ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року Справа № 910/400/13 Вищий
господарський суд України в складі
колегії суддів:

Корсака В.А.- головуючого, Данилової
М.В. (доповідача), Данилової Т.Б.,за
участю представників:позивачаГоголь
Б.М. (дов. від 27.12.2013
р.)відповідачаДжиоєва Д.В. (дов. від
17.02.2014 р. № 30/02-ю/врозглянувши у
відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуТовариства з
обмеженою відповідальністю
"БКЗ-Інвест"розглянувши матеріали
касаційної скаргиТовариства з
обмеженою відповідальністю
"Катерпіллар Файненшл України"на
постановуКиївського апеляційного
господарського суду від 05.02.2014 р.у
справі № 910/400/13 господарського суду
міста Києваза позовомТовариства з
обмеженою відповідальністю
"Катерпіллар Файненшл
України"доТовариства з обмеженою
відповідальністю Фірма "Т.М.М."
простягнення 4 817 110, 75 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Катерпіллар
Файненшл Україна" звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю Фірма "Т.М.М." про
стягнення 3 656 707, 24 грн. неустойки у
розмірі подвійної плати за
користування річчю за несвоєчасне
повернення предмету лізингу та 1 160 403, 51
грн. заборгованості по лізинговим
платежам за весь час користування
предметом лізингу після розірвання
договору фінансового лізингу № UA20L-08-01
від 29.08.2008 р.

Позовні вимоги вмотивовані
несвоєчасним поверненням відповідачем
предмета лізингу, внаслідок чого у
позивача виникло право на стягнення з
відповідача неустойки відповідно до
статті 785 Цивільного кодексу України та
лізингових платежів за договором по
дату повернення предмета лізингу
лізингодавцю.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 19.03.2013 р. у справі №910/400/13
(суддя Бондаренко Г.П.) позов задоволено
частково. Стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю Фірма
"Т.М.М." на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Катерпіллар Файненшл Україна" 2 261 850, 40
грн. (що за офіційним курсом НБУ на день
вирішення спору складає 218 871, 45 євро)
неустойки відповідно до частини 2
статті 785 Цивільного кодексу України та
30229,31 грн. судового збору. У задоволенні
інших позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суд виходив з того, що відповідач,
незважаючи на дострокове розірвання
договору (06.10.2009 р.), не виконав свого
обов'язку з приводу своєчасного
повернення предмета лізингу
позивачеві, що відповідно до частини 2
статті 785 Цивільного кодексу України є
підставою стягнення неустойки в
розмірі подвійної плати за
користування предметом лізингу за весь
час прострочення за період з 01.10.2010 р. по
31.01.2012 р. Щодо стягнення лізингових
платежів до дати фактичного повернення
майна, як то передбачено умовами пункту
17.3.2 договору фінансового лізингу, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
даний пункт договору суперечить
статтям 651, 653 Цивільного кодексу
України, отже не може бути застосований
судом.

Здійснюючи апеляційний перегляд
справи за апеляційними скаргами як
позивача, так і відповідача, Київський
апеляційний господарський суд
постановою від 05.02.2014 р. (колегія суддів
у складі головуючого судді Шаптали Є.Ю.,
суддів Гаврилюка О.М., Гончарова С.А.)
рішення господарського суду м. Києва
скасував, відмовивши в позові повністю.
При цьому, суд апеляційної інстанції не
погодився з висновком місцевого
господарського суду як щодо підстав
для стягнення неустойки, адже норма
частини 2 статті 785 Цивільного кодексу
України до договору фінансового
лізингу не застосовується, так і щодо
підстав для відмови в позові в частині
лізингових платежів, оскільки
відсутність факту переходу права
власності на предмет лізингу
відповідачеві позбавляє позивача
права стягнення лізингових платежів в
частині, яка відшкодовує частину
вартості предмета лізингу.

