м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/8918/14 29.05.14

За позовом Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
АСКО-Донбас

Північний»

До Приватного акціонерного
товариства «Український страховий
дім»

Про стягнення 7 740,19 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Матушевська О.Є. - по
дов. № 126 від 13.09.2013

від відповідача не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія АСКО-Донбас Північний» про
стягнення з Приватного акціонерного
товариства «Український страховий
дім» 7 740,19 грн. виплаченого страхового
відшкодування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивачем на підставі договору
страхування В № 056963 від 08.10.2013
внаслідок настання страхової події -
дорожньо-транспортної пригоди (надалі -
ДТП) виплачено страхове відшкодування
автомобіля марки Nissan, державний номер
НОМЕР_1, а тому позивачем відповідно до
положень статей 993, 1191 Цивільного
кодексу України отримано право
зворотної вимоги до особи,
відповідальної за завдану шкоду.
Відповідальність власника
транспортного засобу - автомобіля
марки Ford Focus, державний номер НОМЕР_2 під
керуванням ОСОБА_2, яким скоєно ДТП,
застрахована відповідачем на підставі
договору обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів (поліс № АС/2372197), а тому позивач
вказує, що обов'язок з відшкодування
збитків покладається на відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 13.05.2014 порушено провадження у
справі № 910/8918/14 та призначено її до
розгляду на 29.05.2014.

Позивач в судовому засіданні 29.05.2014
позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судове засідання 29.05.2014 не
з'явився, письмовий відзив на позов не
подав, вимог ухвали про порушення
провадження у справі від 13.05.20-14 не
виконав.

Відповідачем 26.05.2014 до відділу
діловодства суду подано клопотання про
відкладення розгляду справи, у зв'язку
з неможливістю направити повноважного
представника відповідача в судове
засідання, який має приймати участь в
іншому судовому процесі.

Суд розглянувши подане клопотання
відзначає наступне

Зайнятість представника відповідача в
іншому судовому процесі не є підставою
для відкладення розгляду справи в
розумінні ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України.

Крім того, у відповідності до п. 3.9.2
постанови Пленуму Вищого
господарського сулу України № 18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору. Господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи учасника
судового процесу щодо відкладення
розгляду справи у зв'язку з відсутністю
його представника (з причин, пов'язаних
з відпусткою, хворобою, службовим
відрядженням, участю в іншому судовому
засіданні і т. п.). При цьому
господарський суд виходить з того, що у
відповідних випадках такий учасник
судового процесу не позбавлений права
і можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК.
Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

З огляду на наведене, а також
враховуючи ненадання належних та
допустимих доказів у розумінні ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України, що підтверджують факт
відсутності у відповідача можливості
направити іншого представника у судове
засідання 29.05.2014, судом у задоволенні
зазначеного клопотання відповідача
відмовлено.

Суд приходить до висновку, що наявних в
матеріалах справи документів
достатньо для вирішення справи по суті
без участі представника відповідача.

В судовому засіданні 29.05.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представника
позивача, Господарський суд міста
Києва

ВСТАНОВИВ:

З довідки ВДАІ Слов'янського МВ ГУ МВС
України в Донецькій області № 9350253 та
постанови Слов'янського
міськрайонного суду Донецької області
від 07.03.2014 у справі № 3/243/320/2014
вбачається, що 14.02.2014 о 10 год. 00 хв. водій
ОСОБА_2, керував автомобілем Ford Focus,
державний номер НОМЕР_2 по вул.
Короленко м. Слов'янськ та рухаючись
заднім ходом не врахував, що це буде
небезпечно, не звернувся за допомогою
до інших осіб, внаслідок чого скоїв
зіткнення з іншим автомобілем Nissan,
державний номер НОМЕР_1, чим порушив
вимоги п. 10.9 ПДР України.

Зазначеною постановою суду ОСОБА_2
визнано винним за вчинене
правопорушення передбаченого ст. 124
Кодексу України про адміністративні
правопорушення та накладено штраф у
розмірі 425,00 грн.

Внаслідок вказаної ДТП було пошкоджено
автомобіль марки Nissan, державний номер
НОМЕР_1.

