ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2014 р.
Справа № 914/1520/14

Суддя О.Запотічняк при секретарі
М.Драгус розглянула справу

За позовом: Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, с.Микуличин Івано-Франківської
області.

До відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "ХоСаРо", м.Львів.

Про: стягнення 66904,65 грн.

За участю представників:

Від позивача: ОСОБА_2 - представник;

Від відповідача:не з'явився;

Суть спору: Фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ХоСаРо" про
стягнення 66904,65 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує
тим, що на виконання умов договору від
01.03.2013 року №4 продала відповідачу
пиломатеріали в розмірі 37,96 куб.м.
загальною вартістю 47450,15 грн., однак
останній не оплатив їх вартість.

За неналежне виконання
договірних зобов'язань відповідачу
нараховано штраф в сумі 3 321,50 грн. та
пеню в сумі 16133,00 грн.

Обставини справи: Розглянувши
подані матеріали суд визнав їх
достатніми для прийняття заяви до
розгляду і ухвалою від 29.04.2014 року
порушив провадження у справі та
призначив судове засідання на
13.05.2014року.

В судове засідання 13.05.2014р.
представники сторін не з'явилися,
причин неявки не повідомили, вимог
ухвали суду від 29.04.2014р. не виконали,
хоча належним чином про дату, час та
місце розгляду справи були
повідомлені, що підтверджується
поштовими повідомленнями про вручення
№072 та №064.

У зв'язку з неявкою представників
сторін, розгляд справи відкладався до
03.06.2014р.

19.05.2014р. відповідач подав через
канцелярію суду відзив на позовну
заяву в якому заперечив проти
стягнення штрафу в сумі 3 321,50 грн. та
пені в сумі 16133,00 грн. Вважає, що
нарахування позивачем штрафних
санкцій на підставі ч.2 ст. 213 ГК України
є безпідставним, оскільки ні позивач ні
відповідач не належать до державного
сектора економіки і згадана норма
закону не може застосовуватись до
правовідносин сторін. Також відповідач
посилається на те, що за умовами
договору сторони не передбачили
можливості застосування будь-яких
штрафних санкцій. Окрім того
відповідач вважає, що позивачем при
розрахунку штрафних санкцій невірно
враховано строк оплати товару.

В судове засідання 03.06.2014 р. з'явився
представник позивача, надав пояснення
по суті предмету спору, позовні вимоги
підтримав в повному обсязі. Відповідач
повторно не забезпечив явки
уповноваженого представника в судове
засідання, причин неявки ре повідомив.

Враховуючи, що відповідач був
належним чином повідомлений про дату,
час та місце розгляду справи, а
матеріалів справи достатньо для її
розгляду по суті, у відповідності до ст.
75 ГПК України суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами.

В судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Суд заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи
та оцінивши докази в їх сукупності,
встановив наступне:

01 березня 2013 року між Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (продавець)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «ХоСаРо» (покупець)
було укладено договір на
купівлю-продаж продукції і товару. За
умовами договору продавець
зобов'язався продати покупцю
пиломатеріали в асортименті, а
покупець зобов'язався прийняти товар
та оплатити його на умовах договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Аналогічні вимоги
встановлені ст. 193 ГК України.

Відповідно до п.2 договору постачання
товару здійснюється автотранспортом
покупця. Транспортні витрати по
поставці несе покупець.

На виконання умов договору позивач
продав відповідачу товар
(пиломатеріали обрізні хв. смерека) в
кількості 37,96 м.куб. загальною вартістю
47 450,15 грн., що підтверджується
видатковою накладною від 12.04.2013р. №20
(а.с. 21).

Згідно з п.6 договору відповідач
зобов'язався проводити розрахунки за
отриманий товар шляхом перерахування
грошових коштів в гривнях на
розрахунковий рахунок в банку продавця
по факту кожної поставки товару.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до п. 1.7 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань», якщо у договорі
або законі не встановлено строку
(терміну), у який повинно бути виконано
грошове зобов'язання, судам необхідно
виходити з приписів частини другої
статті 530 ЦК України. Цією нормою
передбачено, між іншим, і можливість
виникнення обов'язку негайного
виконання; такий обов'язок випливає,
наприклад, з припису частини першої
статті 692 ЦК України, якою визначено, що
покупець за договором купівлі-продажу
повинен оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього;
відтак якщо договором або актами
цивільного законодавства не
встановлено інший строк оплати товару,
відповідна оплата має бути здійснена
боржником негайно після такого
прийняття, незалежно від того, чи
пред'явив йому кредитор пов'язану з цим
вимогу. Відповідні висновки випливають
зі змісту частини другої статті 530 ЦК
України. З огляду на викладене,
відповідач зобов'язаний був провести
оплату за отриманий товар в день його
отримання тобто 12.04.2013р.

Посилання відповідача на те, що строк
оплати товару настав через 7 днів з
моменту отримання вимоги про оплату
товару, не беруться судом до уваги та
спростовуються наведеними вище
доводами.

Відповідач всупереч умов договору не
провів оплату за отриманий товар у
зв'язку з чим в нього утворилась
заборгованість в сумі 47 450,15 грн.

За неналежне виконання відповідачем
своїх договірних зобов'язань в частині
оплати отриманого товару, позивач в
порядку передбаченому ч.2 ст. 231 ГК
України нарахував відповідачу 7%
штрафу в сумі 3 321,50 грн. та 16133,00 грн.
пені.

