини свідчать про
те, що призначення у справі даних
судових експертиз не сприятиме
встановленню об'єктивної істини у
справі та захисту порушених прав та
охоронюваних законом інтересів
учасників судового процесу, а навпаки,
може лише зашкодити вирішенню спору,
зважаючи на тривалість проведення
даних експертиз.

В даному разі, на думку суду, обставини
справи свідчать про наявність у справі
матеріалів достатніх для розгляду
справи та ухвалення законного і
обґрунтованого рішення. Крім того, суд
приймає до уваги, що судом сторонам
були створені належні умови для
надання усіх необхідних доказів
(надано достатньо часу для підготовки
до судового засідання, розгляд справи
неодноразово відкладався для надання
можливості ознайомитись із
матеріалами справи, надати нові докази
тощо).

Суд також зазначає, що згідно з ч.3 ст. 22
ГПК України, сторони зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи. Подача клопотань
спрямованих на штучне затягування
судового процесу, суперечить, зокрема,
вимогам статті 6 Конвенції про захист
праві людини і основоположних свобод
1950 року, учасником якої є Україна,
стосовно права кожного на розгляд його
справи судом упродовж розумного
строку.

За таких обставин, клопотання позивача
про призначення у справі комплексної
судової експертизи залишається судом
без задоволення.

Позивач в судовому засіданні заявлені
позовні вимоги підтримав повністю та
наполягає на їх задоволенні.

Перший відповідач в призначеному
судовому засіданні проти заявлених
позовних вимог заперечив повністю,
просить суд в задоволенні позову
відмовити.

Другий відповідач в призначеному
судовому засіданні проти позову
заперечив повністю, просить суд
відмовити в задоволенні позову
повністю.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України,
обов'язок доказування та надання
доказів покладений на сторони, тому
суд, відповідно до статті 75
Господарського процесуального кодексу
України, розглядає справу за наявними в
ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, надані
докази, вислухавши пояснення
представників позивача, першого та
другого відповідачів, суд встановив
наступне.

08 жовтня 2009 року між першим
відповідачем - Товариством з обмеженою
відповідальністю "Технотранс 2006" та
позивачем - Товариством з обмеженою
відповідальністю агрофірма "Рассвет"
було укладено договір поворотної
фінансової допомоги №ТТ/ФП001-335 (далі -
Основний договір).

09 червня 2011 року між першим
відповідачем - Товариством з обмеженою
відповідальністю "Технотранс 2006" та
другим відповідачем - Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Харківська Автомобільна Торгівельна
Компанія" було укладено договір
відступлення права вимоги (цесії) №
ХАТК/Р015-09 (далі - Договір цесії), у
відповідності до умов якого перший
відповідач відступив на користь
другого відповідача право вимоги від
Позивача основної заборгованості в
розмірі 5 150 973,00грн., яка виникла за
вищезазначеним Основним договором.

Як вбачається з матеріалів
господарської справи № 922/1323/14 та з
наданих під час розгляду справи
пояснень сторін, у відношенні до
першого відповідача ТОВ "Технотранс 2006"
ухвалою господарського суду
Харківської області від 11.06.2012 року по
справі № 5023/2567/12 було порушено
провадження у справі про банкрутство.
Постановою господарського суду
Харківської області від 24.12.2012 року у
даній справі ТОВ "Технотранс 2006" було
визнано банкрутом та розпочато
ліквідаційну процедуру. Ухвалою від
28.01.2014 року ліквідатором ТОВ
"Технотранс 2006" призначено
арбітражного керуючого Немашкалова
В.М. (свідоцтво № НОМЕР_2 від 28.02.2013 року,
код НОМЕР_1, 62465, АДРЕСА_1).

Позивач звернувся з даним позовом до
господарського суду, в якому зазначає
про те, що вищенаведений Договір цесії
від 09.06.2011 року був укладений з
порушенням приписів ст.203 Цивільного
кодексу України та на думку позивача
підлягає визнанню недійсним з огляду
на наступне.

Як зазначає позивач, у відповідності до
правил, встановлених статутом
підприємства першого відповідача
фізична особа ОСОБА_4, який підписав
спірний Договір цесії, не мав на момент
укладення спірного правочину права
підписувати від імені першого
відповідача правочини на суму, що
перевищує 1 000 000,00грн. Всі правочини на
суму, яка перевищує 1 000 000,00грн.
укладаються виключно з дозволу
загальних зборів підприємства першого
відповідача.

