ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2014 р.Справа № 922/805/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання
Дородіної І.А.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства
завода "Електроважмаш", м. Харків до
Комунального підприємства
"Харківводоканал", м. Харків про
визнання недійсним пункту договору та
стягнення 129820,88 грн. за участю
представників сторін:

позивача - Шумейко О.О., довіреність №
248-891 від 30.12.2013 року; Леонов А. Ю.,
довіреність № 248-1001 від 20.05.2014 року;

відповідача - Капустник Ю.О.,
довіреність № 32/810 від 25.12.2013 року;

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство завод
"Електроважмаш" звернулось до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою, в якій
просить визнати недійсним пункт 2.1.3.
Договору №ІІ-4568/07 АПК-2 від 25.03.2004 року
укладеного між Державним
підприємством завод "Електроважмаш" та
Державним комунальним підприємством
"Харківкомуночиствод",
правонаступником якого є Комунальне
підприємство "Харківводоканал". Також
позивач просить стягнути з
Комунального підприємства
"Харківводоканал" суму зайво
нарахованих грошових коштів у розмірі
129820,88 грн. та витрати по сплаті судового
збору у розмірі 3814,42 грн. покласти на
відповідача.

15 травня 2014 року у судовому засіданні
була оголошена перерва до 21 травня 2014
року.

Представники позивача у судовому
засіданні 21 травня 2014 року позовні
вимоги підтримали у повному обсязі,
просять суд позов задовольнити. В
обґрунтування позовних вимог
посилаються на те, що пункт 2.1.3.
договору на приймання стічних вод
№II-4568/07АПК-2 від 25.03.2004 року укладений
позивачем та відповідачем суперечить
нормативно-правовим актам, а також
порушує інтереси держави. Також
зазначає, що внаслідок завищеного
показника коефіцієнту стоку при
розрахунках обсягу дощових вод ДП
заводу "Електроважмаш", позивач був
змушений сплатити за послуги
водовідведення надмірні кошти, розмір
яких за період з 01.07.2011 року по 31.10.2012
року склав 129820,88 грн. Дані порушення
було виявлено Державною фінансовою
інспекцією України в ході ревізії
фінансово-господарської діяльності ДП
заводу "Електроважмаш".

Представник відповідача у судовому
засіданні та у відзиві на позовну заяву
(вх.№13310) просить суд у позові
відмовити.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно та повно дослідивши
надані сторонами докази, суд встановив
наступне.

25.03.2004 року між позивачем та
відповідачем був укладений договір на
приймання стічних вод №II-4568/07АПК-2 (далі
- договір) із змінами, внесеними
додатковими угодами до договору, які є
його невід'ємними частинами.

Пунктом 1.1. даного Договору
передбачено, що КП "Харківводоканал"
зобов'язаний приймати від "Абонента"
(позивача) стічні води згідно з цим
договором.

Відповідно до п. 1.2. Договору, "Абонент"
(позивач) зобов'язаний сплачувати
вартість послуг відповідачу згідно з
цим Договором.

В п.1.3. Договору сторони зобов'язались
керуватись "Правилами прийняття
стічних вод Абонентів у каналізаційну
мережу м. Харкова", затвердженими
рішенням виконавчого комітету
Харківської міської Ради № 581 від 18.06.2003
року, введеними в дію 01.07.2003 року.
Наказом Держбуду України № 37 від 19.02.2002
року (з додатками "Правила приймання
стічних вод підприємств у комунальні
та відомчі системи каналізації
населених пунктів України", "Інструкція
про встановлення та стягнення плати за
скид промислових та інших стічних вод у
системи каналізації населених пунктів
України), зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 26.04.2002
року за №402/6690, "Правилами користування
системами комунального водопостачання
та водовідведення в містах і селищах
України", затвердженими наказом
Держжилкомгоспу України від 01.07.1994 року
№ 65 та іншими нормативними
документами.

Згідно з п. 2.1.3. договору відповідач
зобов'язався приймати від позивача не
ураховану кількість стічних вод, які
надходять в міську каналізацію в
період злив та сніготанення в розмірі
20% від розрахункового обсягу зливових
стічних вод з загальної площі 65,5 га та
згідно даних Харківського
Гідрометцентру. Додатковою угодою від
03.11.2005 року внесено зміни до п. 2.1.3.
Договору, зокрема змінено загальну
площу на 65,0311 га.

