КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2014 р. Справа№ 910/23943/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Баранця О.М.

Пашкіної С.А.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Поліщук П. П. -
представник за довіреністю від 13.01.2014

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю Інженерний
центр «Енергомаш»

на рішення господарського суду
міста Києва від 01.04.2014

у справі № 910/23943/13 (суддя
Ломака В. С.)

за позовом Публічного
акціонерного товариства «Одеський
завод по випуску ковальсько-пресових
автоматів»

до Товариства з
обмеженою відповідальністю Інженерний
центр «Енергомаш»

про стягнення 321 590,13
грн.

ВСТАНОВИВ:

Звертаючись до суду, у позовній заяві
позивач просив стягнути з відповідача
основний борг в сумі 313 780,02 грн. за
поставлений за договором
купівлі-продажу обладнання № 145-11/12 від
26.11.2012, але неоплачений товар, пеню в
сумі 7 216,94 грн. та 3 % річних в сумі 593,17
грн.

Підчас розгляду справи в суді першої
інстанції позивач збільшив заявлені до
стягнення пеню та 3 % річних (а.с. 76-77, 97-98)
за рахунок збільшення періоду їх
нарахування та просив стягнути з
відповідача основний борг в сумі 313 780,02
грн., пеню в сумі 14 528,44 грн. та 3 % річних
в сумі 3 352,72 грн.

Рішенням господарського суду міста
Києва віл 01.04.2014, повний текст якого
складений 07.04.2014, у справі № 910/23943/13
позовні вимоги задоволено повністю.

Рішення суду першої інстанцій
ґрунтується на тому, що позивачем
належним чином доведений факт
порушення відповідачем своїх
обов'язків по оплаті поставленого
позивачем за умовами спірного договору
товару.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю Інженерний центр
«Енергомаш» звернулось до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду міста
Києва від 01.04.2014 по справі № 910/23943/13
скасувати частково та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити в частині нарахування
сум неустойки.

В апеляційній скарзі Товариство з
обмеженою відповідальністю Інженерний
центр «Енергомаш» посилається на те, що
при прийнятті оскаржуваного рішення
судом першої інстанції допущено
неповне з'ясування та недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які місцевий господарський суд визнав
встановленими.

Вказані порушення, на думку
відповідача, полягали в наступному.

В судовому засіданні 21.01.2014 представник
відповідача заявив клопотання про
відкладення розгляду справи з метою
мирного врегулювання спору, незважаючи
на що 27.01.2014 позивачем була подана заява
про збільшення розміру позовних вимог
за рахунок збільшення періоду
нарахування пені та 3 % річних, що
свідчить про небажання позивача
врегулювати спір мирним шляхом.

В подальшому, дата розгляду справи
неодноразово переносилась у зв'язку з
обставинами, незалежними від
відповідача, наслідком чого стала
подача позивачем ще одної заяви про
збільшення розміру позовних вимог за
рахунок збільшення періоду
нарахування пені та 3 % річних.

З огляду на вказані вище обставини та
враховуючи приписи ст. ст.546 та 549 ЦК
України, згідно з якими неустойка,
штраф, пеня не є компенсацією, а є видом
забезпечення виконання зобов'язання
відповідач вважає задоволення судом
першої інстанції позовних вимог
позивача за рахунок донарахування сум
неустойки, штрафу, пені неправомірними.

Ухвалою від 24.04.2014 колегією суддів
Київського апеляційного
господарського суду в складі:
головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді
Баранець О. М., Пашкіна С. А. апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю Інженерний центр
«Енергомаш» прийнято до розгляду та
порушене апеляційне провадження.