Позивач наголошував, що спірний
Договір цесії укладений на суму 5 150
937,00грн., що значно перевищує
встановлений статутом першого
відповідача граничний розмір суми
правочинів, які мав право підписувати
фізична особа ОСОБА_4 від імені
Відповідача-1.

Так, зазначає позивач, в порушення
вимог Статуту підприємства першого
відповідача, Договір цесії було
укладено без дозволу Загальних зборів
товариства, про що вказує також
відсутність на тексті Договору цесії
напису про погодження його Загальними
зборами першого відповідача.

Таким чином, зважаючи не те, що фізична
особа, яка підписала оскаржуваний
Договір цесії - ОСОБА_4 не мав права
підписувати вказаний правочин без
дозволу Загальних зборів товариства,
позивач стверджує про те, що вказаний
правочин вчинений з порушенням ч.2 ст.203
ЦК України.

Крім того, позивач наголошував на тому,
що у відповідності до правил,
встановлених статутом підприємства
другого відповідача, фізична особа
ОСОБА_5, який підписав спірний Договір
цесії, не мав на момент укладення
спірного правочину права підписувати
від імені другого відповідача
правочини на суму, що перевищує 2 500
000,00грн. Всі правочини на суму, яка
перевищує 2 500 000,00грн. укладаються з
дозволу загальних зборів підприємства
другого відповідача. Однак, позивач
стверджує, що оспорюваний Договір
цесії було укладено без дозволу вищого
органу управління товариства, про що
свідчить також відсутність в тексті
Договору напису про погодження його
Загальними зборами другого
відповідача.

Отже, позивач зазначає, що фізична
особа, яка підписала оскаржуваний
Договір цесії - ОСОБА_5 не мав права
підписувати вказаний правочин без
дозволу Загальних зборів товариства,
та стверджує про те, що вказаний
правочин вчинений з порушенням ч.2 ст.203
ЦК України.

Враховуючи вищенаведені обставини,
позивач зазначає, що оспорюваний
Договір цесії було укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності) з боку
обох сторін та підлягає визнанню судом
недійсним.

Позивач також стверджує, що він як
боржник у зобов'язанні, несе ризик
виконання зобов'язання неналежному
кредитору, з посиланням на те, що
виконання зобов'язання неналежному
кредитору не звільняє боржника від
виконання обов'язку належному
кредитору.

Так, позивач наголошує на тому, що
виконання позивачем (боржником за
зобов'язанням) зобов'язання за
договором фінансової допомоги на
користь нового кредитора, буде
вважатися неналежним і може спричинити
подвійне стягнення з позивача
заборгованості за договором
поворотної фінансової допомоги на
користь первісного та нового
кредитора.

Крім того, під час розгляду
господарської справи № 922/1323/14, позивач,
обґрунтовуючи свою позицію вказав, що
укладений між сторонами Договір
уступки (цесії) № ХАТК/Р015-09 від 09 червня
2011 року за своєю правовою природою є
договором факторингу, так як містить
усі ознаки та істотні умови договору
факторингу.

Обґрунтовуючи вищенаведену позицію
позивач посилається на наступне.

Перший відповідач - ТОВ "Технотранс 2006"
зобов'язався передати другому
відповідачу - ТОВ "Харківська
автомобільна торгівельна компанія"
грошові кошти за плату, розмір якої
визначається Договором.

Згідно з п. 4 оспорюваного Договору,
сума, яка передається у відповідності з
даним Договором вимоги складає 5 150 937
(п'ять мільйонів сто п'ятдесят тисяч
дев'ятсот тридцять сім) грн. 00 коп.

Пунктом 5 Договору встановлено, що за
уступку права вимоги другого
відповідача - ТОВ "Харківська
автомобільна торгівельна компанія"
зобов'язується сплатити першому
відповідачу - ТОВ "Технотранс 2006" суму 5
000000 (п'ять мільйонів) грн. 00 коп.

Право вимоги за оскаржуваним Договором
було відступлене з дисконтом.

