КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2014 р. Справа№ 910/222/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Чорної Л.В.

при секретарі Дмитрина Д.О.

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Банк "Таврика"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 18.03.2014р. (повний текст
підписано - 24.03.2014р.)

у справі №910/222/14 (суддя - Дупляк О.М.)

за позовом Уповноваженої особи Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
ліквідацію Публічного акціонерного
товариства "Банк "Таврика" Соловйової
Наталії Анатоліївни

до Публічного акціонерного товариства
"Трест "Південзахідтрансбуд"

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги уповноваженої
особи Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб на ліквідацію Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Таврика» Соловйової Наталії
Анатоліївни до Публічного
акціонерного товариства «Трест
«Південзахідтрансбуд» про стягнення
коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, у
процесі ліквідації ПАТ «Банк «Таврика»
було встановлено, що сума всіх
акцептованих вимог кредиторів цього
суб'єкта станом на 10.12.2013 склала
2.745.869.228,75 грн., тоді як вартість активів,
які включені до ліквідаційної маси,
складає 90.441.338,91 грн., відтак різниця між
акцептованими вимогами кредиторів та
оціночною вартістю ліквідаційної маси
Банку складає 2.655.427.889,84 грн., що у свою
чергу унеможливлює покриття усіх
акцептованих вимог. Зважаючи на
вищенаведені обставини позивач вважає
необхідність у стягненні з відповідача
непокритий залишок акцептованої суми
вимог кредиторів за рахунок
ліквідаційної маси з огляду на те, що
останній мав можливість
використовувати права ПАТ "Торговий
дім "Артбухта" та ПАТ "Кримспецсервіс",
які є власниками цінних паперів ПАТ
"Банк "Таврика" в розмірі 13,68 %, оскільки
така участь є істотною.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 18.03.2014 р. у справі № 910/222/14 у
задоволенні позову відмовлено.

Вищезазначене рішення місцевого
господарського суду обґрунтовано
недоведеністю позивачем наявними в
матеріалах справи доказами того факту,
що відповідач є власником істотної
участі, контролером чи керівником
Банку, а отже суд дійшов висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог за рахунок
майна відповідача.

Не погоджуючись із вищевказаним
рішенням суду, апелянт звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
Господарського суду м. Києва від 18.03.2014
року у справі № 910/222/14 скасувати та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
рішення Господарського суду м. Києва
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
з недоведеністю обставин, що мають
значення для справи, з невідповідністю
висновків, викладених у рішенні
обставинам справи.

Розпорядженням В.о.голови Київського
апеляційного господарського суду
Дикунської С.Я. № 910/222/14 від 14.04.2014 року
враховуючи те, що відповідно до
автоматичного розподілу справ між
суддями апеляційну скаргу по справі №
910/222/14 передано на розгляд судді
Київського апеляційного
господарського суду Тищенко О.В.,
керуючись ст. ст. 4 6 , 69 Господарського
процесуального кодексу України, п. 3.1.7.
Положення про автоматизовану систему
документообігу суду, затвердженого
рішенням Ради суддів України від 26.11.2010
р. № 30, згідно п. 2.1 рішення зборів
суддів Київського апеляційного
господарського суду від 11.07.2012р.,
сформовано для розгляду апеляційної
скарги по справі № 910/222/14 колегію
суддів у складі: головуючий суддя -
Тищенко О.В., судді Іоннікова І.А., Чорна
Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 14.04.2014 року по
апеляційній скарзі порушено
провадження для розгляду у наступному
складі суддів: головуючий суддя -
Тищенко О.В., судді - Іоннікова І.А.,
Чорна Л.В. та призначено розгляд скарг
на 14.05.2014 року.

Представником позивача в судовому
засіданні апеляційної інстанції
вимоги апеляційної скарги підтримав,
просив апеляційну скаргу задовольнити,
рішення Господарського суду м. Києва
від 18.03.2014 р. у справі № 910/222/14 скасувати,
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому
засіданні апеляційної інстанції
заперечував проти доводів апелянта,
викладених в апеляційній скарзі,
просив суд відмовити в задоволенні
скарги та залишити без змін
оскаржуване рішення місцевого
господарського суду.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу,
також апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
наявні матеріали справи та заслухавши
пояснення представників сторін,
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вірно встановлено судом першої
інстанції 20.03.2013, відповідно до
постанови правління Національного
банку України № 97 "Про відкликання
банківської ліцензії та ліквідацію
Публічного акціонерного товариства
"Банк "Таврика", виконавчою дирекцією
Фонду прийнято рішення від 20.03.2013 № 17
про початок здійснення процедури
ліквідаціїАТ "Банк "Таврика".

