ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2014 р.
Справа № 920/159/14

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Барбашова С.В., суддя
Білецька А.М. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Сіренко К.О.

за участю представників:

позивача - Задорожного А.Л.,
довіреність № 3 від 18.04.2014 року

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Ріко-М", м.
Лебедин, Сумська область (вх. №979 С/3) на
рішення господарського суду Сумської
області від 24.03.14 у справі № 920/159/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Технології
гідроочищення", м. Київ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ріко-М", м. Лебедин,
Сумська область

про стягнення 32 823,29 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської
області від 24.03.2014 року у справі № 920/159/14
(суддя Зайцева І.В.) позов задоволено
частково. Стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю "РІКО - М" на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Технології
гідроочищення" 30000,00 грн.
заборгованості за виконані роботи, 2012,05
грн. пені, 522,74 грн. 3% річних та 1 810,95 грн.
судового збору. В іншій частині
позовних вимог - у позові відмовлено.

Відповідач з даним рішенням не
погодився, звернувся з апеляційною
скаргою, в якій посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить оскаржуване рішення в частині
задоволення позовних вимог скасувати
та прийняти нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог . В
обґрунтування викладених вимог
відповідач зазначає про те, що договір
підряду № 230 від 04.12.2012 року зі сторони
ТОВ "Ріко-М" був підписаний не
уповноваженою на це особою, стверджує
про те, що ні директор, ні жодна інша
уповноважена особа договір та акти
приймання виконаних будівельних робіт
не підписували, печатку товариства на
договорі підряду № 230 від 04.12.2012 року та
похідних від нього документах не
ставили. Також зазначає, що 13.02.2013 року
печатку ТОВ "Ріко-М" разом з установчими
документами товариства було викрадено,
кримінальне провадження по даному
факту триває. Таким чином, відповідач
вважає, що висновки викладені в рішенні
суду першої інстанції не відповідають
обставинам справи.

Позивач надав відзив на апеляційну
скаргу, в якому з наведеними
відповідачем доводами не погоджується,
просить залишити апеляційну скаргу без
задоволення, оскаржуване рішення - без
змін. Позивач стверджує, що від імені
ТОВ "Ріко-М" договір підряду № 230 від
04.12.2012 року було підписано саме
Савченко С.В., повноваження якого були
належним чином перевірені. Позивач
також вказує на те, що даний договір на
час розгляду справи є чинним, а
відповідачем ані в рамках цієї справи,
ані шляхом подання окремого позову не
ініціювалося визнання договору
підряду № 230 від 04.12.2012 року недійсним.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 24.04.2014 року
розгляд апеляційної скарги відкладено
на 15.05.2014 року в зв'язку з неявкою
представника відповідача.

Відповідач в призначене судове
засідання 15.05.2014 року не з'явився,
причини його неявки суду невідомі, про
час та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином, що
підтверджується повідомленнями за №
004989/1 та № 005568/2, які були отримані
уповноваженою особою ТОВ "Ріко-М" 24.04.2014
року та 08.05.2014 року відповідно.

Враховуючи те, що судом апеляційної
інстанції створено всі необхідні умови
для встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства, вжито заходи для
належного повідомлення сторін про час
та місце розгляду справи, колегія
суддів вважає за можливе розглянути
справу без участі представника
відповідача за наявними у ній
матеріалами у відповідності до статті
75 Господарського процесуального
кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені у апеляційній скарзі доводи
відповідача, перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлення обставин справи та
відповідність їх наданим доказам, та
повторно розглянувши справу в порядку
ст. 101 ГПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи, 04 грудня
2012 року між сторонами було укладено
договір № 230, за умовами якого позивач
за дорученням відповідача
зобов'язується виконати власними і
залученими силами і засобами такі види
робіт - відновлення дебіту свердловини
с. Усок, Ямпільський район, Сумська
область, а відповідач в свою чергу
своєчасно прийняти та оплатити роботи.

Відповідно до пункту 2.1. договору
загальна сума договору складає 30 000,00
грн. у тому числі ПДВ (20%) 5 000,00 грн.

