КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2014 р.
Справа№ 910/25721/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Гончарова С.А.

Куксова В.В.

секретар судового засідання - Пугачова
А.С.,

за участю представників сторін: згідно
протоколу судового засідання від 27.05.2014
року по справі № 910/25721/13 (в матеріалах
справи)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «Порше Лізинг
Україна» на рішення господарського
суду міста Києва від 20.02.2014 року
(оформленого відповідно до ст. 84 ГПК
України 13.03.2014 року) по справі № 910/25721/13
(суддя - Мандриченко О.В.)

За позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Порше Лізинг

Україна"

до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 76 323,23 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Порше Лізинг
Україна" у поданій до господарського
суду позовній заяві просить стягнути з
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 257,63
грн. основної заборгованості, 75 494,50 грн.
збитків, 476,83 грн. штрафу, 46,23 грн. пені,
13,87 грн. трьох відсотків річних, 34,17 грн.
процентів за користування чужими
грошовими коштами, а також стягнути
витрати по сплаті судового збору разом
із витратами на правову допомогу.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 20.02.2014 року у справі № 910/25721/13
позов задоволено частково, стягнуто з
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Порше Лізинг
Україна" 257,63 грн. основної
заборгованості, 46,23 грн. пені, 476,83 грн.
штрафу, 13,87 грн. трьох відсотків річних
з простроченої суми, 17,91 грн. витрат по
сплаті судового збору. В задоволенні
іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням місцевого
суду, позивач, товариство з обмеженою
відповідальністю "Порше Лізинг
Україна", звернувся з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду та просить змінити
рішення суду та задовольнити позовні
відмовити повністю.

Апеляційну скаргу скаржник мотивує
тим, що судом першої інстанції неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи та має місце
невідповідність висновків, викладених
у рішенні місцевого суду обставинам
справи.

Розпорядженням голови Київського
апеляційного господарського суду від
03.04.2014 року для розгляду апеляційної
скарги по справі № 910/25721/13 сформовано
колегію суддів у складі: головуючий
суддя Яковлєв М.Л., судді Гончаров С.А.,
Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 07.04.2014 року
прийнято апеляційну скаргу товариство
з обмеженою відповідальністю "Порше
Лізинг Україна" до провадження і
призначено судове засіданні на 27.05.2014
року.

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 на
підставі ст. 96 ГПК України не надано до
суду відзиву на апеляційну скаргу.

Представник позивача був присутнім в
судовому засіданні та надав свої
пояснення, якими підтримав доводи, що
викладені в апеляційній скарзі та
просив апеляційну скаргу задовольнити,
а рішення господарського суду міста
Києва від 20.02.2014 року змінити та позов
задовольнити повністю.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, причини неявки
не повідомив, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
оскільки у відповідності до ст. 87
Господарського процесуального кодексу
України ухвалу суду було надіслано
відповідачу рекомендованою
кореспонденцією з повідомленням про
вручення на адресу, що зазначена в
позовній заяві та апеляційній скарзі, а
саме: АДРЕСА_1.

В інформаційному листі Вищого
господарського суду України від 14.08.2007
№ 01-8/675 «Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у першому
півріччі 2007 року»(пункт 15) зазначено, що
відповідно до пункту 2 частини другої
статті 54 Господарського
процесуального кодексу України
позовна заява повинна містити, зокрема,
місцезнаходження сторін (для юридичних
осіб).

У пункті 11 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 15.03.2007
№ 01-8/123 «Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2006 році»
зазначено, що до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Слід також зазначити, що вищезгаданий
інформаційний лист відправляє до
пункту 4 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 02.06.2006
№ 01-8/1228 «Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2005
році»(із змінами від 08.04.2008), в якому
зазначається, що примірники
повідомлень про вручення
рекомендованої кореспонденції,
повернуті органами зв'язку з
позначками «адресат вибув», «адресат
відсутній» і т. п., з урахуванням
конкретних обставин справи можуть
вважатися належними доказами
виконання господарським судом
обов'язку щодо повідомлення учасників
судового процесу про вчинення цим
судом певних процесуальних дій.

