м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 5011-48/10165-2012 26.05.14

За позовомПідприємства релігійної
організації "Підсобне господарство
Свято-Успенської Києво-Печерської
Лаври"доФізичної особи-підприємця
ОСОБА_2за участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на
сторонівідповідача:ОСОБА_3провизнання
договору недійснимСуддя: Бойко Р.В.

Представники сторін:

Від позивача:Посунько Д.В. Від
відповідача: ОСОБА_5 Від третьої
особи:не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Підприємство релігійної організації
"Підсобне господарство
Свято-Успенської Києво-Печерської
Лаври" (надалі - "Підприємство")
звернулося до господарського суду
міста Києва з позовом до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 (надалі -
"Підприємець") з позовом про визнання
договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
договір №18/07-08 від 18.07.2008 р. є недійсним,
оскільки був укладений внаслідок
зловмисної домовленості представника
Підприємства з Підприємцем та є таким,
що суперечить нормам Господарського та
Цивільного кодексів України.

Розгляд справи неодноразово
відкладався, провадження у справі
зупинялось.

Представник позивача в судове
засідання 26.05.2014 р. з'явився, вимоги
ухвали суду виконав, надав суду
клопотання про відкладення розгляду
справи до розгляду апеляційної скарги
прокуратури Київської області на
ухвалу Бориспільського міськрайонного
суду Київської області від 13.03.2014 р. у
справі №1/1005/314/2012 по обвинуваченню
третьої особи у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст.
172 Кримінального кодексу України. А
також, подав клопотання про зупинення
провадження у даній справі до набрання
законної сили обвинувальним чи
виправдувальним рішенням суду у
кримінальній справі №1/1005/314/2012. Позовні
вимоги підтримав та просив їх
задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання 26.05.2014 р. з'явився, вимоги
ухвали суду виконав, проти задоволення
клопотань позивача заперечував та
просив відмовити у їх задоволенні,
надав суду заперечення проти позову, в
яких вказував, що вимоги позивача
ґрунтуються виключно на припущеннях,
не підтверджені ніякими доказами, у
зв'язку з чим просив відмовити у
задоволенні позову.

Третя особа в судове засідання не
з'явилась, про причини неявки суд не
повідомила, хоча про час та місце
судового розгляду була повідомлена
належним чином, що підтверджується
наявним в матеріалах справи
повідомленням про вручення поштового
відправлення №570, яке було
отримане 17.05.2014 р.

Суд вважає за необхідне відмовити у
задоволенні клопотань позивача про
відкладення розгляду справи та
зупинення в ній провадження, оскільки в
даній справі вже зупинялось
провадження до розгляду справи
№1/1005/314/2012 Бориспільським
міськрайонним судом Київської області,
проте, матеріали даної кримінальної
справи були повернуті заступнику
прокурора Київської області на
додаткове розслідування. Крім того,
навіть у разі оскарження прокурором
ухвали Бориспільського міськрайонного
суду Київської області від 13.03.2014 р.,
якою такі матеріали були повернуті,
розгляд кримінальної справи №1/1005/314/2012
може затягнутися на невизначений
проміжок часу.

За таких обставин та на виконання вимог
статей 69, 77, 79 Господарського
процесуального кодексу України, суд
вважає за необхідне відмовити у
задоволенні клопотань представника
позивача про відкладення розгляду
справи та про зупинення провадження у
справі.

В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.07.2008 р. між Підприємством релігійної
організації "Підсобне господарство
Свято-Успенської Києво-Печерської
Лаври" в особі директора ОСОБА_3 та
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2
укладено договір №18/07-08 безвідсоткової
зворотної фінансової допомоги (надалі -
"Договір"), відповідно до п.1.1 якого
Підприємець в порядку та на умовах
передбачених цим договором, надає
Підприємству безвідсоткову зворотну
фінансову допомогу, яку Підприємство
зобов'язується повернути Підприємцю в
установлений цим договором строк.

Відповідно до п. 2.1 Договору строк, на
який надається фінансова допомога
Підприємству, становить один рік з
моменту надходження коштів на
розрахунковий рахунок Підприємства.

Згідно з п. 2.3 Договору розмір
фінансової допомоги за цим Договором
становить 130 000,00 грн., а у пункті 3.1
Договору сторонами визначено, що
Підприємець зобов'язується надати діну
фінансову допомогу не пізніше 7 днів з
моменту підписання цього Договору.

Пунктом 3.2 Договору передбачено, що
зворотня безвідсоткова фінансова
допомога повертається в
безготівковому порядку платіжними
дорученнями, шляхом переводу коштів на
розрахунковий рахунок позивача
протягом встановленого в п. 2.1 строку.

Пунктом 5.1 Договору визначено, що цей
договір набуває чинні з моменту
підписання його сторонами і діє до
моменту його остаточного виконання.

На виконання умов Договору,
Підприємець надав позивачу
безвідсоткову фінансову допомогу на
загальну суму 130 000 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
від 18.07.2008 р., яку відповідач був
зобов'язаний повернути в строк до
18.07.2009р.