Відповідач в жодне судове засідання
представників не направив, про причини
неявки представників у судове
засідання суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх
учасників судового процесу про час і
місце розгляду апеляційної скарги, а
також те, що явка представників сторін
в судове засідання не визнана
обов'язковою, колегія суддів дійшла
висновку про розгляд апеляційної
скарги у відсутність представників
відповідача за наявними матеріалами
апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник
позивача проти задоволення
апеляційної скарги заперечив та просив
залишити її без задоволення, а
оспорюване рішення суду першої
інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної
скарги, матеріали справи, заслухавши
пояснення представника позивача, з
урахуванням правил ст. ст. 99, 101
Господарського процесуального кодексу
України, згідно з якими апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі,
колегія суддів встановила таке.

26.11.2012 позивач як продавець та
відповідач як покупець уклали договір
купівлі-продажу обладнання № 145-11/12
(далі Договір), відповідно до якого
позивач зобов'язався здійснити
поставку та передати у власність
відповідача обладнання, найменування,
кількість та ціна якого вказані в
Специфікації № 1 (Додаток № 1) до
Договору, що є його невід'ємною
частиною, а також виконати шеф-монтажні
та пусконалагоджувальні роботи
обладнання, а відповідач - прийняти та
оплатити вказане обладнання та роботи
у відповідності до умов Договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору загальна
сума Договору включає в себе вартість
обладнання, шеф-монтажних та
пусконалагоджувальних робіт і складає
711 000 грн.

Пунктом 2.3 Договору визначено, що ціна
обладнання вказана в Специфікації № 1
(Додаток № 1), яка є невід'ємною частиною
Договору.

Сторонами підписано Специфікацію № 1
(Додаток № 1) (а.с. 23), якою встановлено,
що загальна вартість обладнання
становить 711 000 грн.

Порядок оплати сторони погодили в п. 2.6
Договору, яким встановили, що оплата
здійснюється відповідачем в
безготівковій формі шляхом
банківського переказу грошових коштів
на вказані в Договорі реквізити
позивача на підставі виставлених
рахунків в наступному порядку:

- 50 % від загальної суми Договору
перераховуються на розрахунковий
рахунок позивача у вигляді попередньої
оплати протягом 5-ти банківських днів з
моменту отримання рахунку;

- 50 % від загальної суми Договору
перераховуються на розрахунковий
рахунок позивача протягом 5-ти
банківських днів після закінчення
виконання позивачем шеф-монтажних та
пусконалагоджувальних робіт з дати
підписання сторонами відповідного
акта виконаних робіт та введення
обладнання в експлуатацію.

15.12.2012 сторони уклали Додаткову угоду №
1 до Договору (а.с. 24), якою виклали п. 2.1.
Договору в редакції, відповідно до якої
загальна сума Договору включає в себе
вартість обладнання, шеф-монтажних та
пусконалагоджувальних робіт і складає
628 000,02 грн.

Також вказаною Додатковою угодою № 1
сторони погодили, що з моменту її
підписання Специфікація № 1 втрачає
силу, а замість неї діє Специфікація №
1.1 (Додаток № 1.1), якою сторони погодили,
що загальна вартість обладнання, яке
позивач має поставити відповідачеві за
Договором, а саме - автомат
холодновисадочний АО320 та технологічне
оснащення, становить 628 000,02 грн.

В пункті 2 Специфікації № 1.1 сторони
визначили умови оплати, а саме:

- 50 % від вартості обладнання по
Специфікації № 1.1 перераховуються
відповідачем на розрахунковий рахунок
позивача у вигляді попередньої оплати
після підписання Специфікації № 1.1 та
отримання рахунку від позивача;

- кінцевий платіж в розмірі 50 % від
вартості обладнання по Специфікації №
1.1 перераховуються відповідачем на
розрахунковий рахунок позивача після
підписання Акту виконаних робіт та
введення обладнання в експлуатацію.

В п. 1.2 Договору та в п. 3 Специфікації №
1.1 сторони визначили, що поставка
обладнання здійснюється на умовах DDP
(склад покупця) за адресою: м. Харків,
вул. Киргизька, 19, у відповідності з
правилами тлумачення термінів
Інкотермс 2010.

Як слідує з наданих позивачем виписок з
банківського рахунку позивача (а.с. 29-30),
05.02.2013 відповідач перерахував позивачу
100 000 грн. в якості передоплати, а 24.04.2013 -
214 220 грн., що загалом становить 314 220 грн.