Враховуючи викладене, а також
наявність в матеріалах справи всіх
необхідних для перегляду рішення
доказів, апеляційний суд вважає за
можливе здійснити розгляд апеляційної
скарги за відсутністю представника
відповідача, проти чого також не
заперечує представник позивача,
присутній у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
виступ представника позивача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
проаналізувавши застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення господарського суду міста
Києва від 20.02.2014 року по справі № 910/25721/13
- слід скасувати частково, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Слід зазначити, що відповідно ст. 101 ГПК
України, у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено місцевим господарським
судом, 08.02.2010 року між товариством з
обмеженою відповідальністю "Порше
Лізинг Україна" (лізингодавець,
позивач) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2
(лізингоодержувач, відповідач) було
укладено договір про фінансовий лізинг
№ 00001475 (а.с. 19-31).

За умовами якого об'єктом лізингу є
транспортний засіб типу VW Caddy Kasten 1.4 l
Benzin, 2008 року виробництва, шасі НОМЕР_2.
Вартість об'єкту лізингу становить
еквівалент 15 655,50 доларів США, не
враховуючи авансового платежу на суму,
що становить еквівалент 1739,50 доларів
США, кількість платежів становить
шістдесят.

Відповідно до п. п. 3.2, 3.3 договору,
позивач придбаває об'єкт лізингу та
передає лізингоодержувачу на умовах
фінансового лізингу згідно з
положеннями застосовного
законодавства України.
Лізингоодержувач користується
об'єктом лізингу на умовах фінансового
лізингу та забезпечує експлуатацію
об'єкта лізингу.

Договір № 00001475 від 08.02.2010 року є
договором фінансового лізингу, а тому
правове регулювання спірних
правовідносин здійснюється в т.ч.
положеннями § 1 глави 58 Цивільного
кодексу України, ст. 292 Господарського
кодексу України та відповідно до
Закону України «Про фінансовий
лізинг».

Вказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань
згідно ст.ст. 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, ст.ст. 11, 202, 509
Цивільного кодексу України, і згідно
ст. 629 Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу
України визначено, що господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 статті 292
Господарського кодексу України лізинг
- це господарська діяльність,
спрямована на інвестування власних чи
залучених фінансових коштів, яка
полягає в наданні за договором лізингу
однією стороною (лізингодавцем) у
виключне користування другій стороні
(лізингоодержувачу) на визначений
строк майна, що належить лізингодавцю
або набувається ним у власність
(господарське відання) за дорученням чи
погодженням лізингоодержувача у
відповідного постачальника (продавця)
майна, за умови сплати
лізингоодержувачем періодичних
лізингових платежів.

Згідно ст. 806 Цивільного кодексу
України за договором лізингу одна
сторона (лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі). До договору
лізингу застосовуються загальні
положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом. До відносин, пов'язаних з
лізингом, застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж та
положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом.

Частина 2 ст. 1 Закону України «Про
фінансовий лізинг» передбачає, що за
договором фінансового лізингу
лізингодавець зобов'язується набути у
власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

За умовами договору усі платежі, що
підлягають сплаті, повинні бути
сплачені в гривнях і підлягають
розрахунку за відповідним обмінним
курсом, що застосовується до
еквівалентів доларів США, та
здійснюються відповідно до загальних
комерційних умов внутрішнього
фінансового лізингу.

Згідно з п. 6.1 договору, для
експлуатації об'єкта лізингу
лізингоодержувач щомісяця
виплачуватиме лізингодавцю лізингові
платежі у відповідності до графіку
покриття витрат та виплати лізингових
платежів (плану відшкодування).
Щомісячний лізинговий платіж включає в
себе: суму, яка відшкодовує частину
вартості об'єкту лізингу, проценти,
комісії, покриття витрат, пов'язаних з
оплатою послуг та відшкодуванням, що
підлягають виплаті у строки та на
умовах, передбачених договором
(включаючи, окрім іншого, витрати на
ремонт об'єкту лізингу, реєстраційні
платежі та інші витрати, передбачені,
або прямо пов'язані з договором.
Лізингоодержувач також сплачує
позивачу адміністративні платежі.