Пошкоджений автомобіль застрахований
у Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія АСКО-Донбас
Північний» на підставі договору
страхування В № 056963 від 08.10.2013.

Стаття 3 Закону України «Про оцінку
майна, майнових прав та професійну
оціночну діяльність в Україні»
визначає, що оцінка майна, майнових
прав (далі - оцінка майна) - це процес
визначення їх вартості на дату оцінки
за процедурою, встановленою
нормативно-правовими актами,
зазначеними в статті 9 цього Закону
(далі - нормативно-правові акти з оцінки
майна), і є результатом практичної
діяльності суб'єкта оціночної
діяльності.

Суб'єктами оціночної діяльності є,
зокрема суб'єкти господарювання -
зареєстровані в установленому
законодавством порядку фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності, а
також юридичні особи незалежно від їх
організаційно-правової форми та форми
власності, які здійснюють господарську
діяльність, у складі яких працює хоча б
один оцінювач, та які отримали
сертифікат суб'єкта оціночної
діяльності відповідно до цього Закону.

Проведення оцінки майна є обов'язковим
у випадку визначення збитків або
розміру відшкодування у випадках,
встановлених законом (ч. 2 ст. 7 Закону
України «Про оцінку майна, майнових
прав та професійну оціночну діяльність
в Україні»).

Згідно ст. 12 Закону України «Про оцінку
майна, майнових прав та професійну
оціночну діяльність в Україні» звіт
про оцінку майна є документом, що
містить висновки про вартість майна та
підтверджує виконані процедури з
оцінки майна суб'єктом оціночної
діяльності - суб'єктом господарювання
відповідно до договору. Звіт
підписується оцінювачами, які
безпосередньо проводили оцінку майна,
і скріплюється печаткою та підписом
керівника суб'єкта оціночної
діяльності.

Кваліфікаційне свідоцтво оцінювача
(далі - кваліфікаційне свідоцтво) є
документом, який підтверджує достатній
фаховий рівень підготовки оцінювача за
програмою базової підготовки для
самостійного проведення оцінки майна.
Форми кваліфікаційних свідоцтв
оцінювача встановлюються Фондом
державного майна України.

Кваліфікаційне свідоцтво видається
Фондом державного майна України
спільно з навчальним закладом, на базі
якого проводилася підготовка та
складався кваліфікаційний іспит, на
підставі відповідного рішення
Екзаменаційної комісії.

Відповідно до ст. 18 Закону сертифікат
суб'єкта оціночної діяльності -
суб'єкта господарювання (далі -
сертифікат) є документом, що засвідчує
право суб'єкта оціночної діяльності на
внесення його до Державного реєстру
суб'єктів оціночної діяльності, які
здійснюють оціночну діяльність у формі
практичної діяльності з оцінки майна
та які визнані суб'єктами оціночної
діяльності за напрямами оцінки майна,
що в ньому зазначені.

Рішення про видачу сертифіката
приймається Фондом державного майна
України (стаття 19 Закону).

Відповідно до висновку № 30/14 від 16.02.2014
матеріальний збиток завданий
власникові автомобіля Nissan, державний
номер НОМЕР_1, в результаті пошкодження
при ДТП складає 8 741,26 грн.

Висновок № 30/14 від 16.02.2014 здійснений
оцінщиком, який має достатній фаховий
рівень оцінювача, який у встановленому
законодавством порядку має
відповідний сертифікат.

На підставі договору страхування,
висновку № 30/14 від 16.02.2014 позивачем було
складено страховий акт № 107/14 від
21.02.є2014, а також розраховано суму
страхового відшкодування.

Вказаним страховим актом позивачем
визнано подію страховою та вирішено
виплатити страхове відшкодування в
загальному розмірі 8 740,19 грн.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України
«Про страхування» договір страхування
- це письмова угода між страхувальником
і страховиком, згідно з якою страховик
бере на себе зобов'язання у разі
настання страхового випадку здійснити
страхову виплату страхувальнику або
іншій особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується із статтею
979 Цивільного кодексу України, якою
визначено, що за договором страхування
страховик зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити страхувальникові
або іншій особі, визначеній у договорі,
грошову суму (страхову виплату), а
страхувальник зобов'язується
сплачувати страхові платежі та
виконувати інші умови договору.

