ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2014 р.
Справа № 917/2613/13

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В.
, суддя Білецька А.М.

при секретарі Полубояриній Н.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - Денисенко О.І., дов. № 43
від 19.05.2014 року

3-ї особи (1) - Панасенко І.А., дов. № 180/1
від 10.06.2013 року

3-ї особи (2) - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу
Кременчуцької об"єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області (вх. №1084 П/3) на рішення
господарського суду Полтавської
області від 18.03.14 у справі № 917/2613/13

за позовом Кременчуцької об"єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області

до Фермерського господарства
"Відродження-Агро", с. Бондарі,
Кременчуцький район, Полтавська
область

треті особи без самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача

1) Товариство з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма Ворскла",
с. Старі Санжари, Полтавська область

2) ОСОБА_3, м. Комсомольськ, Полтавська
область

про стягнення 9 000,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Кременчуцька об'єднана
податкова інспекція головного
управління Міндоходів у Полтавській
області, звернувся до господарського
суду Полтавської області з позовною
заявою про стягнення з Фермерського
господарства "Відродження-Агро"
(відповідача) 9000,00 грн. завданих збитків
внаслідок втрати майна, переданого на
відповідальне зберігання за договором
№ 1 від 30.08.2013 р.

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 18 березня 2014
року по справі № 917/2613/13 (суддя Гетя Н.Г.)
в позові відмовлено.

Позивач з даним рішенням не погодився,
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

В обґрунтування викладених вимог
позивач зазначає про те, що
Кременчуцькою ОДПІ на території
Дмитрівської сільської ради
встановлено використання земельної
ділянки гр. ОСОБА_3 площею 3,026 га без її
відому та згоди шляхом засіву
технічної культури, в зв'язку з чим
30.08.2013 між Кременчуцькою ОДПІ та СФГ
«Відродження-Агро» було укладено
договір зберігання № 1 від 30.08.2013 про
надання послуг зі зберігання
самовільно засіяної технічної
культури сої без дозвільних документів
на суму 9000,00 грн. Позивач посилається на
те, що 27.09.2013 в ході обстеження майна, що
внесено до акту опису і попередньої
оцінки безхазяйного майна № 1/1603-11-02 від
30.08.2013 р. , працівниками Кременчуцької
ОДПІ встановлено його відсутність.
Таким чином, позивач вважає, що
неналежне виконання СФГ
«Відродження-Агро» умов договору
відповідального зберігання, що
спричинило втрату майна, завдало
збитків Державному бюджету України в
розмірі 9000,00 грн., які мають бути
відшкодовані на підставі ст.ст. 526, 936, 938,
950, 951 ЦК України, а також у
відповідності до Порядку обліку
зберігання, оцінки конфіскованого та
іншого майна, що переходить у власність
держави і розпорядження ним, Порядку
взаємодії між підрозділами органу
доходів і зборів під час роботи з
безхазайними речами та майном, що
переходить у власність держави.

Відповідач через канцелярію суду
надав заперечення на апеляційну
скаргу, в яких з наведеними позивачем
доводами не погоджується, просить
залишити апеляційну скаргу без
задоволення, оскаржуване рішення - без
змін. Відповідач зазначає про
відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог,
посилаючись на відсутність доказів
прийняття Кременчуцькою ОДПІ рішення
про визнання спірного майна
безхазяйним. Крім того, відповідач
стверджує, що саме ТОВ «Агрофірма
Ворскла» є власником самовільно
посіяної сої на земельній ділянці гр.
ОСОБА_3

Позивач своїм правом на участь при
розгляді апеляційної скарги не
скористався, про час та місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином.

3-я особа, гр. ОСОБА_3, відзив на
апеляційну скаргу не надала, своїм
правом на участь при розгляді
апеляційної скарги не скористалася,
про час та місце розгляду справи була
належним чином повідомлена, що
підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи те, що судом апеляційної
інстанції створено всі необхідні умови
для встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства, вжито заходи для
належного повідомлення сторін про час
та місце розгляду справи, колегія
суддів вважає за можливе розглянути
справу без участі представників 3-х
осіб за наявними у ній матеріалами у
відповідності до статті 75
Господарського процесуального кодексу
України.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені у апеляційній скарзі доводи
відповідача, перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлення обставин справи та
відповідність їх наданим доказам, та
повторно розглянувши справу в порядку
ст. 101 ГПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення з наступних підстав.