Сторони погоджуються, що лізингові
платежі та інші платежі, що підлягають
виплаті за договором на користь
позивача, відображають справедливу
вартість об'єкта лізингу та
забезпечують отримання лізингодавцем
очікуваної станом на дату виконання
договору суми на основі діючого курсу
обміну доларів США, встановленого
Національним банком України або
українським комерційним банком, як
буде обрано за рішенням Порше Лізинг
України, станом на дату, коли кожен
платіж підлягає виплаті. З цією метою
лізингові платежі, страхові премії, а
також будь-які інші платіжні
зобов'язання, передбачені договором,
розраховуються в доларах США на
змінній основі та підлягають сплаті в
українських гривнях за обмінним курсом
вказаного вище банку, чинним на дату
виставлення рахунку. Якщо в період між
датою виставлення рахунку та датою
отримання суми, еквівалентної тій, що
зазначена в такому рахунку, обмінний
курс, який був використаний та про який
було повідомлено позивача, збільшиться
більше, ніж на 2%, різниця, що виникла
внаслідок такого збільшення,
виплачується лізингоодержувачем.
Лізингові платежі будуть
розраховуватись для цілих місяців (п. 6.3
Договору).

Як вбачається з матеріалів справи
сторонами було погоджено графік
покриття витрат та виплати лізингових
платежів (план відшкодування, а.с. 32-37).

Відповідно до п. 5.4 договору,
лізингоодержувач забезпечує
оформлення доставки об'єкту лізингу
шляхом підписання лізингоодержувачем
та дилером звіту про доставку (далі -
акт прийому-передачі).

Згідно з п. 12.1, п. 12.2 договору, строк
лізингу визначається у договорі та в
графіку покриття витрат та виплати
лізингових платежів (план
відшкодування). Строк лізингу
починається з дати підписання акту
приймання-передачі лізингоодержувачем
об'єкту лізингу.

26.02.2010 року між сторонами було
підписано та скріплено печатками акт
прийому-передачі до договору № 00001475
від 08.02.10 року, за яким об'єкт лізингу
було передано позивачем відповідачу
(а.с. 38).

Проте, відповідач взяте на себе
зобов'язання по сплаті лізингових
платежів виконав не в повному обсязі у
зв'язку із чим за ним утворилась
заборгованість у розмірі 257,63 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України
«Про фінансовий лізинг» сплата
лізингових платежів здійснюється в
порядку, встановленому договором, а
пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про
фінансовий лізинг» передбачено, що
лізингоодержувач зобов'язаний
своєчасно сплачувати лізингові
платежі.

Згідно п. 6.8 договору лізингоодержувач
зобов'язаний вносити всі грошові суми в
рахунок оплати лізингових платежів в
об'ємі та строки, встановлені в графіку
внесення платежів, незалежно від
виставлення або отримання рахунків
лізингодавця, а також незалежно від
фактичного користування майном, в тому
числі, в період технічного
обслуговування ремонту, втрати майна,
протягом строку фінансового лізингу
або до моменту дострокового припинення
договору.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Статтею 762 Цивільного кодексу України
визначено, що за користування майном з
наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.
Плата за користування майном може
вноситися за вибором сторін у грошовій
або натуральній формі. Форма плати за
користування майном встановлюється
договором найму. Плата за користування
майном вноситься щомісячно, якщо інше
не встановлено договором. Наймач
звільняється від плати за весь час,
протягом якого майно не могло бути
використане ним через обставини, за які
він не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та
перевірено апеляційним господарським
судом, що відповідачем доказів на
спростування вказаної заборгованості
та доказів її погашення не надано.

Згідно із ст. 193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Місцевим господарським судом
встановлено та доведено матеріалами
справи наявність у відповідача
грошового зобов'язання по сплаті на
користь позивача лізингового платежу
за січень 2012 року у розмірі 257,63 грн. на
підставі договору. Доказів на
спростування або погашення
заборгованості відповідачем не подано
ні до суду першої інстанції, ні до
апеляційного суду.

За таких обставин, колегія
апеляційного господарського суду
підтримує висновок суду першої
інстанції, що позовні вимоги
товариство з обмеженою
відповідальністю "Порше Лізинг
Україна" про стягнення з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2
заборгованості у розмірі 257,63 грн. є
правомірними та обґрунтованими.

Крім того, позивачем заявлено вимогу
про стягнення з відповідача пені у
розмірі 46,23 грн. та 3% річних у розмірі
13,87 грн.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу
України визначено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Господарським судом міста Києва
встановлено, що відповідач у
встановлений договором строк свого
обов'язку по перерахуванню коштів не
виконав, допустивши прострочення
виконання грошового зобов'язання (в т.ч.
у період, який вказано позивачем), тому
дії відповідача є порушенням
договірних зобов'язань (ст. 610
Цивільного кодексу України), і він
вважається таким, що прострочив (ст. 612
Цивільного кодексу України),
відповідно є підстави для застосування
встановленої законом
відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України
передбачає, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, якими зокрема є сплата
неустойки.