Таким чином, позивач наголошує, що
метою даного Договору є передача права
вимоги до боржника від одного
кредитора до іншого, кредитора, тобто,
зміна сторін у виконанні зобов'язання з
набуттям додаткового доходу -
отримання прибутку.

Враховуючи вищевикладене, позивач
зазначає, що укладення Договору
факторингу без ліцензії фінансової
установи є додатковою підставою для
визнання такого договору недійсним.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам суд виходить з
наступного.

За спірним договором відступлення
права вимоги (цесії) від 09.06.2011 року,
перший відповідач - ТОВ "Технотранс 2006"
передало другому відповідачу - ТОВ
"Харківська автомобільна торгівельна
компанія" право вимоги від позивача у
справі - ТОВ "Агрофірма "Рассвет"
виконання зобов'язань за основним
договором поворотної фінансової
допомоги № ТТ/ФП001-355 від 08.10.2009 року.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

У відповідності до ст. 207 ЦК України
правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Відповідно до ст. 238 ЦК України,
представник може бути уповноважений на
вчинення лише тих правочинів, право на
вчинення яких має особа, яку він
представляє, а згідно зі Статутом
відповідача відповідач має право
здійснювати реалізацію своєї
продукції, інших матеріальних
цінностей, об'єктів інтелектуальної
власності на підставі прямих угод,
через товарні біржі, мережу власних
торгівельних підприємств.

Згідно з ст. 238 ЦК України правочин,
вчинений представником, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє.

Згідно з ст.145 ЦК України у товаристві з
обмеженою відповідальністю
створюється виконавчий орган
(колегіальний або одноособовий), який
здійснює поточне керівництво його
діяльністю і є підзвітним загальним
зборам його учасників. Виконавчий
орган товариства може бути обраний
також і не зі складу учасників
товариства.

Компетенція виконавчого органу
Товариства з обмеженою
відповідальністю, порядок ухвалення
ним рішень і порядок вчинення дій від
імені товариства встановлюються цим
Кодексом, іншим законом і статутом
товариства.

Як вбачається з матеріалів справи, на
момент вчинення оскаржуваного
договору діяла редакція Статуту ТОВ
"Технотранс 2006", зареєстрована
державним реєстратором Харківської
районної державної адміністрації
Харківської області 28.01.2009 року за №
0023434.

Так, відповідно до статті 7.5 Статуту
першого відповідача - ТОВ "Технотранс
2006" виконавчим органом товариства є
Генеральний директор, який здійснює
поточне керівництво діяльністю
Товариства та обирається загальними
зборами учасників терміном на 3 роки.

Генеральний директор крім іншого має
повноваження укладати договори, угоди,
контракти у власних інтересах
Товариства на будь-яку суму без
обмежень гривень.

Таким чином, станом на час укладення
оскаржуваного договору генеральним
директором був ОСОБА_4, обмежень
повноважень якого щодо укладення
договорів статутом передбачено не
було.

Як вбачається з наявного в матеріалах
справи Статуту другого відповідача -
ТОВ "Харківська автомобільна
торгівельна компанія", а саме з п. 7.7
Статуту, директор товариства без
доручення діє від імені товариства,
представляє його у відносинах з
органами державної влади та
самоврядування, правоохоронними
органами, а також іншими юридичними і
фізичними особами, розпоряджається у
встановленому порядку майном та
коштами товариства, укладає договори
(угоди) і контракти, при безумовному
обов'язковому дотриманні вимог пункту
л) ст. 7.2 Статуту товариства щодо
отримання обов'язкової згоди загальних
зборів учасників.

Статут ТОВ "Харківська автомобільна
торгівельна компанія", що діяв у період
підписання оскаржуваного договору,
було зареєстровано державним
реєстратором Харківської районної
державної адміністрації Харківської
області 14.04.2011 року за № 0025470.

Розділом 7 Статуту "Органи управління
товариства і повноваження трудового
колективу" передбачено, що вищим
органом управління товариства є
загальні збори учасників, що
складаються з учасників чи призначених
ними представників, а виконавчим
органом є директор.

Пунктом 7.2 Статуту другого відповідача
- ТОВ "Харківська автомобільна
торгівельна компанія" встановлено, що
до виключної компетенції загальних
зборів учасників відноситься надання
згоди на укладення
зовнішньоекономічних контрактів
(договорів), будь - яких договорів (угод)
на суму, що перевищує 1000000,00 грн.,
договорів на відчуження об'єктів
нерухомості, в тому числі об'єктів
незавершеного будівництва і земельних
ділянок, та корпоративних прав,
договорів застави, майнової поруки,
гарантії та кредитних договорів, угод з
цінними паперами, угод, формою
розрахунків яких виступає вексель.

