донецький апеляційний господарський
суд
Постанова

Іменем України

19.05.2014 справа №905/8298/13

Донецький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді (доповідача): Будко
Н.В.

Суддів: М'ясищева А.М., Москальової І.В.

Секретар: Лебеденко В.В.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Федоренко Д.А. по дов.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу Горлівської міської
ради, м. Горлівка Донецької
області

на рішення господарського суду
Донецької області від 23.01.2014р. (повний
текст від 28.01.2014р.) у справі №905/8298/13
(суддя Овсяннікова О.В.)

за позовом Горлівської міської ради, м.
Горлівка Донецької області

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Телекомпанія
«Родина», м. Горлівка Донецької області

про зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Горлівська міська рада, м.
Горлівка Донецької області звернувся
до господарського суду Донецької
області з позовом до відповідача,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Телекомпанія
«Родина», м. Горлівка Донецької області
про зобов'язання останнього за власний
рахунок опублікувати спростування
недостовірної інформації, розміщеної
на веб-сайті www.tv-center.tv 08.10.2013р. у статті
«Исповедь чиновника» наступного
змісту:

«Спростування:

08.10.2013р. на веб-сайті телеканалу «Центр»
була розміщена стаття «Исповедь
чиновника» із аудіо записом голосу,
який представлено як голос заступника
міського голови Шкребця С.М.
Повідомляємо, що зазначений аудіозапис
не має доказів достовірності, тому
інформація, яка в ньому міститься, є
також недостовірною і нами
спростовується. Редакція веб-сайту
вибачається перед міською радою,
міським головою та іншими особами, про
яких йдеться у аудіозапису, за
поширення недостовірної інформації».

Рішенням від 23.01.2014р. у справі №905/8298/13
господарський суд Донецької області
відмовив позивачу у задоволенні позову
з посиланням на те, що останнім не
надано документально підтверджених
доказів того, що власником веб-сайту
www.tv-center.tv є саме відповідач.

Не погодившись з винесеним рішенням
позивач, Горлівська міська рада,
звернувся до Донецького апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення суду
першої інстанції скасувати та прийняти
нове рішення про задоволення
заявленого позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги заявник посилається на те, що
господарський суд безпідставно
проігнорував клопотання позивача про
витребування у державного реєстратора
доменних імен відомостей про власника
сайту www.tv-center.tv, оскільки міська рада не
має можливості самостійно визначити
власника спірного сайту.

Вищевикладене, на думку скаржника, є
підставою для скасування незаконного
та необґрунтованого рішення
господарського суду Донецької області.

Ухвалою від 24.03.2014р. Донецький
апеляційний господарський суд
відновив Горлівській міській раді
пропущений строк для апеляційного
оскарження рішення господарського
суду Донецької області від 23.01.2014р. та
порушив апеляційне провадження у
справі №905/8298/13. Ухвалою від 07.04.2014р. суд
апеляційної інстанції відклав розгляд
даної справи та зобов'язав позивача
надати пояснення та відповідні докази
в підтвердження приналежності
спірного сайту саме ТОВ «Телекомпанія
«Родина», а відповідача - довести
достовірність поширеної інформації.
Крім того, Донецький апеляційний
господарський суд направив копію
зазначеної ухвали на адресу Об'єднання
підприємств в галузі телекомунікацій,
інформатизації та Інтернет
«Український мережений інформаційний
центр» із проханням надати інформацію
щодо власника веб-сайту www.tv-center.tv.
Проте, станом на час розгляду даної
справи жодних відомостей від вказаних
осіб на адресу суду не надійшло.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач вважає викладені в ній
доводи необґрунтованими, просить
рішення суду першої інстанції залишити
без змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Представник позивача у судове
засідання не з'явився, направив на
адресу суду клопотання про відкладення
розгляду справи у зв'язку зі складною
суспільно-політичною ситуацією в
регіоні. Судовою колегією у
задоволенні вказаного клопотання
відмовлено, оскільки ухвалами про
порушення апеляційного провадження та
про відкладення розгляду справи явка
представників сторін у судове
засідання не визнавалась обов'язковою.
Враховуючи викладене, апеляційний
господарський суд вважає за можливе
розглянути апеляційну скаргу за
відсутності представника позивача за
наявними у справі матеріалами.