Позивач, не погоджуючись з судовими
актами в частині відмови в задоволенні
позовних вимог щодо стягнення з
відповідача лізингових платежів в
розмірі 1 160 403,51 грн., звернувся до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, у якій просить
скасувати рішення господарського суду
м. Києва від 19.03.2013 р. та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 05.02.2014 р. та
прийняти нове рішення про задоволення
позову в цій частині, посилаючись на
порушення та неправильне застосування
судами норм матеріального та
процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 14.04.2014 р. касаційну скаргу
прийнято до провадження та призначено
до розгляду на 14.05.2014 р.

Заслухавши доповідь судді-доповідача
та присутніх у судовому засіданні
представників сторін, перевіривши
наявні матеріали справи на предмет
правильності застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступних
підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та вбачається з матеріалів
справи, 29.08.2008 р. між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Катерпіллар Файненшл Україна" як
лізингодавцем, та Товариством з
обмеженою відповідальністю Фірма
"Т.М.М." як лізингоодержувачем укладено
договір фінансового лізингу №UA20L-08-01,
відповідно до пункту 1.1 якого
лізингодавець зобов'язується придбати
у продавця у власність предмет лізингу,
зазначений в додатку № 1 до даного
договору, і надати його
лізингоодержувачу в тимчасове
володіння і користування для
підприємницьких цілей, за плату, на
строк і на інших умовах, зазначених в
цьому договорі і загальних умовах, з
переходом права власності на предмет
лізингу до лізингоодержувача за умови
дотримання відповідних вимог,
встановлених загальними умовами
договорів фінансового лізингу № UA19L-08.

Згідно пункту 3.1 договору предметом
лізингу є три тягачі TGA 33.430 6X4 BB-WW, що
передаються лізингодавцем у лізинг
лізингоодержувачу за цим договором,
зазначені у специфікації, що є додатком
№ 1 до договору.

Пунктом 3.4.3 загальних умов передбачено,
що лізингоодержувач зобов'язаний
своєчасно сплачувати лізингові
платежі.

Лізингові платежі - платежі, що
виплачуються лізингоодержувачем
лізингодавцю за володіння й
користування конкретним предметом
лізингу, включаючи окрім іншого,
авансовий платіж і комісійну
винагороду; розмір, строки й порядок
сплати лізингових платежів за кожним
договором визначаються цими
загальними умовами і відповідним
договором; до лізингових платежів
включається відшкодування вартості
предмета лізингу та проценти. Викупна
ціна не включається в лізингові
платежі й виплачується окремо
відповідно до загальних умов і
відповідного договору (п. 1.2.31 загальних
умов).

Згідно з пунктом 17.3 загальних умов у
випадку відмови лізингодавця від
виконання договору згідно пункту 17.2
загальних умов (зокрема,
лізингоодержувач не здійснив у строк,
встановлений у відповідному договорі,
сплату двох лізингових платежів
підряд), лізингодавець повідомить про
це лізингооодержувача в письмовій
формі. При цьому: предмет лізингу,
підлягає поверненню лізингодавцеві
відповідно до правил, визначених в
пункті 18 загальних умов (пункт 17.3.1
загальних умов).

Пунктом 18.2 загальних умов предмет
лізингу, про повернення якого
лізингодавець висунув вимогу згідно
пункту 17.3 загальних умов, підлягає
поверненню лізингодавцеві
лізингоодержувачем в строк 5 робочих
днів з дня отримання відповідної
вимоги.

Відповідно до пункту 17.3.2 загальних
умов лізингоодержувач здійснює сплату
лізингодавцеві сум лізингових
платежів за відповідним договором у
повному обсязі по дату повернення
відповідного предмета лізингу
лізингодавцеві. Обов'язок
лізингоодержувача по сплаті іншої
частини лізингових платежів за таким
договором припиняється починаючи з
відповідної дати повернення.