При укладенні оспорюваного договору з
боку другого відповідача було отримано
погодження загальних зборів
товариства. Так, зокрема, відповідно до
протоколу загальних зборів ТОВ
"Харківська автомобільна торгівельна
компанія" № 07/06/11 від 07.06.2011 року
загальними зборами було прийнято
рішення про укладення з першим
відповідачем - ТОВ "Технотранс 2006"
договору уступки права вимоги
заборгованості у розмірі 5150937,00 грн., що
утворилась за основним договором -
договором поворотної фінансової
допомоги № ТТ/ФП001-355 від 08.10.2009 року,
укладеного з ТОВ "Агрофірма "Рассвет".
Цим же рішенням було уповноважено
директора ТОВ "Харківська автомобільна
торгівельна компанія" Міхалькова В.І.
підписати договір уступки права
вимоги.

Таким чином, на момент укладення
оскаржуваного договору уступки права
вимоги директор ТОВ "Харківська
автомобільна торгівельна компанія"
Міхальков В.І. мав належні повноваження
щодо його підписання

Враховуючи вищевикладені обставини,
твердження позивача щодо укладення
договору з боку першого та другого
відповідачів особами, які не мали права
його підписувати, а також твердження
щодо порушення господарської
компетенції при укладенні
оспорюваного договору є
безпідставними та такими, що
спростовуються матеріалами справи.

Стосовно посилань позивача щодо того,
що насправді спірний договір
відступлення права вимоги (цесії) є
договором факторингу, а тому має бути
визнаний недійсним, суд зазначає
наступне.

Так, поняття договору факторингу
визначено у частині першій статті 1077 ЦК
України, відповідно до якої за
договором факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату, а клієнт відступає
або зобов'язується відступити
факторові своє право грошової вимоги
до третьої особи (боржника).

Слід зазначити, що визначення місця
договору факторингу в системі
цивільно-правових договорів, що
опосередковують передачу права вимоги,
має суттєве значення, оскільки, поміж
іншого, таке розмежування визначає
необхідність дотримання спеціальних
вимог щодо особи, яка виступає
фактором. За наведеним визначенням
договору факторингу цей договір
спрямований на фінансування однією
стороною іншої сторони шляхом передачі
в її розпорядження певної суми
грошових коштів. Зазначена послуга за
договором факторингу надається
фактором клієнту за плату, розмір якої
визначається договором. При цьому сама
грошова вимога, передана клієнтом
фактору, не може розглядатись як плата
за надану останнім фінансову послугу.
Тому оскаржуваний договір не є
договором факторингу, а є договором
уступки права вимоги.

Слід також зазначити, що питання
наявність ознак договору факторингу
може поставати лише тоді, коли йдеться
про професійну діяльність (наприклад,
банку) по викупу боргових зобов'язань
за суму, значно нижчу номіналу, крім
того, така послуга може бути платною. В
даному випадку дані правовідносини не
підпадають під визначення факторингу.

Отже, позовні вимоги позивача
спростовуються вищевикладеним та не
можуть бути підставою для задоволення
позовних вимог.

З урахуванням ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України
(судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності;
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами; кожна сторона повинна
довести обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень) обов'язок по доведенню
цього факту (відсутності в усіх
учасників правочину наміру створити
юридичні наслідки) покладений на
позивача.

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що
в матеріалах справи відсутні належні
докази, які б свідчили про порушення
першим та другим відповідачами
законодавства при укладанні
оспорюваного договору відступлення
права вимоги (цесії) № ХАТК/Р015-09 від
09.06.2011 року.

Таким чином, суд зазначає, що позовні
вимоги позивача є безпідставними та
необґрунтованими, які суперечать
приписам діючого законодавства, а тому
у суду відсутні правові підстави для їх
задоволення.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката, витрати по сплаті судового
збору та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином, судовий збір у даному разі,
покладається на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції
України, статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 20.05.2014 р.

Суддя Є.М. Жиляєв