Пунктом 4 Специфікації № 1.1 сторони
встановили, що позивач має поставити
обладнання на протязі 120 днів з моменту
здійснення відповідачем передоплати у
відповідності до умов даної
специфікації.

З наявних матеріалах справи належним
чином засвідчених копій
товарно-транспортної накладної серії
ААК № 0014 від 09.08.2013, накладної № 114 від
09.08.2013 та довіреності на отримання
матеріальних цінностей № 62 від 08.08.2013
(а.с. 26-28) слідує, що позивач поставив
відповідачу автомат холодновисадочний
АО320 та технологічне оснащення на
загальну суму 628 440 грн.

Зі змісту Договору слідує, що позивач
прийняв на себе зобов'язання, окрім
безпосередньої поставки обладнання,
здійснити його випробування та
провести шеф-монтажні та
пусконалагоджувальні роботи вказаного
обладнання.

Згідно з п. 5.4 Договору, по закінченню
шеф-монтажних та
пусконалагоджувальних робіт сторони
підписують Акт виконаних робіт.

13.06.2013 комісія у складі представників
позивача та відповідача підписали Акт
приймання та випробовування автомата
АО320 (а.с. 34), яким зафіксували, що
автомат холодновисадочний АО320
відповідає технічним вимогам та
заявленим характеристикам і є
випробуваним.

23.09.2013 представники сторін підписали
Акт виконання пуско-налагоджувальних
робіт, яким встановили, що
співробітником позивача згідно
Договору були виконані
пуско-налагоджувальні роботи в
цехових умовах ТОВ ІЦ «Енергомаш»,
верстат зданий в експлуатацію з
наступними зауваженнями: необхідно
доробити правильне облаштування двома
додатковими роликами; кінцева оплата
буде здійснена до 31.10.2013.

Листом № 831 від 24.09.2013 (а.с. 33) позивач
повідомив відповідача про те, що
конструкцією станка не передбачено
наявності додаткових роликів, але на
прохання відповідача такі можуть бути
встановлені. При цьому позивач
зазначив, що він згоден на поетапну
оплату: 50 % від залишку оплати до 10.10.2013,
решта - до 31.10.2013.

Враховуючи, що правовідносини сторін
щодо дооблаштування поставленого та
змонтованого обладнання двома
додатковими роликами не є предметом
розгляду у цій справі, колегія суддів
вказані обставини не досліджує як такі,
що не впливають на вирішення спору
сторін по суті.

04.11.2013 позивач звернувся до відповідача
з претензією № 880 (а.с. 16), в якій
зазначив, що станом на 01.11.2013
заборгованість за поставлене за
Договором обладнання в сумі 313 780,02 грн.
на розрахунковий рахунок позивача не
перерахована, з огляду на що просив
вчинити термінові дії по погашенню
зазначеної заборгованості та
повідомив, що у випадку невчинення
таких дій, позивач буде вимушений
звернутися до суду з приводу
примусового стягнення суми
заборгованості з нарахуванням пені
починаючи з 01.11.2013 за весь час затримки
оплати.

Зазначена претензія відповідачем
отримана 07.11.2013, на доказ чого до
матеріалів справи долучено належним
чином засвідчену копію
рекомендованого повідомлення №
996 (а.с. 17).

Відповідач на вказану претензію не
відповів.

В матеріалах справи відсутні докази
виконання відповідачем свого
договірного зобов'язання по оплаті
решти вартості поставленого за
Договором обладнання, а саме 313 780,02 грн.
(628 000,02-314 220).

Відповідач, як під час розгляду справи
в суді першої інстанції, так і в
апеляційній скарзі не висував жодних
заперечень як щодо належного
виконання позивачем своїх обов'язків
по поставці обладнання, так і щодо
наявності в нього обов'язку сплатити
позивачеві в рахунок поставки
вказаного обладнання грошові кошти в
сумі 313 780,02 грн.