Відповідно до пункту 18.6 загальних умов
у випадку, якщо лізингоодержувач у
строк, встановлений згідно з пунктом 18.2
загальних умов, не здійснює повернення
або перешкоджає вилученню (поверненню)
будь-якого предмета лізингу,
лізингодавець матиме право
застосувати будь-який законний спосіб
вилучення такого предмета лізингу; при
цьому лізингоодержувач буде
зобов'язаний виплатити лізингодавцеві
всі лізингові платежі за період з дати,
коли предмет лізингу повинен був бути
повернутий лізингодавцю, і по фактичну
дату повернення. Крім того,
лізингоодержувач зобов'язаний
відшкодувати лізингодавцеві всі
відповідні витрати лізингодавця у тому
числі з плати послуг третіх осіб,
пов'язані з поверненням предмета
лізингу.

Згідно пункту 1.2.11. загальних умов, дата
повернення - дата фактичного
повернення предмета лізингу
лізингоодержувачем лізингодавцю в
порядку передбаченому пунктом 18
загальних умов.

07.11.2008 р. між сторонами укладено
додаткову угоду № 1 до договору
фінансового лізингу № UA20L-08-01,
відповідно до якої сторони погодили
встановлення уточненого загального
графіку платежів до договору.

07.11.2008 р. на підставі акту № 102
прийому-передачі обладнання
лізингодавець передав, а
лізингоодержувач прийняв предмет
лізингу, а саме: три тягачі TGA 33.430 6X4 BB-WW.

В свою чергу, відповідач не сплачував
своєчасно та в повному обсязі
лізингові платежі за 1 - 3 квартали 2009
року, у зв'язку з чим позивач в порядку
пунків 17.2 та 17.3 загальних умов надіслав
відповідачеві повідомлення про
відмову від договору (вих. № 266/09 від
30.09.2009 року), яке отримано відповідачем
06.10.2009 р. і згідно якого вимагав
повернути предмет лізингу - 3 тягачі до
16.10.2009 р.

Проте, відповідач кошти не сплатив та
предмет лізингу у визначені позивачем
строки не повернув, в результаті чого
позивач у грудні 2010 року звернувся до
господарського суду міста Києва з
позовом про стягнення заборгованості
за договором фінансового лізингу №
UA20L-08-01 від 29.08.2008 р. у сумі 166 818, 07 євро (що
становить 1 752 357 грн.), з яких 131 429, 27 євро
(що становить 1 380 611, 90 грн.)
заборгованість по лізинговим платежам,
30 476, 55 євро (що становить 320 143, 96 грн.)
пені та 4 912, 25 євро (що становить 51 601, 22
грн.) 3 % річних та про зобов'язання
відповідача передати позивачу предмет
лізингу - 3 тягачі.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 23.03.2011 р. по справі №34/567,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 14.06.2011 р. та
постановою Вищого господарського суду
України від 16.08.2011 р., позовні вимоги
задоволено частково. Стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю Фірма "Т.М.М." на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Катерпіллар
Файненшл Україна" заборгованість за
договором фінансового лізингу № UA20L-08-01
від 29.08.2008 р. у сумі 1 509 996, 44 грн. (що
становить 143 746, 21 євро по курсу 1050, 46 грн.
за 100 євро), з яких 131 429, 27 євро (що
становить 1 380 611, 91 грн. по курсу 1050, 46
грн. за 100 євро) заборгованість по
лізинговим платежам, 7 453, 92 євро (що
становить 78 300, 45 грн. по курсу 1050, 46 грн.
за 100 євро) пені, 4 863, 02 євро (що становить
51 084, 08 грн. по курсу 1050, 46 грн. за 100 євро) 3
% річних за несвоєчасну оплату
лізингових платежів та зобов'язано
Товариство з обмеженою
відповідальністю Фірма "Т.М.М."
повернути Товариству з обмеженою
відповідальністю "Катерпіллар
Файненшл Україна" предмет лізингу за
договором фінансового лізингу № UA20L-08-01
від 29.08.2008 р. три тягачі моделі TGA 33/430 6Х6
BB-WW, що мають серійні номери: WMANW2ZZ28POO3616,
WMANW2ZZ28POO3570 WMANW2ZZ28POO3574.