Згідно п. 3.1 договору за надання послуг
з виконання робіт замовником
сплачується підряднику сума, яка буде
обумовлена актами виконаних робіт, з
урахуванням п. 2.2 договору.

П. 3.2 договору передбачено, що виконання
робіт підрядником та прийняття їх
результатів замовником оформлюється
актами виконаних робіт за формою КБ-2в
та КБ-3.

Пунктом 3.3. договору визначено, що
оплата здійснюється протягом 10
календарних днів з моменту підписання
обома сторонами актів виконаних робіт
в безготівковій формі шляхом
перерахування відповідачем грошових
коштів на поточний рахунок позивача,
але не пізніше 30.06.2013 року.

Звертаючись до господарського суду,
позивач зазначив про те, що 10.12.2012 року
підрядник виконав взяті на себе
зобов'язання по договору, про що
сторонами було погоджено, підписано та
скріплено печатками акт
здачі-приймання робіт (КБ-2в) та довідку
про вартість виконаних робіт (КБ-3) на
загальну суму 30000,00 грн., яка
відповідачем залишалась не сплаченою.

Вказані обставини стали підставою
звернення позивача з позовом до
господарського суду про стягнення з
відповідача 30000,00 грн. основного боргу,
а також нарахованої суми пені в розмірі
2300,15 грн. та 522,74 грн. - 3% річних за
порушення виконання грошового
зобов'язання.

Вирішуючи даний господарський спір,
суд першої інстанції виходив з того, що
матеріалами справи, зокрема, актом
приймання виконаних будівельних робіт
від 10.12.2012 року підтверджується факт
виконання позивачем робіт за договором
№ 230 від 04.12.2012 року, а саме, відновлення
дебіту свердловини с. Усок, Ямпільський
район, Сумська область на загальну суму
30 000,00 грн. (а.с. 11-14).

Таким чином, з урахуванням
встановлених обставин справи,
приймаючи до уваги, що виконання
підрядних робіт за договором
підтверджено матеріалами справи,
відповідачем належними доказами не
спростовується, доказів сплати суми
боргу за виконані позивачем роботи
відповідачем не надано, аргументованих
заперечень не представлено, тому
беручи до уваги загальні вимоги, які
ставляться до виконання зобов'язання,
суд першої інстанції дійшов висновку
про обґрунтованість позовних вимог
щодо стягнення з відповідача 30000,00 грн.
основного боргу за виконані роботи за
договором підряду № 230 від 04.12.2012 року.

Позивачем також заявлена до стягнення
пеня, яка нарахована позивачем на
підставі п. 6.4 договору. Згідно з
поданим позивачем розрахунком розмір
пені складає 2300,55 грн. за період з 01.07.2013
року по 28.01.2014 року (а.с. 3).

Позовні вимоги в зазначеній частині
задоволені частково в розмірі 2012,05 грн.
за період з 01.07.2013 року по 01.01.2014 року,
виходячи з вимог частини шостої статті
232 Господарського кодексу України, з
урахуванням умов п. 3.3 договору. В іншій
частині позовних вимог щодо стягнення
пені в сумі 288,50 грн. судом відмовлено за
необґрунтованістю вимог, оскільки пеня
нарахована поза межами визначеного ст.
232 Господарського кодексу України
шестимісячного строку.

Крім того, на підставі ст. 625 Цивільного
кодексу України, суд першої інстанції
задовольнив позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача 3% річних в
розмірі 522,74 грн. з огляду на
встановлений судом факт неналежного
виконання відповідачем договірних
зобов'язань щодо повної та своєчасної
оплати виконаних робіт.

Отже, враховуючи, що відповідач не
надав суду доказів сплати
заборгованості або обґрунтованих
заперечень проти позову, місцевий
господарський суд дійшов висновку, про
обґрунтованість позовних вимог в
частині стягнення з відповідача 30000,00
грн. основного боргу, 2012,05 грн. пені та 3%
річних в розмірі 522,74 грн.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції та
вважає, що судом використано у повному
обсязі свої повноваження, передбачені
процесуальним законом щодо повного та
всебічного з'ясування обставин справи,
пов'язаних з предметом доказування у
даній справі, а висновки, викладені в
рішенні узгоджуються з приписами норм
чинного законодавства, які в даному
випадку регулюють спірні
правовідносини, що призвело до
прийняття правомірного рішення.