З огляду на викладені вище обставини, є
доведеним, що за умовами Договору
позивач поставив відповідачу
обладнання на загальну суму 628 000,02 грн.,
яке відповідач оплатив не в повному
обсязі, і його заборгованості
становить 313 780,02 грн.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено,
що зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу
(ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено,
що відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства;
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріали справи не містять доказів
виконання відповідачем зобов'язання з
оплати поставленого позивачем за
Договором обладнання на суму 313 780,02
грн., тому суд першої інстанції
правомірно задовольнив вимоги
позивача в частині стягнення основного
боргу в зазначеному розмірі. Рішення
суду першої інстанції в цій частині
залишається без змін.

Щодо вимог про стягнення з відповідача
пені в сумі 14 528,44 грн. слід зазначити
таке.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання, настають
наслідки, передбачені договором або
законом, в тому числі і сплата
неустойки.

В силу ст. 230 ГК України, штрафними
санкціями визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Дії відповідача є порушенням грошових
зобов'язань, тому є підстави для
застосування встановленої Договором
відповідальності.

Пунктом 8.4. Договору сторони погодили,
що за порушення відповідачем строків
оплати по Договору, за виключенням
оплати по п.п. а) п. 2.6 Договору
(здійснення передоплати - примітка
суду), відповідач виплачує позивачу
пеню в розмірі 0,1 % від суми не
проведеного платежу, вказаного в
Договорі, за кожен день прострочки.

Відповідно до ч. 6 статті 231 ГК України
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Стаття 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
передбачає, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 цього Закону розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Отже, яким би способом не визначався в
договорі розмір пені, він не може
перевищувати той розмір, який
установлено законом як граничний,
тобто, за прострочення платежу за
договором може бути стягнуто лише пеню,
сума якої не перевищує ту, яку
обчислено на підставі подвійної
облікової ставки Національного банку
України.

Дана правова позиція викладена в п. 5
Оглядового листа Вищого
господарського суду України від 29.04.2013
№ 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики
застосування господарськими судами
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» та в
постанові Верховного Суду України від
24.10.2011 у справі № 25/187.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Як слідує з матеріалів справи, позивач
нараховує пеню виходячи з розміру
подвійної облікової ставки НБУ із
врахуванням приписів ч. 6 ст. 232 ГПК
України, що є правомірним.

З огляду на вказані обставини, позовні
вимоги позивача про стягнення з
відповідача пені в сумі 14 528,44 грн.
підлягають задоволенню в повному
обсязі за розрахунком позивача.
Рішення суду першої інстанції в цій
частині залишається без змін.

Зі змісту апеляційної скарги слідує, що
відповідач заперечує проти стягнення з
нього частини пені в сумі 7 311,50 грн., на
яку позивач збільшив позовні вимоги
підчас розгляду справи за рахунок
збільшення періоду її нарахування,
проте думка відповідача про те, що суд
першої інстанції неправомірно
задовольнив вказані позовні вимоги
позивача, є помилковою, оскільки
звернення кредитора до суду з вимогами
до боржника виконати умови договору та
сплатити борг не припиняє дії такого
договору і не звільняє останнього від
виконання договірних зобов'язань.

При цьому слід врахувати, що згідно з п.
12.2 Договору він діє до повного
виконання сторонами своїх договірних
зобов'язань.

Також колегія суддів звертає увагу
відповідача на те, що мирне
врегулювання спору в позасудовому
порядку є правом, а не обов'язком
сторін, і, у випадку недосягнення
сторонами згоди щодо такого
врегулювання, суд зобов'язаний
вирішити спір сторін у відповідності
до приписів чинного законодавства.