Судовий процес в апеляційній інстанції
фіксувався за допомогою технічних
засобів фіксації в порядку,
передбаченому ст. 81-1 ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі розгляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
доказами повторно розглядає справу.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи,
дослідивши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
причиною спору зі справи стало питання
про наявність підстав для визнання
поширеної 08.10.2013р. на сайті www.tv-center.tv у
статті «Исповедь чиновника»
інформації недостовірною, а також для
зобов'язання відповідача спростувати
недостовірну інформацію у визначеному
порядку.

За умовами ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтвердженні певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Частиною першою статті 32 ГПК України
передбачено, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

За приписами статті 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Як вбачається з матеріалів справи,
08.10.2013р. на сайті www.tv-center.tv «Телеканал
«Центр» - Новости Горловки от
профессионалов, було опубліковано
статтю «Исповедь чиновника» із
аудіозаписом голосу невідомої особи,
зазначеного як голос, схожий на голос
заступника міського голови С. Шкребця,
із розповіддю про діяльність міського
голови, міської ради та наданням
характеристики окремим посадовим
особам міської ради.

Вищевикладене зумовило звернення
позивача до суду із позовом про
спростування недостовірної
інформації, оскільки зазначені у
статті відомості є негативними та
такими, що не відповідають дійсності.

Як вже зазначалось вище, господарський
суд Донецької області у задоволенні
заявленого позову відмовив у повному
обсязі.

Оцінюючи правильність застосування
судом першої інстанції норм чинного
законодавства, судова колегія
погоджується з таким висновком з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Частиною другою цієї статті визначено
способи захисту цивільних прав та
інтересів. Суд може захистити цивільне
право або інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Як передбачено п. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1
«Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» (зі
змінами та доповненнями), вибір способу
захисту особистого немайнового права,
зокрема права на повагу до гідності та
честі, права на недоторканість ділової
репутації, належить позивачеві.

Відповідно до ч. 2 ст. 200 ЦК України,
суб'єкт відносин у сфері інформації
може вимагати усунення порушень його
права та відшкодування майнової і
моральної шкоди, завданої такими
правопорушеннями.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
інформацію», під інформацією цей Закон
розуміє будь-які відомості та/або дані,
які можуть бути збережені на
матеріальних носіях або відображені в
електронному вигляді.

Відповідно до ст. 5 Закону, кожен має
право на інформацію, що передбачає
можливість вільного одержання,
використання, поширення, зберігання та
захисту інформації, необхідної для
реалізації своїх прав, свобод і
законних інтересів. Реалізація права
на інформацію не повинна порушувати
громадські, політичні, економічні,
соціальні, духовні, екологічні та інші
права, свободи і законні інтереси інших
громадян, права та інтереси юридичних
осіб.

Право на інформацію забезпечується:
створенням механізму реалізації права
на інформацію; створенням можливостей
для вільного доступу до статистичних
даних, архівних, бібліотечних і
музейних фондів, інших інформаційних
банків, баз даних, інформаційних
ресурсів; обов'язком суб'єктів владних
повноважень інформувати громадськість
та засоби масової інформації про свою
діяльність і прийняті рішення;
обов'язком суб'єктів владних
повноважень визначити спеціальні
підрозділи або відповідальних осіб для
забезпечення доступу запитувачів до
інформації; здійсненням державного і
громадського контролю за додержанням
законодавства про інформацію;
встановленням відповідальності за
порушення законодавства про
інформацію (ст. 6 Закону).

Відповідно до ст. 32 Конституції
України, кожному гарантується судовий
захист права спростовувати
недостовірну інформацію про себе і
членів своєї сім'ї та права вимагати
вилучення будь-якої інформації, а також
право на відшкодування матеріальної і
моральної шкоди, завданої збиранням,
зберіганням, використанням та
поширенням такої недостовірної
інформації.