Звертаючись до господарського суду,
позивач послався на те, що
Кременчуцькою об'єднаною державною
податковою інспекцією Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області (позивач) в межах наданих
повноважень на території Дмитрівської
сільської ради м. Комсомольська
Полтавської області було встановлено
факт використання земельної ділянки,
що належить ОСОБА_3 (третя особа без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача), без відома та
згоди останньої для вирощування
технічної культури соя.

Відповідно до Порядку обліку,
зберігання, оцінки конфіскованого та
іншого майна, що переходить у власність
держави, і розпорядження ним,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 1340 від 25.08.1998 року,
комісією за участю представників
органів державної податкової служби та
Фермерського господарства
"Відродження - Агро" (відповідач) був
складений акт опису та попередньої
оцінки безхазяйного майна № 1/1603-11-02 від
30.08.2013 року (а.с. 14), відповідно до якого
загальна вартість самовільної
засіяної технічної культури соя на
вказаній земельній ділянці склала 9000,00
грн.

30.08.2013 р. між Кременчуцькою об'єднаною
державною податковою інспекцією
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області (поклажодавець) та
Фермерським господарством
"Відродження - Агро" (зберігач) був
укладений договір відповідального
зберігання № 1 (а.с. 12-13), згідно якого
відповідачеві була передана на
зберігання самовільно без дозвільних
документів засіяна на земельній
ділянці загальною площею 3,0296 га, що
знаходиться на території Дмитрівської
сільської ради м. Комсомольська
Полтавської області, технічна культура
соя (далі - майно) в орієнтовній
кількості 2,5 тони на загальну суму 9000,00
грн. (п. 1.2. договору).

27.09.2013 року під час обстеження
представниками позивача спірного
майна було встановлено факт його
відсутності, про що складено
відповідну довідку за № 17 (а.с. 15).

29.10.2013 року позивачем відповідно до
вимог п. 4.5. Порядку взаємодії між
підрозділами органу доходів і зборів
під час роботи з безхазяйними речами та
майном, що переходить у власність
держави, затвердженого наказом
Міністерства доходів і зборів № 570 від
10.10.2013 року, на адресу відповідача було
направлено претензію № 1/1603-11-02 від
18.10.2013 року (а.с. 16-17) про відшкодування
збитків внаслідок втрати майна,
переданого на відповідальне
зберігання, в розмірі 9000,00 грн. Дана
претензія була залишена відповідачем
без реагування, що і стало приводом для
звернення до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не надано жодних
доказів прийняття уповноваженим
органом рішення про визнання спірного
майна безхазяйним, а також не доведено
вчинення дій, спрямованих на
встановлення власника спірного майна,
окрім відібраних у власника земельної
ділянки ОСОБА_3 письмових пояснень (а.с.
62), у відповідності до яких остання не
володіє інформацією щодо вирощування
якихось культур на своїй земельній
ділянці. З урахуванням наведеного, суд
першої інстанції дійшов висновку про
відсутність підстав вважати майно, яке
було описане за актом № 1/1603-11-02 від
30.08.2013 року, безхазяйним або набутим
державою як безхазяйне, в зв'язку з чим
в задоволенні позовних вимог судом
відмовлено.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції та
вважає, що судом використано у повному
обсязі свої повноваження, передбачені
процесуальним законом щодо повного та
всебічного з'ясування обставин справи,
пов'язаних з предметом доказування у
даній справі, а висновки, викладені в
рішенні узгоджуються з приписами норм
чинного законодавства, які в даному
випадку регулюють спірні
правовідносини, що призвело до
прийняття правомірного рішення.