Зазначене рішення господарського суду
міста Києва по справі № 34/567 в частині
повернення предмета лізингу виконане
відповідачем лише 31.01.2012 р., в зв'язку з
чим позивач вимагає стягнення 3 656 707, 24
грн. неустойки у розмірі подвійної
плати за користування річчю за
несвоєчасне повернення предмету
лізингу та 1 160 403, 51 грн. заборгованості
по лізинговим платежам за весь час
користування предметом лізингу після
розірвання договору фінансового
лізингу № UA20L-08-01 від 29.08.2008 р. за період
з 06.10.2009 р. (встановлена судом дата
розірвання договору внаслідок
односторонньої відмови від договору)
до 31.01.2012 р. (дата повернення майна).

Вирішуючи спір у справі, суди
попередніх інстанцій керувались
наступним.

За своєю правовою природою договір
фінансового лізингу № UA20L-08-01 від 29.08.2008
р. є договором фінансового лізингу, а
відтак між сторонами виникли
правовідносини, які підпадають під
правове регулювання Глави 58 Цивільного
кодексу України та Закону України "Про
фінансовий лізинг".

Вказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань
згідно статей 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, статей 11, 202, 509
Цивільного кодексу України, і згідно
статті 629 Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про фінансовий лізинг" за договором
фінансового лізингу лізингодавець
зобов'язується набути у власність річ у
продавця (постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Згідно зі статтею 2 зазначеного Закону
відносини, що виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положенням ЦК України про
лізинг, найм (оренду), купівлі-продаж,
поставку з урахуванням особливостей,
що встановлюються Законом України "Про
фінансовий лізинг".

Відповідно до статті 806 Цивільного
кодексу України за договором лізингу
одна сторона (лізингодавець) передає
або зобов'язується передати другій
стороні (лізингоодержувачеві) у
користування майно, що належить
лізингодавцю на праві власності і було
набуте ним без попередньої
домовленості із лізингоодержувачем
(прямий лізинг), або майно, спеціально
придбане лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі). До договору
лізингу застосовуються загальні
положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом. До відносин, пов'язаних з
лізингом, застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж та
положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом.

Щодо стягнення неустойки, передбаченої
нормою частини 2 статті 785 Цивільного
кодексу України, колегія суддів
касаційної інстанції враховує, що
постанова суду апеляційної інстанції
про відмову в позові в цій частині не є
предметом касаційного оскарження.

Щодо стягнення 1 160 403, 51 грн.
заборгованості по лізинговим платежам
за весь час користування предметом
лізингу після розірвання договору
фінансового лізингу № UA20L-08-01 від 29.08.2008
р. за період з 06.10.2009 р. (встановлена
судом дата розірвання договору
внаслідок односторонньої відмови від
договору) до 31.01.2012 р. (дата повернення
майна) суди попередніх інстанцій
дійшли однакового висновку про відмову
в позові, втім з різних підстав.

Так, суд першої інстанції не застосував
пункт 17.3.2 договору фінансового
лізингу, яким передбачено сплата
лізингових платежів і після розірвання
договору до дати фактичного повернення
предмета лізингу, як такий, що
суперечить нормам статей 651, 653
Цивільного кодексу України.