Як визначено ч. 1 ст. 91 ЦК України,
юридична особа здатна мати такі ж права
та обов'язки (цивільну правоздатність),
як і фізична особа, крім тих, які за
своєю природою можуть належати лише
людині.

Юридична особа, так само як і фізична
особа, має право на відповідь, а також
на спростування недостовірної
інформації відповідно до ст. ч. 1 ст. 277
ЦК України.

За змістом ст. 277 ЦК України вважається,
що негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною.
Негативна інформація вважається
недостовірною, якщо особа, яка її
поширила, не доведе протилежного.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27.02.2009р. № 1 «Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи» (зі змінами і
доповненнями) встановлено, що при
розгляді справ зазначеної категорії
суди повинні мати на увазі, що
юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Відповідно до п. 18 Постанови, обов'язок
довести, що поширена інформація є
достовірною, покладається на
відповідача, проте позивач має право
подати докази недостовірності
поширеної інформації. Позивач повинен
довести факт поширення інформації
відповідачем, а також те, що внаслідок
цього було порушено його особисті
немайнові права.

Разом з цим, згідно п.12 вказаної
Постанови, належним відповідачем у
разі поширення оспорюваної інформації
в мережі Інтернет є автор відповідного
інформаційного матеріалу та власник
веб-сайту, особи яких позивач повинен
установити та зазначити у позовній
заяві.

Проте позивачем до матеріалів не
додано жодного доказу в підтвердження
того, що власником спірного веб-сайту є
саме відповідач - ТОВ «Телекомпанія
«Родина», при цьому вимоги
апеляційного суду про надання таких
відомостей до матеріалів справи
позивачем також не виконані. Не надано
зазначених доказів і Об'єднанням
підприємств в галузі телекомунікацій,
інформатизації та Інтернет
«Український мережений інформаційний
центр», тобто матеріалами справи
всупереч п.п.12 18 вищевказаної Постанови
не підтверджено фактів, які є
необхідними для вирішення даного спору
по суті. Крім того, позивач не надав
суду і доказів того, що спірна
інформація порушує особисті немайнові
права, тобто або завдає шкоди
відповідним особистим немайновим
благам позивача, або перешкоджає йому
повно і своєчасно здійснювати своє
особисте немайнове право.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009р.
№1 «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» (зі
змінами і доповненнями), вирішуючи
питання про визнання поширеної
інформації недостовірною, суди повинні
визначати характер такої інформації та
з'ясовувати, чи є вона фактичним
твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно п.2 ст. 30 Закону України «Про
інформацію», оціночними судженнями, за
винятком наклепу, є висловлювання,
які не містять фактичних даних,
критика, оцінка дій, а також
висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, зокрема з огляду на
характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Враховуючи викладене, судова колегія
вважає заявлені позовні вимоги
необґрунтованими, недоведеними та
такими, що не підлягають задоволенню.

У зв'язку з викладеним колегія суддів
апеляційної інстанції дійшла висновку,
що відповідно до вимог ст. 43 ГПК
України, рішення господарського суду
Донецької області від 23.01.2014р. у справі
№905/8298/13 відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
тому підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги не знайшли
свого підтвердження, спростовуються
матеріалами справи та приписами
чинного законодавства, тому судовою
колегією до уваги не приймаються.

Судові витрати зі сплати судового
збору за подання апеляційної скарги в
порядку ст. 49 ГПК України
підлягають віднесенню на заявника.

Приймаючи до уваги викладене,
керуючись ст. 99, ст.101, ст.102, ст.103, ст.105
ГПК України, Донецький апеляційний
господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Горлівської міської
ради, м. Горлівка Донецької області на
рішення господарського суду Донецької
області від 23.01.2014р. (повний текст від
28.01.2014р.) у справі №905/8298/13 - залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду Донецької
області від 23.01.2014р. (повний текст від
28.01.2014р.) у справі №905/8298/13 - залишити без
змін.

Головуючий суддя (доповідач): Н.В.
Будко

Судді: А.М. М'ясищев

І.В. Москальова

Надруковано примірників-5

1-у справу

1-позивачу

1-відповідачу

1-господарському суду

1-ДАГС