Відповідно до ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Обов'язок доказування відповідно до
приписів статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
розподіляється між сторонами виходячи
з того, хто посилається на певні
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги та заперечення.

Відповідач в апеляційній скарзі
заборгованість не визнає, посилаючись
на те, що директор ТОВ "Ріко-М" - Савченко
С.В. жодних договорів датованих 14.12.2012
року, а також актів приймання виконаних
робіт не підписував. Отже, на думку
відповідача, договір № 230 від 04.12.2012
року був укладений поза волею
відповідача, документи підписані не
уповноваженою особою, яка не мала
необхідного обсягу дієздатності. В
зв'язку з вищезазначеним відповідач
вважає договір № 230 від 04.12.2012 року
недійсним. Окрім цього на спірних
документах мається зображення печатки
товариства, проте, як стверджує
відповідач, ні директором, ні жодною
уповноваженою особою печатка
товариства на договорі та похідних від
нього документах не ставилася. Також
відповідач посилається на те, що 13.02.2013
року печатку Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ріко-М" разом з
установчими документами товариства
було викрадено.

З приводу наведених відповідачем
доводів колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до роз'яснень, наданих у
Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року № 11, зазначено, що в силу припису
статті 204 Цивільного кодексу України
правомірність правочину презюмується.
Отже обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на відповідача.

Так, згідно частини 1 статті 92
Цивільного кодексу України, юридична
особа набуває прав та обов'язків і
здійснює їх через свої органи, які
діють відповідно до установчих
документів. З пункту 5, 9 Статуту
вбачається, що виконавчим органом
товариства, що здійснює керівництво
його поточною діяльністю, є директор,
який призначається зборами, і вправі
без довіреності здійснювати дії від
імені товариства. Таким чином, єдиною
уповноваженою особою приймати рішення
від імені ТОВ "РІКО-М", в тому числі і
щодо підписання відповідних договорів
є директор товариства.

Слід зазначити, що на час укладання
договору підряду № 230 від 04.12.2012 року та
складання актів приймання підрядних
робіт директором ТОВ "Ріко-М" був
Савченко С.В., що сторонами не
заперечується.

Дослідивши наявні у справі документи,
колегія суддів констатує, що договір
підряду № 230 від 04.12.2012 року відповідає
вимогам, передбаченим ст. ст. 628, 639, 837
Цивільного кодексу України щодо змісту
та форми договору, не розірваний
сторонами та не визнаний недійсним в
судовому порядку. Від імені
відповідача договір підписаний
директором Савченко С.В. та скріплений
печаткою підприємства. Будь-які
обмеження на підписання договору з
боку директора ТОВ "Ріко-М" - Савченко
С.В. відповідачем не доведені. Також,
відповідач не довів, що договір № 230 від
04.12.2012 року підписаний з боку ТОВ
"РІКО-М" особою, яка не мала належних
повноважень на вчинення відповідного
правочину від імені товариства
відповідно до вимог чинного цивільного
законодавства, установчих документів
юридичної особи або згідно зі своїми
посадовими обов'язками чи за
відповідним дорученням.

Відповідно до положень п. 3.3 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України, припис абзацу першого частини
третьої статті 92 ЦК України зобов'язує
орган або особу, яка виступає від імені
юридичної особи не перевищувати своїх
повноважень. Водночас порушення даного
обов'язку не є підставою для визнання
недійсними правочинів, вчинених цими
органами (особами) від імені юридичної
особи з третіми особами, оскільки у
відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження (абзац
другий частини третьої статті 92 ЦК
України). Отже, позов про визнання
недійсним відповідного правочину може
бути задоволений у разі доведеності
юридичною (позивачем) у господарському
суді тієї обставини, що її контрагент
знав або повинен був знати про наявні
обмеження повноважень представника
цієї юридичної особи, але, незважаючи
це вчинив з ним оспорюваний правочин
(що не отримав наступного схвалення
особи, яку представляють). Наприклад,
третя особа, укладаючи договір,
підписаний керівником з товариства,
знає про обмеження повноважень цього
керівника, оскільки є акціонером
товариства і брала участь у загальних
зборах, якими затверджено його статут.