Натомість, суд апеляційної інстанції в
цій частині позову виходив з того, що
відсутність факту переходу права
власності на предмет лізингу
відповідачеві позбавляє позивача
права стягнення лізингових платежів в
частині, яка відшкодовує вартість
предмета лізингу, після розірвання
договору, оскільки згідно з частинами 2,
4 статті 653 Цивільного кодексу України у
разі розірвання договору зобов'язання
сторін припиняються і сторони не мають
права вимагати повернення того, що було
виконане ними за зобов'язанням до
моменту зміни або розірвання договору,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Колегія суддів вважає, що місцевий
господарський суд неправомірно не
застосував положення пункту 17.3.2
договору фінансового лізингу, оскільки
не виходив за межі позовних вимог в
порядку частини 1 статті 83
Господарського процесуального кодексу
України і не визнавав недійсним даний
пункт договору, однак, колегія суддів
не погоджується з висновком суду
апеляційної інстанції з огляду на
закріплені нормами статей 627, 629
Цивільного кодексу України принципи
свободи і обов'язковості договору.

Відповідно до частини 3 статті 653
Цивільного кодексу України у разі
зміни або розірвання договору
зобов'язання змінюється або
припиняється з моменту досягнення
домовленості про зміну або розірвання
договору, якщо інше не встановлено
договором чи не обумовлено характером
його зміни.

Отже, зазначеною нормою закріплено
право сторін договору визначати
момент, з якого зобов'язання за цим
договором припиняються.

Як достеменно встановлено судами
попередніх інстанцій, умовами пунктів
17.2, 17.3, 17.3.1, 17.3.2, 18.2, 18.6 загальних умов
договору, які не визнані недійсними у
встановленому порядку, сторони
визначили наслідки відмови
лізингодавця від договору, які
полягають у виникненні у
лізингоодержувача зобов'язання
повернути предмет лізингу в строк 5
робочих днів з дня отримання
відповідної вимоги і здійснити сплату
лізингодавцеві сум лізингових
платежів у повному обсязі по фактичну
дату повернення предмета лізингу.

Відмовляючи в цій частині позову,
апеляційний суд дійшов висновку, що
повернення, тобто, не набуття
відповідачем права власності на
предмет лізингу, не надає позивачеві
права стягнення лізингових платежів в
частині, яка відшкодовує вартість
предмета лізингу.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції
не навів жодних висновків стосовно
необґрунтованості тієї частини
розміру заявленої до стягнення суми
лізингових платежів, яка відшкодовує
вартість предмета лізингу, адже,
відповідно до пункту 1.2.31 загальних
умов лізингові платежі, що
виплачуються лізингоодержувачем
лізингодавцю за володіння й
користування предметом лізингу, окрім
відшкодування вартості предмета
лізингу, включають авансовий платіж,
комісійну винагороду та проценти.

Відповідно, такі висновки не
здійснювались і судом першої
інстанції.

Отже, приймаючи оскаржувані судові
рішення, господарські суди
припустилися порушення норм
процесуального права, внаслідок чого
ними не були у повній мірі з'ясовані
дійсні обставини справи з наданням їм
відповідної правової оцінки, а також
неправильно застосували й норми
матеріального права та залишили поза
увагою положення пункту 1 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України "Про судове рішення" № 6 від
23.03.2012 р., згідно з якими рішення з
господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Враховуючи, що в силу статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України у суду касаційної інстанції
відсутнє право встановлювати або
вважати доведеними обставини справи,
які не були встановлені судами
попередніх інстанцій, так само як і
надавати їм власну юридичну оцінку,
колегія суддів зазначає, що у розумінні
статті 1119 названого Кодексу усі
вищевикладені обставини є підставою
для скасування судових рішень судів
попередніх інстанцій у даній справі і
передачі її на новий розгляд до
місцевого господарського суду.

При новому розгляді справи суду
необхідно врахувати вищевикладені
обставини, які стали підставою для
скасування оскаржуваних судових
рішень, і повністю встановивши
фактичні обставини справи з наданням
їм обґрунтованої юридичної оцінки,
вирішити спір з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Катерпіллар Файненшл України"
задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 05.02.2014 р. у
справі № 910/400/13 та рішення
господарського суду міста Києва від
19.03.2013 р. скасувати, справу направити на
новий розгляд до господарського суду
міста Києва.

Головуючий суддя
В. Корсак

Судді:
М. Данилова

Т. Данилова