Як вбачається з матеріалів справи, на
протязі дії договору сторони
виконували свої обов'язки відповідно
до умов вищевказаного Договору, однак
на думку позивача п. 2.1.3 Договору №
ІІ-4568/07 АПК-2 від 25.03.2004 року в редакції,
що діяла до 01.11.2012 року, суперечить
вимогам нормативних актів, визначених
п. 1.3. Договору, іншим актам
законодавства та інтересам держави, у
зв'язку з чим, позивач і звернувся 06
березня 2014 року до господарського суду
з вимогою про визнання недійсним
вказаного пункту Договору.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, суд виходить з
наступного.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України. За
приписами частини 2 цієї статті
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язку, зокрема, є договори та
інші правочини, інші юридичні факти.
Підставою виникнення цивільних прав та
обовязків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу підприємства,
установи, організації, інші юридичні
особи (у тому числі іноземні),
громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням. Угода про
відмову від права на звернення до
господарського суду є недійсною.

Судовий захист майнових інтересів
осіб, названих у ст. 1 ГПК України,
відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 Цивільного
кодексу України та ч. 2 ст. 20
Господарського кодексу України
здійснюється шляхом розгляду справ,
зокрема, за позовами про визнання
правочину недійсним.

Згідно з частиною 1 статті 207
Господарського кодексу України,
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону може бути на
вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним.

Вирішуючи спори про визнання угод
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону; додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Стаття 215 Цивільного кодексу України
містить підстави для визнання
правочину недійсним, зокрема,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу України.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається, проте у випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Вирішуючи по суті переданий на розгляд
господарського суду спір про визнання
недійсним договору, суд повинен
з'ясувати, зокрема, підстави для
визнання недійсним договору, оскільки
недійсність правочину може наступати
лише з певним порушенням закону.

При цьому, спір - це розбіжності або
суперечності між суб'єктами
правовідносин з питання факту або
права.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу
України загальними вимогами,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину є:

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 229 Цивільного кодексу
України якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

У відповідності до статті 3 Цивільного
кодексу України однією із загальних
засад цивільного законодавства є
свобода договору.

Сутність свободи договору
розкривається насамперед через
співвідношення актів цивільного
законодавства і договору: сторони
мають право врегулювати ті відносини,
які не визначені у положеннях актів
цивільного законодавства, а також
відступати від положень, що визначені
цими актами, і самостійно врегулювати
свої відносини, крім випадків, коли в
актах законодавства міститься пряма
заборона відступів від передбачених
ними положень або якщо обов'язковість
положень актів цивільного
законодавства випливає з їхнього
змісту чи суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу
України сторони мають право укласти
договір, який не передбачений актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства; сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами; сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Ст. 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до ст.6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв діловою
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179
Господарського кодексу України при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628
Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного
кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
закріплена презумпція правомірності
правочину, за якою правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або він не
визнаний судом недійсним

Пленум Верховного Суду України в п. п. 2,
12 Постанови від № 3 "Про судову практику
в справах про визнання угод недійсними"
роз'яснив, що угода може бути визнана
недійсною лише на підставі та з
наслідками, передбаченими законом. В
кожній справі про визнання угоди
недійсною суд має встановити ті
обставини, з якими закон пов'язує
визнання угоди недійсною, та настання
визначених юридичних наслідків.

Вирішуючи спір про визнання угоди
недійсною, суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними та
настання відповідних наслідків:
відповідність угоди вимогам закону,
додержання встановленої форми угоди,
правоздатність сторін за угодою, у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до частин 2 та 3 ст. 180
Господарського кодексу України,
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні договору, сторони
зобов'язані у будь-якому разі погодити
предмет, ціну та строк дії договору.

Як вбачається з матеріалів справи та не
спростовано позивачем, що спірний
договір (з урахуванням усіх умов
договору) та додаткові угоди до нього
були укладені сторонами з дотриманням
та у відповідності до ст.ст. 626, 627, 628, 638
Цивільного кодексу України, без
будь-яких застережень стосовно умов, на
яких вони укладались.

Судом перевірено повноваження
представників сторін спірного
договору (з урахуванням усіх умов
договору) на його підписання: від імені
позивача - в.о. директора Опанасенко
О.І., який діяв на підставі Статуту, зі
сторони відповідача - керівником
контрольно-абонентської служби
Большакової О.С., який діяв на підставі
довіреності № 1256 від 24.07.2002 року.

Сторони, за договором, діючи
самостійно, неупереджено, без
політичного, економічного або іншого
тиску на них з боку будь-яких осіб
визначили для себе умови договору, який
уклали в межах власної господарської
діяльності.