Предметом даного господарського спору
є матеріально-правова вимога про
стягнення з відповідача збитків в сумі
9000,00 грн., які виникли внаслідок
неналежного виконання відповідачем
умов договору відповідального
зберігання № 1 від 30.08.2013 року. Позов
обґрунтований ст.ст. 936, 938, 950, 951
Цивільного кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів встановила, що на підставі
Положення, затвердженого наказом
Міністерства доходів і зборів від
17.04.2013 року № 63, Порядку обліку,
зберігання, оцінки конфіскованого та
іншого майна, що переходить у власність
держави, і розпорядження ним, а також
комісійного акта опису та попередньої
оцінки безхазяйного майна № 1/1603-11-02 від
30.08.2013 року між Кременчуцькою
об'єднаною державною податковою
інспекцією Головного управління
Міндоходів у Полтавській області
(поклажодавець) та Фермерським
господарством "Відродження - Агро"
(зберігач) був укладений договір
відповідального зберігання № 1 від
30.08.2013 року (а.с. 12-13), згідно якого
відповідачеві була передана на
зберігання самовільно без дозвільних
документів засіяна на земельній
ділянці загальною площею 3,0296 га, що
знаходиться на території Дмитрівської
сільської ради м. Комсомольська
Полтавської області, технічна культура
соя (далі - майно) в орієнтовній
кількості 2,5 тони на загальну суму 9000,00
грн. (п. 1.2. договору).

Згідно п. п. 4.1., 4.2. договору
відповідального зберігання № 1 від
30.08.2013 року (далі - договір) даний
договір набирає сили з дати його
підписання сторонами і діє до моменту
повернення зберігачем поклажодавцеві
майна за його письмовою вимогою.

У відповідності до п. п. 1.1., 2.1. договору
зберігач зобов'язаний безоплатно
зберігати передане майно, вживати всіх
заходів для його збереження та
повернути майно поклажодавцеві в
схоронності.

Посилаючись на положення п. п. 2.8., 4.5., 4.7.
Порядку обліку, зберігання, оцінки
конфіскованого та іншого майна, що
переходить у власність держави, і
розпорядження ним (далі - Порядок),
позивач вказує на те, що майно, передане
відповідачеві на відповідальне
зберігання, є безхазяйним.

Відповідно до преамбули до договору
відповідального зберігання № 1 від
30.08.2013 року даний договір укладено,
зокрема, на підставі положень Порядку
обліку, зберігання, оцінки
конфіскованого та іншого майна, що
переходить у власність держави, і
розпорядження ним (далі - Порядок).

Як вбачається зі змісту п. 1 Порядку
обліку, зберігання, оцінки
конфіскованого та іншого майна, що
переходить у власність держави, і
розпорядження ним, дія даного Порядку
поширюється, зокрема, на майно, визнане
безхазяйним відповідно до
законодавства.

Положеннями ч. 1 ст. 335 Цивільного
кодексу України визначено, що
безхазяйною є річ, яка не має власника
або власник якої невідомий. Безхазяйні
нерухомі речі беруться на облік
органом, що здійснює державну
реєстрацію прав на нерухоме майно, за
заявою органу місцевого
самоврядування, на території якого
вони розміщені. Про взяття безхазяйної
нерухомої речі на облік робиться
оголошення у друкованих засобах
масової інформації. Після спливу
одного року з дня взяття на облік
безхазяйної нерухомої речі вона за
заявою органу, уповноваженого
управляти майном відповідної
територіальної громади, може бути
передана за рішенням суду у комунальну
власність.

Посилаючись на положення п. п. 2.8., 4.5., 4.7.
Порядку обліку, зберігання, оцінки
конфіскованого та іншого майна, що
переходить у власність держави, і
розпорядження ним, позивач вказує на
те, що майно, передане відповідачеві на
відповідальне зберігання, є
безхазяйним. Проте позивачем не надано
до суду доказів дотримання вимог ст. 335
Цивільного кодексу України, у тому
числі доказів прийняття уповноваженим
органом рішення про визнання спірного
майна безхазяйним та доказів взяття на
облік безхазаяйного майна, а отже
позивачем належними доказами не
підтверджено факту визначення
спірного майна безхазяйним в
установленому законом порядку.

Колегія суддів звертає увагу, що в
матеріалах справи знаходяться
пояснення ОСОБА_3 на ім'я заступника
начальника Кременчуцької ОДПІ ГУМ у
Полтавській області - Донченко Є.П. (а.с.
62), у відповідності до яких остання
повідомила про те, що вона має пай землі
згідно акту на праві власності на
вищезазначеній земельній ділянці
(серія ЯК№285990), а також зазначила, що не
володіє інформацією щодо вирощування
якихось культур на своїй земельній
ділянці.