Згідно рішення виконавчої дирекції
Фонду від 20.03.2013 № 18 уповноваженою
особою Фонду на ліквідацію АТ "Банк
"Таврика" призначено Соловйову Наталію
Анатоліївну.

Як зазначено позивачем у позові, сума
всіх акцептованих вимог кредиторів
станом на 10.12.2013 складає 2.745.869.228,75 грн, а
акцептованих вимог Фонду - 1.845.064.623,97
грн. Відповідно до оцінки вартість
активів АТ "Банк "Таврика", які включені
до ліквідаційної маси, складає 90.441.338, 91
грн. Різниця між акцептованими
вимогами кредиторів та оціночною
вартістю ліквідаційної маси банку
складає 2.655.427.889,84 грн.

З огляду на те, що сума акцептованих
вимог більша, ніж розмір ліквідаційної
маси, уповноважена особа позивача
звернулась до суду з позовом, згідно з
яким в результаті дій та бездіяльності
акціонерів АТ "Банк "Таврика", як
зазначено в позові, було завдано
збитків банку на суму 1.845.064.623,97 грн та
кредиторам банку, серед яких як
юридичні, так і фізичні особи - на суму
900.804 604,78 грн.

Позивач стверджує, що ПАТ "Київський
ювелірний завод" опосередковано
володіє 13,68 % від загальної кількості
акцій АТ "Банк "Таврика" і є власником
істотної участі та має значний вплив на
правління банком. Разом з цим зазначає,
що відповідно до фактів, які наведені в
мережі Інтернет за визначеними
останнім електронними адресами, ПАТ
"Київський ювелірний завод" не є
кінцевим/єдиним власником/контролером
ПАТ АТ "Банк "Таврика". Згідно вказаного
джерела інформації позивач оперує
даними щодо того, що відповідач напряму
володіє 22,5 % від загальної кількості
акцій ПАТ "Київський ювелірний завод",
тобто пов'язаний з власником істотної
участі в банку відносинами власності.
Також зазначає, що пряме володіння
відповідачем 22,70 % загальної кількості
акцій та пакетом акцій спільних
акціонерів 44,24 % загальної кількості
акцій), останній є контролером ПАТ
"Київський ювелірний завод", пов'язаний
відносинами економічної та
організаційної залежності, має
вирішальний вплив на господарську
діяльність товариства. Крім того
зазначив, що відповідач, будучи
контролером ПАТ "Київський ювелірний
завод", мав можливість здійснювати
вплив на управління та діяльність ПАТ
"Торговий дім Артбухта", ПАТ
"Кримспецсервіс" шляхом прямого та/або
опосередкованого володіння самостійно
або спільно з іншими особами часткою в
юридичній особі, що відповідає
еквіваленту 50 чи більше відсотків
статутного капіталу та/або голосів
юридичної особи, оскільки сумарна
частка ПАТ "Торговий дім Артбухта" та
ПАТ "Кримспецсервіс" у загальній
кількості простих іменних акцій АТ
"Банк "Таврика" складає 13,68 %, відтак є
істотною.

АТ "Банк "Таврика" звертався до
відповідача з вимогою № 4489 від 11.12.2013
відшкодувати Фонду спричинені збитки в
розмірі 2.655.427.889,84 грн шляхом
перерахування грошових коштів на
рахунок з ліквідатора Банку. У
відповідь на таке звернення відповідач
листом вих. № 991 від 20.12.2013 відмовив АТ
"Банк "Таврика" в задоволенні вимог, у
зв'язку з чим позивач звернувся до суду
з даним позовом.