Щодо вимог про стягнення з відповідача
3 % річних в сумі 3 352,72 грн. слід
зазначити таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Позовні вимоги позивача про стягнення
з відповідача 3 % річних в сумі 3 352,72 грн.
підлягають задоволенню в повному
обсязі за розрахунком позивача.
Рішення суду першої інстанції в цій
частині залишається без змін.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Позивачем належним чином доведено
обставини, на які він посилається як на
підставу для задоволення своїх вимог,
відповідач вказаних обставин
належними та допустимим доказами не
спростував.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна
скарга Товариства з обмеженою
відповідальністю Інженерний центр
«Енергомаш» задоволенню не підлягає,
рішення господарського суду міста
Києва від 01.04.2014 у справі № 910/23943/13
відповідає чинному законодавству,
фактичним обставинам і матеріалам
справи, підстав для його скасування не
вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної
скарги, відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК
України, покладаються на Товариство з
обмеженою відповідальністю Інженерний
центр «Енергомаш».

Водночас слід зазначити таке.

Статтею 4 Закону України «Про судовий
збір» встановлені ставки судового
збору в таких розмірах:

- за подання до господарського суду
позовної заяви майнового характеру 2
відсотки ціни позову, але не менше 1,5
розміру мінімальної заробітної плати
та не більше 60 розмірів мінімальних
заробітних плат;

- за подання до господарського суду
позовної заяви немайнового характеру 1
розмір мінімальної заробітної плати;

- за подання до господарського суду
апеляційної скарги на рішення суду 50
відсотків ставки, що підлягає сплаті
при поданні позовної заяви, а у разі
подання позовної заяви майнового
характеру - 50 відсотків ставки,
обчисленої виходячи з оспорюваної
суми.

Загальна сума заявлених майнових
вимог, з врахуванням заяв позивача про
збільшення розміру позовних вимог,
становить 331 661,18 грн.

Рішенням від 01.04.2014 у справі № 910/23943
позов задоволений повністю.

Зі змісту апеляційної скарги слідує, що
відповідачем рішення суду першої
інстанції оскаржено в частині
збільшення позивачем розміру
заявленої до стягнення пені, тобто суми
7 311,50 грн., яка становить різницю між
сумою пені, заявленою позивачем в заяві
про збільшення розміру позовних вимог
(а.с. 97-98), а саме 14 528,44 грн., та сумою пені,
заявленою позивачем при зверненні
суду, а саме 7 216,94 грн. (14 528,44-7 216,94).

З огляду на суму оскаржених
відповідачем майнових вимог, з
урахуванням положень Закону України
«Про судовий збір», встановленого
законодавством розміру мінімальної
заробітної плати та дати звернення
відповідача з апеляційною скаргою,
відповідно до підпункту «4» п. 2 ст. 4
Закону України «Про судовий збір» він
мав сплатити судовий збір в розмірі 913,50
грн.

Відповідач при зверненні до суду з
апеляційною скаргою сплатив судовий
збір у розмірі 3 382,94 грн. (квитанція №
11816496 від 11.04.2014), що на 2 469,44 грн. більше
за встановлений законодавством розмір.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України
«Про судовий збір» сплачена сума
судового збору повертається судом в
разі зменшення розміру позовних вимог
або внесення судового збору в більшому
розмірі, ніж встановлено законом.

За таких обставин, судовий збір в сумі 2
469,44 грн. (3 382,94-913,50) підлягає поверненню
заявникові.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю Інженерний
центр «Енергомаш» на рішення
господарського суду міста Києва від
01.04.2014 у справі № 910/23943/13 залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 01.04.2014 у справі № 910/23943/13
залишити без змін.

3. Повернути Товариству з обмеженою
відповідальністю Інженерний центр
«Енергомаш» (02002, м. Київ, вул.
Луначарського, 4, ідентифікаційний код
24288388) судовий збір в сумі 2 469 (дві тисячі
чотириста шістдесят дев'ять) грн. 44 коп.,
внесений квитанцією № 11816496 від 11.04.2014,
оригінал якої знаходиться в матеріалах
справи.

4. Повернути до господарського суду
міста Києва матеріали справи №910/23943/13.

Повний текст постанови складено:
29.05.2014

Головуючий суддя
Н.Ф. Калатай

Судді
О.М. Баранець

С.А. Пашкіна