Відповідно до ч.1 ст. 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Статтями 546, 549 Цивільного кодексу
України регламентовано, що виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, різновидом якої є штраф та
пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Пунктом 8.2.1 договору сторони
передбачили, що у випадку прострочення
сплати платежу до лізингоодержувача
застосовується пеня у розмірі 10% річних
від вчасно не виплаченої суми за кожен
день затримки до моменту повної
виплати платежу.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Враховуючи те, що місцевим судом
встановлено факт прострочення
виконання грошового зобов'язання, з чим
погодився і суд апеляційної інстанції,
то вимоги позивача про стягнення пені,
нарахованої з урахуванням ст. 3 Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» та в межах визначених ч. 6
ст. 232 Господарського кодексу України
правомірно визнані місцевим судом
обґрунтованими та задовольняються у
розмірі 46,23 грн. відповідно до наданого
позивачем розрахунку, перевіреного
колегією суддів апеляційного суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Прострочене грошове зобов'язання
визначено у гривні, а тому нарахування
3% річних є правомірним.

З огляду на наявність прострочення
виконання відповідачем грошового
зобов'язання місцевий суд, здійснивши
перерахунок, перевірений апеляційним
судом, слушно задовольнив вимоги
позивача про стягнення 3% річних у
розмірі 13,87 грн.

Також, позивач просить стягнути з
відповідача 476,83 грн. штрафу.

Як вбачається з положень п. 8.2.2
договору, у випадку прострочення
сплати платежу до Лізингоодержувача
застосовуються штрафні санкції за
вимог щодо сплати, надіслані позивачем:
еквівалент 15 доларів США за першу
вимогу, еквівалент 20 доларів США за
другу вимогу, еквівалент 25 доларів США
за третю вимогу (якщо позивач вирішить
надіслати таку третю вимогу).

При цьому, відповідно до п. 8.3.1 Договору,
якщо лізингоодержувач прострочить
виплату лізингового платежу протягом
більш ніж 7 робочих днів, лізингодавець
має право надіслати лізингоодержувачу
першу платіжну вимогу в письмовій
формі. Якщо лізингоодержувач не
здійснить оплату протягом 7 (семи)
робочих днів з моменту отримання
першої вимоги, позивач надсилає в такий
же спосіб другу платіжну вимогу, яка
подовжує строк здійснення оплати ще на
вісім робочих днів із зазначенням
нагадування, що після завершення
строку здійснення оплати, за умови
нездійснення оплати, договір підлягає
розірванню за п. 12.6.1. сторони
погодились, що невиконання зобов'язань
після надіслання другої платіжної
вимоги означає, що лізингоодержувач не
має наміру в подальшому виконувати
свої зобов'язання за договором.

03.10.2011 року лізингодавцем було
надіслано лізингоодержуваче перше
нагадування по несплату (а.с. 40).

18.11.2011 року лізингодавцем було
надіслано лізингоодержуваче друге
нагадування по несплату (а.с. 41).

06.01.2012 року та 17.01.2012 року лізингодавцем
було надіслано лізингоодержуваче
третє нагадування по несплату (а.с. 42-43).

Однак зазначені нагадування залишено
лізингоодержувачем без уваги.

Одним із різновидів господарських
санкцій, які застосовуються до
правопорушника у сфері господарювання,
є штрафні санкції у вигляді грошової
суми (неустойки, штрафу, пені), яку
учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного
кодексу України, штрафом є неустойка,
що обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

Оскільки наявність прострочення
виконання відповідачем грошового
зобов'язання підтверджено матеріалами
справи, то місцевий суд, здійснивши
перерахунок, перевірений апеляційним
судом, слушно задовольнив вимоги
позивача про стягнення штрафу у
розмірі 476,83 грн.

Крім того, позивачем пред'явлено вимогу
про стягнення з відповідача 34,17 грн.
процентів за користування чужими
грошовими коштами.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1214 ЦК
України, у разі безпідставного
одержання чи збереження грошей
нараховуються проценти за
користування ними (стаття 536 цього
Кодексу).