Спір у справі виник у зв'язку тим, що
даний Договір, на думку позивача, був
укладений Директором Підприємства із
зловживанням своїм службовим
становищем, який діяв виключно у
власних інтересах, а відтак даний
Договір укладений з порушенням норм
чинного законодавства, зокрема ч. 1 ст.
215 та ст. 232 Цивільного кодексу України,
що є підставою для визнання його
недійсним.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; правочин може вчинятися
усно або в письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

У абзаці 4 пункту 2.1. постанови пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№11 від 29.05.2013 р. вказано, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

В обґрунтування своїх вимог позивач
вказує, що ОСОБА_3 зловживала своїм
службовим становищем, оскільки як
директор Підприємства повинна була
діяти виключно в його інтересах, проте
третя особа укладаючи даний договір з
відповідачем, який є, за твердженням
позивача, її чоловіком переслідувала
виключно власні інтереси, що свідчить
про зловмисну домовленість між
Підприємцем та на той час директором
Підприємства.

Судом дані твердження відхиляються з
огляду на наступне.

По-перше, третя особа, яка на момент
укладення Договору була директором
позивача, діяла на підставі статуту
Підприємства, п. 8.5 якого передбачено,
що директор має право укладати
договори (контракти) та чинити юридичні
дії від імені позивача; без доручення
здійснювати дії від імені позивача. А
отже, даний Договір був укладений
третьою особою від імені позивача в
межах наданої їй компетенції.

По-друге, позивачем не наведено жадних
обґрунтувань в чому саме полягав
власний інтерес ОСОБА_3 в укладені
даного Договору та не надано жодних
доказів того, що кошти, які були
отримані як зворотна фінансова
допомога від відповідача, були
використані третьою особою для власних
потреб, а не в інтересах Підприємства.

По-третє, наступне розпорядження
одержаними за даним Договором коштами
не впливає на законність укладеного
договору.

Щодо посилання Підприємства на
зловмисну домовленість відповідача та
третьої особи, то суд зазначає
наступне.

Частиною 1 статті 232 Цивільного кодексу
України передбачено, що правочин, який
вчинено внаслідок зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, визнається
судом недійсним.

Відповідно до абзацом 4 пункту 3.10
постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№11 від 29.05.2013 р. зловмисна домовленість
- це умисна змова представника однієї
сторони правочину з другою стороною,
внаслідок чого настають несприятливі
наслідки для особи, від імені якої
вчинено правочин. У визнанні правочину
недійсним з відповідної підстави
доведенню підлягає не наявність волі
довірителя на вчинення правочину, а
існування умислу представника, який
усвідомлює факт вчинення правочину
всупереч інтересам довірителя,
передбачає настання невигідних для
останнього наслідків та бажає чи
свідомо допускає їх настання.

Як на підтвердження зловмисної
домовленості Підприємця та ОСОБА_3
позивач посилається на порушення
кримінальної справи №47-1432 від 13.09.2011 р.
стосовно ОСОБА_3 за обвинуваченням
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5
ст. 191, ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 172 Кримінального
кодексу України, матеріали якої були
передані на розгляд Бориспільському
міськрайонному суду Київської області.

Однак, ухвалою Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 13.03.2014 р. у справі №1/1005/314/2012 дані
матеріали кримінальної справи були
повернуті заступнику прокурора
Київської області на додаткове
розслідування.

Статтею 62 Конституції України
встановлено, що особа вважається
невинуватою у вчиненні злочину і не
може бути піддана кримінальному
покаранню, доки її вину не буде
доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду.

Суд звертає увагу на те, що спірним
Договором Підприємство одержало
грошові кошти в якості безвідсоткової
позики, що виключає твердження про
наявність будь-яких корисливих
мотивів.

З огляду на вказану норму, суд вважає,
що сам лише факт порушення
кримінального провадження стосовно
ОСОБА_3 не є підтвердженням її
зловмисної домовленості з
відповідачем, а інших доказів такого
свого твердження позивачем не
наведено.

У силу припису статті 204 Цивільного
кодексу України правомірність
правочину презюмується. Отже, обов'язок
доведення наявності обставин, з якими
закон пов'язує визнання господарським
судом оспорюваного правочину
недійсним, покладається на позивача.

Згідно з пунктом 3.10. постанови пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№11 від 29.05.2013 р. у вирішенні спорів
про визнання правочинів недійсними на
підставі статей 230 - 233 Цивільного
кодексу України господарські суди
повинні мати на увазі, що відповідні
вимоги можуть бути задоволені за умови
доведеності позивачем фактів обману,
насильства, погрози, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, тяжких
обставин і наявності їх
безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що позивачем не доведено
зловмисної домовленості третьої особи
та відповідача щодо укладання спірного
Договору та оскільки Підприємством не
наведено інших підстав, за яких даний
правочин слід визнати недійсним, суд
приходить до висновку, що правові
підстави для визнання Договору №18/07-08
від 18.07.2008 р. безвідсоткової зворотної
допомоги недійсним з викладених у
позовній заяві підстав відсутні, а тому
в задоволенні позову необхідно
відмовити в повному обсязі.

Судові витрати згідно ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
Підприємства релігійної організації
"Підсобне господарство
Свято-Успенської Києво-Печерської
Лаври" відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання повного тексту рішення
- 29.05.2014 р.

Суддя
Р.В. Бойко