Однак, відповідачем ані в рамках цієї
справи, ані шляхом подання окремого
позову, не ініціювалося визнання
договору підряду № 230 від 04.12.2012 року -
недійсним повністю або частково. Таким
чином наведені відповідачем з цього
приводу доводи жодним чином не
обґрунтовані.

Що стосується тверджень відповідача
щодо викрадення 13.02.2013 року печатки
товариства та всіх інших установчих
документів з сейфу, - вони не беруться
судом до уваги, оскільки договір № 230
підписаний сторонами 04 грудня 2012 року,
в той час, як акт приймання виконаних
будівельних робіт датований 10 грудня
2012 року, тобто ще до викрадення печатки
товариства.

Таким чином, матеріалами справи
підтверджено, що відповідно до акту
здачі-приймання виконаних робіт та
довідки про вартість виконаних
підрядних робіт, підписаних
підрядником (ТОВ "Технології
гідроочищення") та замовником (ТОВ
"РІКО-М"), роботи були прийняті без
жодних зауважень.

Акти здачі-приймання виконаних робіт є
такими, що визнані відповідачем,
оскільки підписані у тому числі
директором ТОВ "РІКО-М" та скріплені
печатками сторін договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 853 Цивільного
кодексу України, замовник зобов'язаний
прийняти роботу, виконану підрядником
відповідно до договору підряду,
оглянути її і в разі виявлення
допущених у роботі відступів від умов
договору або інших недоліків негайно
заявити про них підрядникові. Якщо
замовник не зробить такої заяви, він
втрачає право у подальшому посилатися
на ці відступи від умов договору або
недоліків у виконані роботі.

Відмови щодо підписання актів
підряднику не було направлено, доказів
звернення замовника з претензією щодо
якості та обсягу виконаних робіт
матеріали справи не містять.

Отже, оскільки факт виконання
підрядником робіт та їх прийняття
замовником (відповідачем) за спірними
договорами, тобто факт їх остаточної
здачі, підтверджено матеріалами
справи, та у відповідності з умовами
договорів, а також вимог чинного
законодавства, зокрема ч. 2 ст. 854
Цивільного кодексу України, відповідач
зобов'язаний сплатити позивачу
обумовлену ціну.

В даному випадку, наявні у справі
документи в їх сукупності, а саме акт
здачі-приймання виконаних робіт,
довідка про вартість виконаних робіт,
інші матеріали справи, свідчать про
наявність у відповідача
заборгованості у визначеній сумі, тому
позовні вимоги позивача про стягнення
з відповідача 30000,00 грн. основного
боргу, 2012,05 грн. пені, 522,74 грн. 3% річних є
правомірними обґрунтованими та такими,
що підлягають задоволенню.

За таких обставин, відповідач ані під
час вирішення спору у господарському
суді Сумської області, ані під час
розгляду його апеляційної скарги не
надав жодного належного матеріального
доказу обґрунтованості та
правомірності як своїх заперечень
проти позову, так і висловлених у своїй
апеляційній скарзі тверджень. Наведені
ним в апеляційній скарзі доводи про
порушення судом норм матеріального та
процесуального права нічим не
обґрунтовані та не узгоджуються з
наявними у справі матеріалами. Його
позиція не підтверджена належними та
допустимими доказами. Тому, вказані
вимоги відповідача, що зазначені в
апеляційній скарзі, не підлягають
задоволенню, а наведені на їх
підтвердження доводи не можуть бути
прийнятими до уваги колегією суддів в
якості підстав для скасування
прийнятого у даній справі рішення
господарського суду Сумської області
від 24.03.2014 р.

На підставі викладеного та керуючись
статтями ст. ст. 32-34, 43, 99, 101, пунктом 1
статтею 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів ,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Ріко-М", м.
Лебедин, Сумська область залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду Сумської
області від 24.03.14 у справі № 920/159/14
залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого господарського суду України
протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та
підписано 19 травня 2014 року

Головуючий суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Білецька А.М.

Суддя
Гребенюк Н. В.