Згідно п. 3 статті 20 Закону України «Про
страхування», страховик зобов'язаний
при настанні страхового випадку
здійснити страхову виплату або виплату
страхового відшкодування у
передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про
страхування» визначено, що страховою
виплатою є грошова сума, яка
виплачується страховиком відповідно
до умов договору страхування при
настанні страхового випадку. При цьому,
розмір страхової суми та (або) розміри
страхових виплат визначаються за
домовленістю між страховиком та
страхувальником під час укладання
договору страхування або внесення змін
до договору страхування, або у
випадках, передбачених чинним
законодавством. Вказаною статтею також
визначено, що страхове відшкодування -
страхова виплата, яка здійснюється
страховиком у межах страхової суми за
договорами майнового страхування і
страхування відповідальності при
настанні страхового випадку. Страхове
відшкодування не може перевищувати
розміру прямого збитку, якого зазнав
страхувальник.

Кошти в розмірі 8 740,19 грн. були
зараховані позивачем згідно
платіжного доручення № 836 від 25.02.2014.

Статтею 27 Закону України «Про
страхування» та статтею 993 Цивільного
кодексу України визначено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

Відповідно до ч. 1 статті 1191 Цивільного
кодексу України, особа, яка
відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

Таким чином, до позивача перейшло в
межах суми 8 740,19 грн. право зворотної
вимоги до особи, відповідальної за
заподіяний збиток.

Як вбачається з матеріалів справи,
транспортний засіб Ford Focus, державний
номер НОМЕР_2, яким спричинено ДТП,
застрахована у Приватного
акціонерного товариства «Український
страховий дім» згідно полісу
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів № АС/2372197 (діючий станом на
14.02.2014).

Вказаним договором (полісом)
передбачено, що ліміт відповідальності
за шкоду заподіяну майну становить 50
000,00 грн., розмір франшизи визначено в
розмірі 1 000,00 грн.

У зв'язку з виплатою страхового
відшкодування страхувальнику, позивач
набув право регресу до винної у ДТП
особи, оскільки відповідно до ст. 27
Закону України «Про страхування» до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування, в межах фактичних
затрат переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

Оскільки, цивільно-правова
відповідальність власника
транспортного засобу Ford Focus, державний
номер НОМЕР_2, застрахована у
відповідача згідно полісу
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів № АС/2372197, то відповідно до
положень Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» обов'язок щодо відшкодування
збитку, завданого внаслідок ДТП
вищевказаним водієм власнику
автотранспортного засобу покладається
на відповідача.

Частинами першою та другою статті 1187
Цивільного кодексу України
встановлено, що джерелом підвищеної
небезпеки є діяльність, пов'язана з
використанням, зберіганням або
утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб. Шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
1188 Цивільного кодексу України шкода,
завдана внаслідок взаємодії кількох
джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Таким чином, за змістом вказаної норми,
у відносинах між кількома володільцями
джерел підвищеної небезпеки
відповідальність будується на
загальному принципі вини.

Вина особи, яка керувала автомобілем
марки Ford Focus, державний номер НОМЕР_2,
встановлена у судовому порядку.

Відповідно до статті 1166 Цивільного
кодексу України шкода, завдана майну
фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала.

Згідно з статтею 1192 Цивільного кодексу
України з урахуванням обставин справи
суд за вибором потерпілого може
зобов'язати особу, яка завдала шкоди
майну, відшкодувати її в натурі
(передати річ того ж роду і такої ж
якості, полагодити пошкоджену річ тощо)
або відшкодувати завдані збитки у
повному обсязі. Розмір збитків, що
підлягають відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі.

Статтею 22 Цивільного кодексу України
передбачено, що особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є, зокрема,
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 вказаного Закону
передбачено, що у зв'язку з
пошкодженням транспортного засобу
відшкодовуються витрати, пов'язані з
відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України.