При цьому, положення ч. 2 ст. 1214 ЦК
України застосовуються за умови, якщо
об'єктом безпідставного збагачення
були грошові кошти. Таким чином,
необхідними для встановлення є такі
обставини, які у сукупності є підставою
для виникнення такого зобов'язання:
факт набуття особою грошей або їх
збереження за рахунок іншої особи;
відсутність для цього підстав.

Оскільки, як вірно встановлено судом
першої інстанції, між сторонами
існували правовідносини на підставі
договору фінансового лізингу та
відсутність факту користування чужими
грошовими коштами (як об'єктом
безпідставного збагачення), вимоги про
стягнення з відповідача 34,17 грн.
процентів за користування чужими
грошовими коштами задоволенню не
підлягають.

Також, позивач просить стягнути з
відповідача 75 494,50 грн. - збитків, що
складаються із суми матеріальних
витрат (прямі збитки) у сумі 16 7794,00 грн.
та упущеної вигоди (залишок
несплачених лізингових платежів) у
сумі 58 700,50 грн., одночасно вказуючи на
те, що в зв'язку з невиконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
договором, його було припинено і
завдано позивачу збитків у вигляді
упущеної вигоди, з посиланням на
приписи ст. 22 ЦК України.

Приписами ст. 22 ЦК України встановлено,
що особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського
кодексу України до складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила господарське
правопорушення, включаються: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення
будь-яких майнових благ особи, що
обмежує його інтереси, як учасника
певних відносин і проявляється у
витратах, зроблених особою, втраті або
пошкодженні майна, а також не одержаних
особою доходів, які б вона одержала при
умові правомірної поведінки особи.

За змістом ст. 623 Цивільного кодексу
України вбачається, що відшкодування
збитків може бути покладено на
відповідача лише при наявності
передбачених законом умов, сукупність
яких створює склад правопорушення, яке
є підставою для цивільної
відповідальності.

Отже, для застосування такої міри
відповідальності потрібна наявність
усіх елементів складу цивільного
правопорушення, а саме: протиправної
поведінки, збитків, причинного зв'язку
між протиправною поведінкою боржника
та збитками і вини. За відсутності хоча
б одного з цих елементів цивільна
відповідальність не настає.

Слід довести, що протиправні дії чи
бездіяльність заподіювача є причиною,
а збитки, які виникли у потерпілої
особи - безумовним наслідком такої
протиправної поведінки.

Наведеної правової позиції
дотримується Верховний Суд України при
здійсненні касаційного перегляду
судових рішень у справах про
відшкодування збитків (постанова
Верховного Суду України у справі №
42/266-6/492 від 30.05.2006 р.).

При цьому, відповідно до частини 4
статті 623 ЦК України при визначенні
неодержаних доходів (упущеної вигоди)
враховуються заходи, вжиті кредитором
щодо їх одержання.

Позивач не надав ані до суду першої
інстанції ані до суду апеляційної
інстанції доказів про вжиття заходів
щодо одержання доходів (упущеної
вигоди).

У даній справі фактично, позивач
кваліфікує як збитки несплачені
відповідачем грошові кошти за
користування об'єктом лізингу за
Договором, що не є збитками, в тому
числі упущеною вигодою, у розумінні ст.
22 ЦК України та свідчить про обрання
невірного способу захисту.

Між сторонами виникли зобов'язальні
правовідносини на підставі укладеного
між ними договору і дії сторін щодо
невиконання певних обов'язків не є
прямими збитками, а можуть завдавати
шкоди, або призводити до неотримання
доходів лише в причинно-наслідковому
зв'язку з іншими обставинами, як то
неотримання позивачем доходу
внаслідок таких дій за іншими
договорами, укладеними з іншими
суб'єктами господарювання.

Так, пред'явлення вимоги про
відшкодування неодержаних доходів
(упущеної вигоди) покладає на кредитора
обов'язок довести, що ці доходи (вигода)
не є абстрактними, а дійсно були б ним
отримані в разі належного виконання
боржником своїх обов'язків.

Доказів проведення таких дій позивачем
суду не надано.

З урахування вищевикладеного суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку, що позивачем не доведено
наявності усіх елементів складу
цивільного правопорушення, а саме:
протиправної поведінки, збитків,
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками і вини.
Таким чином, позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача упущеної
вигоди (залишок несплачених лізингових
платежів) у сумі 58 700,50 грн. збитків є
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають.