Крім того, сам позивач в позовній заяві
посилається на факт належності
земельної ділянки гр. ОСОБА_3.

Отже, зі змісту ст. 335 Цивільного
кодексу України випливає, що лише те
майно, що яке не має власника або
власник якого невідомий може вважатися
безхазяйним. До нерухомого майна,
власник якого відомий не може бути
застосовано поняття «безхазайне
майно». До того ж, відповідно до
приписів ст. 373 Цивільного кодексу
України право власності поширюється і
на посіви, що знаходяться на земельній
ділянці, що належить землевласнику.

З урахуванням наведеного підстави
вважати майно, яке було описане за
актом № 1/1603-11-02 від 30.08.2013 року,
безхазяйним або набутим державою як
безхазяйне відсутні.

Частиною 1 ст. 936 Цивільного кодексу
України встановлено, що за договором
зберігання одна сторона (зберігач)
зобов'язується зберігати річ, яка
передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності.

Слід зазначити, що відповідно до п. 2.1.4
договору відповідального зберігання №
1 від 30.08.2013 р. відповідач (зберігач) взяв
на себе зобов'язання зберігати майно в
окремому приміщенні (складі), що
знаходиться за адресою: с. Солонці, м.
Комсомольська, вул. Центральна, буд. 17.

Відповідно до ч. 3 ст. 957 Цивільного
кодексу України договір складського
зберігання укладається в письмовій
формі. Письмова форма договору
складського зберігання вважається
дотриманою, якщо прийняття товару на
товарний склад посвідчене складськими
документами, перелік яких визначений
ст. 961 Цивільного кодексу України.
Однак, акт опису і попередньої оцінки
безхазяйного майна № 1/1603-11-02 від
30.08.2013р. не є складським документом, що
підтверджує факт передачі майна на
зберігання до складського приміщення
відповідно до умов п. 2.1.4 договору.

Крім того, відповідно до п. 2.1 договору
зберігач вживає всіх заходів
необхідних для збереження майна.

Як зазначає відповідач в своїх
запереченнях на позов (а.с. 28-29), коли
йому стало відомо, що з боку окремих
осіб ТОВ агрофірма «Ворскла»
розпочалось збирання врожаю, він
негайно повідомив про це посадових
осіб Кременчуцької ОДПІ, зокрема
Донченка Є.П., який прибув на місце
події у супроводі підлеглих йому
працівників та працівників міліції,
які почали вирішувати зазначене
питання.

Зазначені доводи позивачем не
спростовані жодним чином.

Отже, позивачем не доведено належними
та допустимими доказами факту
порушення відповідачем своїх
зобов'язань за договором.

Згідно ч. 1 ст. 950 Цивільного кодексу
України за втрату (нестачу) або
пошкодження речі, прийнятої на
зберігання, зберігач відповідач на
загальних підставах.

Беручи до уваги, що позивачем не
доведено, що майно, яке було описане за
актом № 1/1603-11-02 від 30.08.2013 року є
безхазяйним або набутим державою як
безхазяйне, фактичної передачі
спірного майна відповідно до умов п. 2.1.4
договору, а також факту порушення
відповідачем своїх зобов'язань за
договором, підстави для застосування
вимог п. 4.5. Порядку взаємодії між
підрозділами органу доходів і зборів
під час роботи з безхазяйними речами та
майном, що переходить у власність
держави, затвердженого наказом
Міністерства доходів і зборів № 570 від
10.10.2013 року, а також ст. ст. 526, 936, 950, 951
відсутні.

Також, колегія суддів звертає увагу, що
позивачем заявлені до стягнення збитки
у вигляді упущеної вигоди.

Згідно ст. 22 Цивільного кодексу
України, під збитками визнаються
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права; доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушено.

Відповідно до ч.2 ст. 224 Господарського
кодексу України, під збитками
розуміються витрати, зроблені
управленою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управлена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Отже, для застосування такої міри
відповідальності, як стягнення збитків
у вигляді упущеної вигоди, потрібна
наявність усіх елементів складу
цивільного правопорушення: 1)
протиправної поведінки; 2) збитків; 3)
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками; 4) вини
та встановлення заходів, вжитих
стороною для одержання такої вигоди.