Згідно ст. 12.1 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», розмір франшизи при
відшкодуванні шкоди, заподіяної майну
потерпілих, встановлюється при
укладанні договору обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності і не може
перевищувати 2 відсотки від ліміту
відповідальності страховика, в межах
якого відшкодовується збиток,
заподіяний майну потерпілих.

Абзацом другим пункту 12.1 статті 12
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» передбачено, що
страхове відшкодування завжди
зменшується на суму франшизи,
розрахованої за правилами цього
пункту.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
страхування» франшиза це частина
збитків, що не відшкодовується
страховиком згідно з договором
страхування.

Оскільки полісом № АС/2372197 розмір
франшизи встановлено, страхове
відшкодування має бути зменшено на
його суму - 1 000,00 грн.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» рішення про здійснення
страхового відшкодування
(регламентної виплати) приймається у
зв'язку з визнанням майнових вимог
заявника або на підставі рішення суду,
у разі якщо спір про здійснення
страхового відшкодування
(регламентної виплати) розглядався в
судовому порядку.

Відповідно до рішення Конституційного
суду України № 15-рп/2002 від 09.07.2002 захист
судом прав і свобод людини і
громадянина, а також прав юридичної
особи, встановлюють юридичні гарантії
їх реалізації, надаючи можливість
кожному захищати права і свободи
будь-якими не забороненими законом
засобами (частина п'ята статті 55
Конституції України). Тобто кожна особа
має право вільно обирати не
заборонений законом засіб захисту прав
і свобод, у тому числі судовий захист.

Можливість судового захисту не може
бути поставлена законом, іншими
нормативно-правовими актами у
залежність від використання суб'єктом
правовідносин інших засобів правового
захисту, у тому числі досудового
врегулювання спору.

Обрання певного засобу правового
захисту, у тому числі і досудового
врегулювання спору, є правом, а не
обов'язком особи, яка добровільно,
виходячи з власних інтересів, його
використовує. Встановлення законом
обов'язкового досудового врегулювання
спору обмежує можливість реалізації
права на судовий захист.

28.08.2012 Верховний Суд України за
результатами перегляду постанови
Вищого господарського суду України у
справі № 23/279 від 06.12.2011 зазначив, що
страховик отримує право вимоги
потерпілої особи після виплати
останній страхового відшкодування та
не зобов'язаний звертатися
безпосередньо до особи, відповідальної
за заподіяний збиток, або до особи, у
якої застраховано цивільно-правову
відповідальність, з вимогою виплатити
матеріального відшкодування.

Оскільки, умовами полісу АС/2372197 розмір
франшизи встановлено в розмірі 1 000,00
грн., страхове відшкодування позивачем
при зверненні з позовом до суду
зменшено на цю суму.

Розглядаючи спір по суті, суд також
зазначає, що частиною п'ятою статті 1187
Цивільного кодексу України
передбачено, що особа, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, відповідає за завдану шкоду,
якщо вона не доведе, що шкоди було
завдано внаслідок непереборної сили
або умислу потерпілого.

Оскільки, відповідач не довів факт
того, що шкоду транспортному засобу
Nissan, державний номер НОМЕР_1 було
завдано внаслідок непереборної сили
або умислу його водія, та не надав
доказів сплати відшкодування
заподіяної шкоди, вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача страхового
відшкодування підлягають задоволенню
в розмірі 7 740,19 грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не спростовано належними
засобами доказування обставин, на які
посилається позивач в обґрунтування
своїх позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, позові
вимоги Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
АСКО-Донбас Північний» обґрунтовані та
підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
підлягають стягненню з відповідача на
користь позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного
акціонерного товариства «Український
страховий дім» (м. Київ, пл. Спортивна, 3,
) на користь Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія АСКО-Донбас Північний» (84205,
Донецька область, м. Дружківка, вул.
Леніна, 37, ) суму
страхового відшкодування в розмірі 7 740
(сім тисяч сімсот сорок) грн. 19 коп., 1 827
(одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн.
00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Повне рішення складено 02.06.2014.

Суддя В.В.Сівакова