Як зазначив відповідач, станом на 20.03.2013
Публічне акціонерне товариство "Трест
"Південзахідтрансбуд" володіло акціями
Публічного акціонерного товариства
"Київський ювелірний завод" у кількості
419.658,000 штук, що складало 22,5000 % у
статутному капіталі товариства. Акції
вказаного емітента відповідач
придбавав з єдиною метою: одержання
прибутку від подальшого продажу акцій,
тобто ПАТ "Трест "ПЗТБ" здійснювало
короткострокові поточні фінансові
інвестиції, в тому числі і з метою
поповнення оборотних коштів. Такої
мети, як опосередковане володіння та
вплив на діяльність інших емітентів, як
зазначає відповідач, товариство за
мету не ставило. Відповідач вказав на
те, що він є особою, що має
опосередковане володіння відсотками
статутного капіталу Банку, тому не має
зобов'язань щодо відшкодування
заподіяних позивачу збитків.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
дослідженні в судових засіданнях з
урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи їх взаємний
зв'язок, Київський апеляційний
господарський суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, а рішення суду першої
інстанції прийнято з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
є законним і обґрунтованим з наступних
підстав.

Законом України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб",
згідно ч. 1, 3 ст. 1 останнього,
встановлюються правові, фінансові та
організаційні засади функціонування
системи гарантування вкладів фізичних
осіб, повноваження Фонду гарантування
вкладів фізичних осіб (далі - Фонд),
порядок виплати Фондом відшкодування
за вкладами, а також регулюються
відносини між Фондом, банками,
Національним банком України,
визначаються повноваження та функції
Фонду щодо виведення
неплатоспроможних банків з ринку і
ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із
створенням і функціонуванням системи
гарантування вкладів фізичних осіб,
виведенням неплатоспроможних банків з
ринку та ліквідації банків,
регулюються цим Законом, іншими
законами України, нормативно-правовими
актами Фонду та Національного банку
України.

У відповідності положень до п.п. 3, 4 ч. 1
ст. 48 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб"
уповноважена особа Фонду з дня свого
призначення здійснює такі
повноваження: складає не пізніше ніж
через три дні з дня свого призначення
перелік вкладників, які мають право на
відшкодування коштів за вкладами за
рахунок коштів Фонду; складає реєстр
акцептованих вимог кредиторів та
здійснює заходи щодо задоволення вимог
кредиторів.

Згідно ч. 5 ст. 52 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб" Фонд має право звернутися з
вимогою до власників істотної участі,
контролерів та керівників банку про
задоволення за рахунок їх майна
частини вимог кредиторів банку в разі,
якщо дії чи бездіяльність таких осіб
призвели до понесення банком збитків
та/або завдання шкоди інтересам
вкладників та інших кредиторів банку. У
разі отримання Фондом відмови у
задоволенні таких вимог або
невиконання вимоги у строк,
встановлений Фондом, Фонд має право
звернутися до суду з вимогою про
стягнення майна з таких осіб для
задоволення вимог кредиторів.

Проаналізувавши положення зазначеної
статті, колегія суддів вважає вірним її
трактування місцевим господарським
судом, адже право звернення з вимогою
про задоволення вимог кредиторів за
рахунок окреслених суб'єктів
знаходиться у беззаперечній
залежності від існування спричинених
(реальних) збитків та наявності винної
поведінки, яка знаходить своє
відображення у діях чи бездіяльності
цих суб'єктів.

Крім того доведенню підлягає
можливість віднесення суб'єкта
господарської діяльності до власника
істотної участі, контролера чи
керівника банку.

Таким чином норми наведеної статті за
своєю суттю лише конкретизують
загальні положення про збитки та умови
для їх відшкодування шляхом чіткого
визначення кола суб'єктів щодо яких
розповсюджується право осіб, яким
завдано збитків, на звернення до їх
відшкодування.

Відповідно до статті 224 ГК України
учасник господарських відносин, який
порушив господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено.

Під збитками розуміються витрати,
зроблені управненою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України до складу збитків,
що підлягають відшкодуванню особою,
яка допустила господарське
правопорушення, включаються: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

Тобто, збитки - це об'єктивне зменшення
будь-яких майнових благ сторони за
договором, що обмежує його інтереси, як
учасника певних господарських
відносин і проявляється у витратах,
зроблених кредитором, втраті або
пошкодженні майна, а також не одержаних
кредитором доходів, які б він одержав,
якби зобов'язання було виконано
боржником.