Судом встановлено, що в п.1.3. договору
сторони зобов'язались керуватись
"Правилами прийняття стічних вод
Абонентів у каналізаційну мережу
м.Харкова", затвердженими рішенням
виконавчого комітету Харківської
міської Ради № 581 від 18.06.2003 р.,
введеними в дію 01.07.2003 р. Наказом
Держбуду України № 37 від 19.02.2002 р. (з
додатками "Правила приймання стічних
вод підприємств у комунальні та
відомчі системи каналізації населених
пунктів України", "Інструкція про
встановлення та стягнення плати за
скид промислових та інших стічних вод у
системи каналізації населених пунктів
України), зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 26.04.2002 р.
за № 402/6690, введеним в дію 06.05.2002 р.,
"Правилами користування системами
комунального водопостачання та
водовідведення в містах і селищах
України", затвердженими наказом
Держжилкомгоспу України від 01.07.1994 р. №
65 та іншими нормативними документами.

В пункті 2.23. Правил прийняття стічних
вод Абонентів у каналізаційну мережу м.
Харкова", затверджених рішенням
виконавчого комітету Харківської
міської Ради № 581 від 18.06.2003 р., введених
в дію 01.07.2003 р. Наказом Держбуду України
№37 від 19.02.2002 р. зазначено, що за
додаткову кількість стічних вод, що
надходять до міської каналізації у
період дощів та сніготанення через
люки каналізаційних колодязів на
території Абонента, Абонент сплачує
згідно з "Правилами користування
системами комунального водопостачання
та водовідведення в містах і селищах
України", затвердженими наказом
Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994
р. № 65 та введеними в дію з 01.10.1994р.

В пункті 15.9. Правил користування
системами комунального водопостачання
та водовідведення в містах і селищах
України", затверджених наказом
Держжилкомгоспу України від 01.07.1994 р. №
65 передбачено, що додаткову кількість
стічних вод, що потрапляє у
каналізаційні мережі через
зливоприймачі та каналізаційні
колодязі у періоди дощів та
сніготанення, підприємства оплачують у
розмірі 20% від розрахункових об'ємів
стічних вод відповідно до території, що
займає підприємство, за нормами БНіП
2.04.03-85 Каналізація, зовнішні мережі і
споруди та даним гідрометеослужби.

Фактичне обґрунтування позивачем
недійсності пункту 2.1.3. Договору
базується лише на відсутності даних
про коефіцієнт стоку. Відтак слід
зауважити, що вищезазначені БНіП
вказівок щодо застосування при
розрахунку додаткового обсягу стічних
вод будь-яких коефіцієнтів стоку не
містять.

Тож, посилання позивача на
невідповідність нормативним актам
спірного пункту Договору внаслідок
відсутності коефіцієнту стоку є
необгрунтованим.

Крім того, суд вважає за необхідне
звернути увагу на те, що сторони не
позбавлені права щодо внесення змін до
правочину з метою приведення його у
відповідність.

Так, пунктом 5.3. Договору визначено: "...В
договір можуть бути внесені доповнення
шляхом оформлення додаткової угоди при
наявності змін у нормативно-правовій
базі, змін умов роботи "Абонента" та
ЗКОВ", та інших змін."

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, позивач жодного разу не
звернувся до відповідача з пропозицією
змінити чи доповнити спірний пункт
умовами, які на його думку є
необхідними. Жодною додатковою угодою,
укладеною до Договору №ІІ-4568/07 АПК-2
від 25.03.2004 року вказані зміни не
передбачені.

Водночас суд зазначає, що в матеріалах
справи знаходиться Протокол
розбіжностей до Додаткової угоди до
Договору на приймання стічних вод
(надання послуг на водовідведення) №
ІІ-4568/07-АПК від 25.03.2004 року, в якому
міститься пункт 5.10., прийнятий в
редакції споживача (позивача), згідно
якого: "Спори, які виникли при виконанні
цього Договору, вирішуються шляхом
переговорів уповноважених
представників сторін, а у разі
неможливості врегулювання суперечок
шляхом переговорів, сторони
застосовують обов'язковий
претензійний порядок. строк відповіді
на претензію 30 календарних днів. Після
закінчення терміну розгляду претензії,
всі суперечки, розбіжності і конфлікти,
що виникли у зв'язку з виконанням цього
Договору, а також у разі його зміни або
розірвання підлягають розгляду в
Господарському суді за
місцезнаходженням відповідача".

Таким чином, матеріали справи свідчать
про те, що позивач не скористався своїм
правом звернутись щодо внесення змін
або доповнень до спірного пункту
Договору.

Також суд звертає увагу, що у пункт 2.3.1.
Договору визначені істотні умови
договору, який за правовою природою є
договором про надання послуг, що
унеможливлює припинення зобов'язання в
період до 01.11.2002 року. Всі істотні умови
договору, зобов'язання за договором, як
і Договір в цілому, можуть бути змінені
або припинені лише на майбутнє.