Статтею 231 ГК України визначено розмір
штрафних санкцій. Однак ч.2 ст. 231 ГК
України у відповідності до якої
позивачем нараховано штрафні санкції
визначає розмір штрафних санкцій за
порушення господарського зобов'язання,
в якому хоча б одна сторона є суб'єктом
господарювання, що належить до
державного сектора економіки, або
порушення пов'язане з виконанням
державного контракту, або виконання
зобов'язання фінансується за рахунок
Державного бюджету України чи за
рахунок державного кредиту, штрафні
санкції застосовуються, якщо інше не
передбачено законом чи договором.

Як встановлено судом, ні позивач ні
відповідач не належить до державного
сектора економіки, господарські
відносини які виникли між сторонами за
договором від 01.03.2013р. №4 не пов'язані з
виконанням державного контракту, а
виконання зобов'язань за згаданим
договором не фінансується за рахунок
Державного бюджету України чи за
рахунок державного кредиту.

Суд звертає увагу також на те, що
відповідно до п. 2.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» штрафні санкції,
передбачені абзацом третім частини
другої статті 231 ГК України,
застосовується за допущене
прострочення виконання лише не
грошового зобов'язання, пов'язаного з
обігом (поставкою) товару, виконанням
робіт, наданням послуг, з вартості яких
й вираховується у відсотковому
відношенні розмір штрафних санкцій. В
даному спір виник у зв'язку з
невиконанням відповідачем грошового
зобов'язання.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що
застосування до господарських
відносин між позивачем та
відповідачем, які виникли на підставі
договору від 01.03.2013р. №4, положень ч.2 ст.
231 ГК України є безпідставним, а отже і
нарахування пені у розмірі 0,1% вартості
товарів та 7% штрафу є неправомірним.

Відповідно до ст. 33 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ст. 34 ГПК України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на викладені обставини,
дослідивши матеріали справи в їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги підлягають до
задоволення частково в сумі 47 450,15 грн.

В позовній заяві позивач просить
суд стягнути з відповідача судові
витрати.

Відповідно до ст. 44 ГПК України
судові витрати складаються з судового
збору, сум, що підлягають сплаті за
проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи.

Окрім витрат по сплаті судового
збору, позивач просить суд покласти на
відповідачів витрати на оплату послуг
адвоката в сумі 3 000,00 грн.

Відповідно до п. 6.3 Постанови
пленуму від 21 лютого 2013 року N 7 «Про
деякі питання практики застосування
розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»
витрати позивачів та відповідачів,
третіх осіб, пов'язані з оплатою ними
послуг адвокатів, адвокатських бюро,
колегій, фірм, контор та інших
адвокатських об'єднань з надання
правової допомоги щодо ведення справи
в господарському суді, розподіляються
між сторонами на загальних підставах,
визначених частиною п'ятою статті 49
ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от: угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригіналу ордера адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій.

У разі неподання відповідних
документів у господарського суду
відсутні підстави для покладення на
іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та
частини п'ятої статті 49 ГПК у їх
сукупності можливе покладення на
сторони у справі як судових витрат
тільки тих сум, які були сплачені
стороною за отримання послуг саме
адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1
та частини першої статті 6 Закону
України "Про адвокатуру та адвокатську
діяльність"), а не будь-якої особи, яка
надавала правову допомогу стороні у
справі.

Як вбачається з матеріалів справи
Адвокат ОСОБА_2 здійснював
представництво позивача на підставі
угоди про надання юридичної допомоги
від 23.01.2014р., ордеру серії НОМЕР_3 від
03.06.14р. та довіреності від 02.06.2014р.
Повноваження ОСОБА_2 як адвоката
підтверджені копією свідоцтва про
право на заняття адвокатською
діяльністю НОМЕР_2. Факт надання ОСОБА_2
адвокатських послуг позивачу
підтверджено актом виконаних робіт від
03.06.2014 р. Окрім того, як вбачається з
матеріалів справи адвокат ОСОБА_2 брав
участь в судових засіданнях та
представляв інтереси позивача.

За отримані адвокатські послуги
позивач згідно умов договору, акту
виконаних робіт перерахував адвокату
кошти в сумі 3000,00 грн., що
підтверджується квитанцією №231345
від03.06.2014р.

Згідно із ч.5 ст. 49 ГПК України
суми, які підлягають сплаті за послуги
адвоката покладаються при частковому
задоволенні позову на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

З огляду на викладене, витрати
позивача на послуги адвоката суд
покладає на відповідача пропорційно
розміру задоволених позовних вимог в
сумі 2127,66 грн.

Також суд у відповідності до
ч.1ст. 49 ГПК України покладає на
відповідача витрати позивача по сплаті
судового збору пропорційно розміру
задоволених позовних вимог в сумі 1295,75
грн.

Керуючись ст.ст. 526, 530 ЦК України, 193, 231
ГК України, ст. ст.28, 33 ,43, 44, 48, 49, 80, 82-85
ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "ХоСаРо" (79024, м.Львів,
вул. Промислова,50/52, ) на
користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1)- основний борг - 47450,15
грн., судовий збір -1295,75 грн. та витрати
на послуги адваката 2127,66 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

4. Наказ видати згідно ст.116 ГПК
України.

5. Рішення суду може бути
оскаржено згідно ст.ст. 91-95 ГПК України.

Повний текст рішення
складено 05.06.2014р.

Суддя
Запотічняк О.Д.