Отже, зменшення майнових благ
внаслідок невиконання зобов'язань
наступає об'єктивно, тобто незалежно
від волевиявлення сторони, як наслідок
невиконання зобов'язань.

Обов'язковою умовою покладення
відповідальності має бути
безпосередній причинний зв'язок між
неправомірними діями і збитками.
Збитки є наслідком, а невиконання
зобов'язань причиною. Підставою для
відшкодування понесених збитків є
спричинення їх внаслідок неналежного
виконання зобов'язання за договором,
тобто наявності прямого
причинного-наслідкового зв'язку між
неправомірними діями однієї сторони та
зменшення майнових прав іншої.

Склад правопорушення - це сукупність
передбачених законом об'єктивних і
суб'єктивних ознак діяння, які
характеризують (визначають) його як
правопорушення і є підставою залучення
суб'єкта правопорушення до юридичної
відповідальності.

Складовою правопорушення є сукупність
чотирьох елементів: протиправної
поведінки, негативних наслідків такої
поведінки, причинного зв'язку між
протиправною поведінкою та настанням
негативних наслідків, вини
правопорушника.

Відсутність хоча б одного з елементів
складу правопорушення, звільняє
боржника від відповідальності за
невиконання або неналежне виконання
зобов'язань (виключає його
відповідальність).

Тобто, нормами Цивільного кодексу
України та Господарського кодексу
України передбачений перелік
застосування потерпілою стороною
заходів по забезпеченню захисту своїх
порушених прав внаслідок порушення
зобов'язання другою стороною.

За загальними правилами судового
процесу кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст. ст. 33, 34 ГПК України).

Як вбачається з матеріалів справи
правова позиція позивача побудована
лише на доведенні факту належності
відповідача до суб'єктів визначених ч. 5
ст. 52 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб",
натомість проігноровано обов'язок
доведення існування усіх умов
необхідних для застосування правового
механізму відшкодування.

Позивач в апеляційній скарзі
намагається констатувати
причинно-наслідкову залежність між
ймовірним невикористанням (не
ефективним використання) відповідачем,
як власником істотної участі власних,
корпоративних прав щодо управління ПАТ
«Банк «Таврика» та виникнення
ситуації, яка призвела до віднесення
останнього до категорії
неплатоспроможних суб'єктів, проте
наведені міркування не приймаються
колегією суддів до уваги адже
позивачем не було доведено належними
та допустимими доказами обставина
віднесення відповідача чи то до
акціонерів товариства чи то до кола
осіб, визначених статтею 52 ЗУ «Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб», та взагалі не доведено вини
відповідача та в чому саме вона
полягає.

Таким чином судом першої інстанції
вірно встановлено відсутність у діях
відповідача складу правопорушення,
оскільки позивачем не доведено та не
підтверджено відповідними доказами
наявність вини відповідача у завданні
позивачу збитків у заявленній сумі, а
також не підтверджено
причинно-наслідковий зв'язок між діями
відповідача та понесенням позивачем
збитків.

Враховуючи неподання позивачем
належних та допустимих доказів на
підтвердження заявлених ним обставин
справи, колегія суддів вважає
обґрунтованим висновок суду першої
інстанції про відсутність законних
підстав для задоволення позовних вимог
позивача..

Згідно постанови Пленуму Верховного
суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні
суду повністю відображені обставини,
що мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими у судовому
засіданні, отже рішення відповідає
вимогам чинного законодавства України,
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, підстав для його
скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційних скарг, відповідно до вимог
ст.49 Господарського процесуального
кодексу України, судовий збір за
розгляд апеляційної скарги
покладається на позивача (апелянта).

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. 99, 101, 103-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу уповноваженої особи
Фонду гарантування вкладів фізичинхх
осіб на ліквідацію Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Таврика» залишити без задоволення,
рішення Господарського суду м. Києва
від 18.03.2014 по справі № 910/222/14 залишити
без змін.

Матеріали справи № 910/222/14 повернути до
Господарського суду м. Києва

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Головуючий суддя
О.В. Тищенко

Судді
І.А. Іоннікова

Л.В. Чорна