Щодо суми матеріальних витрат (прямі
збитки) у сумі 16 794,00 грн., то воно
підлягає стягненню з огляду на
наступне.

Відповідно до п. 8.2.3. договору,
Лізингоодержувач зобов'язаний
відшкодувати будь-які витрати,
понесені Порше Лізинг Україна та/або
винагороди, включаючи, окрім іншого,
гонорари юристам, судові та позасудові
витрати, нараховані/виплачені з метою
відшкодування сум, не виплачених
Лізингоодержувачем у відповідності до
Контракту.

Пунктом 12.10. договору, зазначає, що у
будь-якому випадку дострокового
припинення дії Контракту, Порше
Лізингу Україна прямо зберігає право
вимагати додаткових компенсацій,
особливо щодо таких фактичних витрат,
як страхові франшизи, витрати на збут,
штрафи, витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Цивільного
кодексу України особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 225
Господарського кодексу України до
складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила
господарське правопорушення,
включаються: додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону
України «Про фінансовий лізинг»
лізингодавець має право: вимагати від
лізингоодержувача відшкодування
збитків відповідно до закону та
договору.

Відповідно до п. 12.6.1. умов договору,
позивач має право в односторонньому
порядку припинити договір у разі, якщо
відповідач не сплатив наступний
лізинговий платіж у повному обсязі або
частково, і строк невиконання
зобов'язання зі сплати перевищує 30
днів.

Відповідно до п. 13.6 договору
лізингоодержувач відшкодовує будь-які
витрати, понесенні Порше Лізингу
Україна у зв'язку з вилученням об'єкту
лізингу. Проте, як виняток, усі збори,
податки, гонорари, грошові штрафи та
інші витрати, що пов'язані з контрактом
і можуть виникати протягом строку дії
контракту, виплачуються або
відшкодовуються виключно
лізингоодержувачем (п. 16.2 договору).

Враховуючи протиправну поведінку
відповідача та його явне небажання
виконувати умови договору,
неможливість за рахунок власних
виробничих ресурсів стягнути
заборгованість за договором та
повернути Об'єкт лізингу, який є
власністю позивача, тому апелянт
звернувся до третьої особи з метою
забезпечення виконання зобов'язань, що
не суперечить ані умовам договору ані
чинному законодавству.

В зв'язку з чим, за заявою позивача
03.02.2012 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 було вчинено виконавчий
напис №298 щодо повернення Об'єкта
лізингу (а.с. 46).

У лютому 2012 року головним державним
виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ
Буглак О.М. було відкрито виконавче
провадження за виконавчим написом від
03.02.2012 року № 298 про повернення Об'єкту
лізингу.

26.02.2012 року за сприяння спеціалізованої
організації ТОВ «ОРУМ» та на підставі
договору № 29/28-011 від 01.02.2011 року про
надання колекторських послуг, об'єкт
лізингу було повернуто відповідачем
представникові возивача, що
підтверджується актом
прийому-передачі від 17.02.2012 року (а.с. 53).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Цивільного
кодексу України особа, якій завдано
збитків у ігзті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦКУ, збитками
є, зокрема, витрати, яких особа зазнала :
сг. зі знищенням або пошкодженням речі,
а також витрати, які особа зробила або
зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки).

Таким, чином позивач поніс витрати у
зв'язку із супроводженням повернення
заборгованості, здійснення розшуку і
повернення майна позивача,
представництва інтересів позивача у
виконавчому проваджені, що
підтверджується виконавим написом № 298
від 03.02.2011 року, договором № 29/28-011 від
01.02.2011 року про надання колекторських
послуг, рахунком-фактури № 41-0212 від
28.02.13 року, актом № 41-0212 здачі-прийняття
робіт (надання послуг) та платіжним
дорученням № 2099 від 01.03.2012 року,
рахунком-фактури № 23-0214 від 08.02.2012 року,
який виставлено за послуги з вчинення
нотаріального напису по справі ОСОБА_2
та актом здачі-прийняття робіт (надання
послуг) № 23-0212 від 08.02.2012 року на суму 4
794,00 грн., оскільки в зазначених
документах містяться посилання на
договір про фінансовий лізинг № 00001475
від 08.02.2010 року (а.с. 46-59).

