м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/8166/14 29.05.14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «АТЛ»

До Товариства з обмеженою
відповідальністю «Мегаполіс-2012»

Про визнання договору
поставки № 03/3 від 11.03.2013 недійсним

Суддя
Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Боровенко Д.В. - по
дов. № б/н від 01.04.2014

від відповідача Королевич Ю.П. - по
дов. № б/н від 30.01.2014

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю «АТЛ» до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Мегаполіс-2012» про
визнання договору поставки № 03/3 від
11.03.2013 недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що як
вбачається з тексту договору поставки
сторонами не досягнуто домовленості
щодо такої істотної умови як строк дії
договору, а отже даний договір
суперечить нормам чинного
законодавства України та підлягає
визнанню недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 05.05.2014 порушено провадження у
справі № 910/8166/14 та призначено справу до
розгляду на 20.05.2014.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва № 910/8166/14 від 20.05.2014, у зв'язку з
неявкою в судове засідання
представника позивача та невиконанням
сторонами вимог ухвали про порушення
провадження у справі від 05.05.2014, розгляд
справи був відкладений на 29.05.2014.

Відповідач у поданому 28.05.2014 до відділу
діловодства суду відзиві проти позову
заперечує, оскільки вважає, що
сторонами при укладенні договору
досягнуто згоди з усіх істотних умов
договору, в тому числі щодо строку його
дії. Під час переговорів сторін про
укладення договору було вирішено, що
строк дії договору закінчуватиметься
31.12.2013, проте суто внаслідок технічної
помилки, дату закінчення строку дії
договору не було внесено до тексту
договору під час їх підписання. Вказує
на те, що на виконання договору
продавцем було передано товар та
покупцем частково сплачено його
вартість. Отже, договір сторонами
виконується. Вважає, що за відсутності
визначення в договору строку його дії,
він є укладеним та діє протягом року
(ст. 267 Господарського кодексу України).
Договір за своїм змістом не суперечить
нормам законодавства та підстави для
його визнання недійсним відсутні.

Позивачем в судовому засіданні 29.05.2014
подано заяву про зміну предмету позову,
відповідно до якої просить суд визнати
недійсним договір поставки № 03/3 від
11.03.2013 та визнати недійсним договір
поставки № 02/05 від 13.05.2013.

Судом відмовлено в прийняті до
розгляду вказаної заяви позивача з
огляду на наступне

Відповідно до ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу, в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог. До початку
розгляду господарським судом справи по
суті позивач має право змінити предмет
або підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

Під предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.

З поданої заяви вбачається, що
позивачем не змінено предмет позову, а
доповнено новою вимогою.

Згідно з п. 3.10. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» під збільшенням або
зменшенням розміру позовних вимог слід
розуміти відповідно збільшення або
зменшення кількісних показників за
тією ж самою вимогою, яку було заявлено
в позовній заяві.

Відповідно до п. 3.11. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» Господарським
процесуальним кодексом України,
зокрема статтею 22 цього Кодексу, не
передбачено права позивача на подання
заяв (клопотань) про «доповнення» або
«уточнення» позовних вимог, або
заявлення «додаткових» позовних вимог
і т.п. Тому в разі надходження до
господарського суду однієї із
зазначених заяв (клопотань) останній,
виходячи з її змісту, а також змісту
раніше поданої позовної заяви та
конкретних обставин справи, повинен
розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру
позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем
має бути додержано правил вчинення
відповідної процесуальної дії, а
недотримання ним таких правил тягне за
собою процесуальні наслідки,
передбачені ГПК та зазначені в цій
постанові.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише
розмір вимог майнового характеру.

З огляду на викладене та враховуючи
зміст раніше пред'явлених вимог,
пред'явлена позивачем вимога
немайнового характеру про визнання
недійсним ще одного договору поставки,
не може бути предметом розгляду у даній
справі. При цьому позивач не
позбавлений права звернутися з новим
позовом у загальному порядку.

В судовому засіданні 29.05.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

11.03.2013 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Мегаполіс-2012»
(продавець) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «АТЛ» (покупець) було
укладено договір поставки № 03/3 (далі -
договір).