Пред'явлення вимоги про відшкодування
неодержаних доходів (упущеної вигоди)
покладає на кредитора обов'язок
довести, що ці доходи (вигода) не є
абстрактними, а дійсно були б ним
отримані в разі належного виконання
боржником своїх обов'язків. При
визначенні реальності неодержаних
доходів мають враховуватися заходи,
вжиті кредитором для їх одержання.

Слід довести, що протиправна дія чи
бездіяльність заподіювача є причиною,
а збитки, які виникли у потерпілої
особи, - наслідком такої протиправної
поведінки. Тобто, протиправна дія є
причиною, а шкода наслідком
протиправної дії. Відсутність
будь-якої з зазначених ознак виключає
настання цивільно-правової
відповідальності відповідача у
вигляді покладення на нього обов'язку з
відшкодування збитків.

Проте, наданими позивачем доказами не
доведено ані протиправної поведінки
відповідача в неотриманні позивачем
технічної культури сої в орієнтовній
кількості 2,5 тони на загальну суму 9000,00
грн., ані порушення зобов'язання за
договором, що виключає причинний
зв'язок між відсутнім порушенням
зобов'язання та заявленими до
стягнення збитками позивача.

Натомість, матеріали справи свідчать
про те, що 27.09.2013 р. на підставі
звернення директора ФГ
«Відродження-Агро» до ОДПІ по факту
збирання врожаю культури сої в
орієнтовній кількості 2,5 тони на
загальну суму 9000,00 грн. на земельній
ділянці площею 3,026 га, яка знаходиться
на території с. Кузьменки Дмитрівської
сільської ради м. Комсомольська
Полтавської області, було порушено
кримінальне провадження № 0001078
(а.с.67).

Крім того, 12.03.2014 р. директором ФГ
«Відродження-Агро» було подано заяву у
Комсомольський відділ міліції, де
зазначено конкретні свідчення про те,
як здійснювалось затримання
правопорушників та зроблено виклик
працівників ОДПІ та працівників
міліції 27.09.2013 р. на місце події. Як
вбачається з матеріалів справи,
Комсомольський відділ міліції
повідомив голову ФГ «Відродження-Агро»
про те, що вказана заява від 12.03.2014 р.
Комсомольським МВ УМВС України в
Полтавській області розглянута та
внесена до журналу ЄО під № 755 від 12.03.2014
р.. Після чого СВ Комсомольським МВ УМВС
України в Полтавській області була
приєднана до матеріалів кримінального
провадження № 0001078. (а.с. 66).

Отже, відповідачем належними доказами
доведено виконання обов'язків щодо
вжиття всіх необхідних заходів для
збереження майна, що свідчить про
відсутність вини відповідача у
збитках, на які посилається позивач.

За таких обставин, позовні вимоги
заявлені безпідставно, а тому
обґрунтовано визнані судом першої
інстанції такими, що задоволенню не
підлягають.

Отже, позивач ні під час вирішення
спору у господарському суді
Полтавської області, ні під час
розгляду його апеляційної скарги не
надав жодного матеріального доказу
обґрунтованості та правомірності
заявлених вимог. Наведені ним в
апеляційній скарзі доводи про
порушення судом норм матеріального та
процесуального права нічим не
обґрунтовані та не узгоджуються з
наявними у справі матеріалами, його
позиція не підтверджена належними та
допустимими доказами. Тому вимоги
позивача, що зазначені в апеляційній
скарзі, не підлягають задоволенню, а
наведені на їх підтвердження доводи не
можуть бути прийнятими до уваги
колегією суддів в якості підстав для
скасування прийнятого у даній справі
рішення господарського суду
Полтавської області від 18.03.2014 року.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 32-34, 43, 44, 99, 101, пунктом 1 статті
103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Кременчуцької
об"єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Полтавської області від 18.03.2014 року по
справі № 917/2613/13 залишити без
змін.

Постанова набирає чинності з дня її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови підписано 26
травня 2014 року

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Білецька А.М.