Внаслідок вказаного вбачається, що
реальні збитки в розмірі 16 794,00 грн. є
огрунтованими та підлягають
задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з
відповідача витрат на правову
допомогу, то колегія суддів
погоджується з судом першої інстанції
щодо відсутності підстав для стягнення
витрат на правову допомогу, оскільки,
відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК України
витрати, що підлягають сплаті за
послуги адвоката, визначаються у
порядку встановленому Законом України
"Про адвокатуру", а дія Закону України
"Про адвокатуру та адвокатську
діяльність" поширюється тільки на осіб,
які є адвокатами, а доказів зазначеному
не надано.

За правилами ст. 4-7 ГПК України, судове
рішення приймається колегіально за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень та подати до
суду відповідні докази.

Як встановлено ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 року "Про судове рішення"
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 103
Господарського процесуального кодексу
України, апеляційна інстанція за
результатами розгляду апеляційної
скарги має право скасувати рішення
повністю або частково і прийняти нове
рішення.

У відповідності до пунктів 1, 2, 3 частини
1 статті 104 Господарського
процесуального кодексу України
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які місцевий господарський суд визнав
встановленими; невідповідність
висновків, викладених у рішенні
місцевого господарського суду,
обставинам справи.

З огляду на вищенаведене, апеляційний
господарський суд вважає, що
зазначеним вище обставинам місцевий
господарський суд не надав належної
оцінки, що призвело до прийняття
частково невірного рішення. Зокрема,
рішення господарського суду міста
Києва від 20.02.2014 року в частині відмови
у задоволенні стягненні суми
матеріальних витрат (прямі збитки) у
сумі 16 794,00 грн. прийнято після
неповного з'ясування обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими, а також у зв'язку з
неправильним застосуванням норм
процесуального права, і є таким що не
відповідає нормам закону.

Таким чином, апеляційна скарга
товариства з обмеженою
відповідальністю «Порше Лізинг
Україна» підлягає частковому
задоволенню, а оскаржуване рішення
суду слід скасувати частково та
прийняти у частині стягнення суми
матеріальних витрат (прямі збитки) у
сумі 16 794,00 грн. нове, яким позов
задовольнити у цій частині та стягнути
стягненні суми матеріальних витрат
(прямі збитки) у сумі 16 794,00 грн.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
зважаючи на часткове скасування
апеляційним господарським судом
рішення місцевого господарського суду
та частково задоволення апеляційної
скарги позивача, колегія суддів вважає
за необхідне провести перерозподіл
судових витрат.

З огляду на вищезазначене, керуючись
ст. ст. 4-7, 33, 43, 99, 101-103, 105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Порше
Лізинг Україна» на рішення
господарського суду міста Києва від
20.02.2014 року по справі № 910/25721/13
задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 20.02.2014 року у справі № 910/25721/13
скасувати в частині відмови у
задоволенні стягненні суми
матеріальних витрат (прямі збитки) у
сумі 16 794,00 грн. та прийняти в цій
частині вимоги в частині стягнення
суми матеріальних витрат (прямі збитки)
у розмірі 16 794,00 грн.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (інд. АДРЕСА_1, реєстраційний
номер НОМЕР_1) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Порше
Лізинг Україна" (інд. 04119, м. Київ, вул.
Дегтярівська, 27Т, ) 16 794
(шістнадцять тисяч сімсот дев'яносто
чотири) грн. 00 коп. матеріальних витрат
(прямі збитки) та 396 (триста дев'яносто
шість) грн. 48 коп. витрат по сплаті
судового збору.

3. В іншій частині рішення залишити без
змін.

4. Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (інд. АДРЕСА_1, реєстраційний
номер НОМЕР_1) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Порше
Лізинг Україна" (інд. 04119, м. Київ, вул.
Дегтярівська, 27Т, ) 201
(двісті одна) грн. 00 коп. судового збору
за перегляд рішення у апеляційній
інстанції.

5. Видачу наказів на виконання
постанови та рішення доручити
господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи № 910/25721/13 повернути
до господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено до Вищого господарського
суду України у порядку, передбаченому
ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного
господарського суду за наслідками
перегляду відповідно до ст. 105 ГПК
України набирає законної сили з дня її
прийняття.

Головуючий суддя
М.Л. Яковлєв

Судді
С.А. Гончаров

В.В. Куксов