Відповідно до п. 1.1. договору продавець
передає у власність покупця, а покупець
сплачує в порядку та на умовах,
визначених цим договором, диски литі
легкоплавкі алюмінієві для колісних
транспортних засобів КТЗ (далі - товар),
ціна і кількість яких визначається в
специфікаціях до цього договору, які є
його невід'ємними частинами.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів (ч.
7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України
встановлює, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови, визначені на розсуд сторін і
погодженні ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

У відповідності до статті 712 Цивільного
кодексу України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно з п. 3.3.ю договору передача
товару оформлюється шляхом підписання
сторонами видаткової накладної, яка є
підтвердженням передачі права
власності на товар і має силу акту
прийому-передачі.

Відповідач поставив, а позивач прийняв
товар по наступним видатковим
накладним, які підписані та скріплені
печатками обох сторін: № РН-0000019 від
17.04.2013 на суму 201 717,60 грн., № РН-0000025 від
24.04.2013 на суму 70 387,87 грн., РН-0000027 від
25.04.2013 на суму 19 745,38 грн., № РН-0000040 від
15.05.2013 на суму 224 480,45 грн., загалом на
суму 516 331,30 грн.

Пунктом 2.2. договору визначено, що
оплата за кожну партію товару
здійснюється покупцем на підставі
видаткової накладної щотижневими
платежами за реалізований товар. При
цьому покупець зобов'язаний сплатити
повну вартість партії товару у строк,
що не перевищує 90 календарних днів з
дати отримання товару.

Наявні в матеріалах справи копії
банківських виписок свідчать, що
позивач здійснив часткову оплату
поставленого товару в розмірі 312 678,63
грн.

Статтею 6 Цивільного кодексу України
визначено, що:

Сторони мають право укласти договір,
який не передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства.

Сторони мають право врегулювати у
договорі, який передбачений актами
цивільного законодавства, свої
відносини, які не врегульовані цими
актами.

Сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного
кодексу України правомірність
правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання
недійсним договору, позивач має
довести наявність тих обставин, з якими
закон пов'язує визнання угод
недійсними і настанням відповідних
наслідків.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ст. 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначаються загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 33 та 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б
підтверджували той факт, що договір
суперечить нормам Цивільного кодексу
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; не довів
відсутність необхідного обсягу
цивільної дієздатності будь-якої з
осіб, яка вчинила спірний правочин;
відсутність вільного волевиявлення та
невідповідність його внутрішній волі
учасника спірного правочину; не
спрямованість будь-якої зі сторін на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених спірним правочином.

Стосовно посилань позивача на те, що
договір не містить істотної умови щодо
строку його дії, що на думку позивача є
підставою для визнання його недійсним,
суд відзначає таке.

Відповідно до статті 638 Цивільного
кодексу України та частини 2 статті 180
Господарського кодексу України
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами досягнуто згоди щодо усіх
його істотних умов.

Істотними є умови, визнані такими за
законом чи необхідні для договорів
даного виду, а також умови, щодо яких на
вимогу однієї із сторін повинна бути
досягнута згода.

Згідно з п. 3. ст. 180 Господарського
кодексу України при укладенні
господарського договору сторони
зобов'язані у будь-якому разі погодити
предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до п. 1 ст. 631 Цивільного
кодексу України строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обов'язки відповідно до договору.

Непогодження сторонами всіх істотних
умов договору згідно ст.ст. 180, 181
Господарського кодексу України, ст. 638
Цивільного кодексу України може
свідчити про неукладеність такого
договору, тобто непородженням ним
цивільних прав та обов'язків. За таких
умов у суду відсутні правові підстави
для визнання його недійсним.
Аналогічний висновок міститься в п. 8
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009.

Враховуючи фактичне виконання
сторонами умов договору, відсутні
підстави для висновку про
неукладеність договору.

Слід зазначити, що положеннями п. 1 ст. 267
Господарського кодексу України
визначено, що якщо в договорі поставки
строк його дії не визначений, він
вважається укладеним на один рік.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що правові підстави
для визнання недійсним договору
поставки № 03/3 від 11.03.2013 відсутні.

Обов'язок доказування та подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Це стосується позивача, який мав
довести наявність тих обставин, на
підставі яких він звернувся до
господарського суду з позовними
вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «АТЛ» є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 04.06.2014.

Суддя
В.В.
Сівакова