Зважаючи на викладене, на переконання
суду, в матеріалах справи відсутні
докази в підтвердження
обґрунтованості позовних вимог
позивача, що вказує на відсутність
правових підстав для їх задоволення,
оскільки договір укладено в порядку та
у формі, передбаченій чинним
законодавством, отже, і спірний пункт
договору не може суперечити Цивільному
кодексу України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

За таких обставин господарський суд,
дійшов висновку про безпідставність та
недоведеність позовної вимоги щодо
визнання недійсним п. 2.3.1. Договору
№ ІІ-4568/07 АПК-2 від 25.03.2004 року та
вважає її такою, що не підлягає
задоволенню.

Також позивачем була заявлена вимога
про стягнення 129820,88 грн.

Розглядаючи вказану вимогу позивача,
судом було з'ясовано наступне.

Під час дії договору позивачем було
укладено договір № 1302/4.2 з Українським
науково-дослідним інститутом
екологічних проблем (далі - УкрНДІЕП)
щодо обстеження мережі дощової
каналізації та розробки нормативів ГДС
і проекту заходів.

Згідно зі Звітом УкрНДІЕП щодо
обстеження мережі дощової каналізації
та розробки нормативів ГДС і проекту
заходів про науково-дослідну роботу за
темою: "Розробка проектів ГДС
забруднюючих речовин для випуску
зливових вод та умовно чистих
виробничих стічних вод за допомогою
зливової каналізації з території ДП
завод "Електроважмаш" через балку
Безіменну у р. Роганка, а також розробка
пропозицій до плану заходів по
досягненню ГДС", Українським
науково-дослідним інститутом
екологічних проблем для ДП завод
"Електроважмаш" був розрахований
коефіцієнт стоку для площ з різним
типом поверхонь, який становить 0,54985.

Позивач у позовній заяві та у судовому
засіданні стверджує, що відповідач при
проведенні розрахунків додаткового
обсягу стічних вод у розмірі 20%
враховував коефіцієнт стоку для площ
ДП завод "Електроважмаш" у розмірі 0,8
замість коефіцієнту 0,54985, який був
розрахований УкрНДІЕП у звіті про
науково-дослідну роботу, що не
відповідає вимогам п. 4.10. "Правил
користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України" (в редакції,
що діяли на момент вчинення
господарських операцій) та п. 7.3. ДСТУ
3013-95. В результаті таких порушень з боку
відповідача позивач був змушений
сплачувати за послуги водовідведення
надмірні кошти.

Також, на підтвердження своїх доводів
позивач зазначив, що Державною
фінансовою інспекцією України було
проведено ревізію
фінансово-господарської діяльності ДП
заводу "Електроважмаш" за період з
01.07.2011 року та окремих питань
фінансово-господарської діяльності за
період з 01.07.2011 року по 31.10.2012 року.
Ревізією було встановлено, що
розрахунок кількості зливових стоків,
що утворюються в періоди дощів та
сніготанення на території земельної
ділянки ДП завод "Електроважмаш" КП
"Харівводоканал" проводився з
порушенням умов п. 1.3 договору, а саме,
без урахування вимог "Правил
користування системами комунального
водопостачання та водовідведення в
містах і селищах України", затверджених
наказом Держжилкомгоспу України від
01.07.1994 р. № 65, зареєстрованих в
Міністерстві юстиції України 22.07.1994 р.
за № 165/374 та "Правил с листування
системами централізованого
комунального водопостачання та
водовідведення в населених пунктах
України", затверджених наказом
Міністерства з питань
житлово-комунального господарства від
27.06.2008 р. № 190".

Згідно з п. 4.10 "Правил користування
системами централізованого
комунального водопостачання та
водовідведення в населених пунктах
України" (в редакції, що діяли на момент
вчинення господарських операцій)
додатковий обсяг стічних вод, що
неорганізовано потрапляє у періоди
дощів та сніготанення в мережі
водовідведення споживачів або через
зливоприймачі і колодязі на мережах
водовідведення, які розташовані та
території споживачів, у мережі
водовідведення виробника, приймається
на підставі результатів відповідних
досліджень. В разі відсутності таких
результатів додатковий обсяг стічних
вод визначається: у розмірі 20% від
додаткового обсягу стічних вод -
відповідно до площі території, що
займає споживач, за нормами Державного
стандарту України 3013-95 "Правила
контролю за відведенням дощових і
снігових стічних вод з територій міст і
промислових підприємств (далі - ДСТУ
3013-95) та даними гідрометслужб.
Загальний об'єм стічних вод з території
підприємства розраховується за
формулою у передбаченою у п. 7.3. ДСТУ
3013-95 (загальний об'єм = 10*об"єм опадів
(мм)*Кстока*площа водозбірного басейна
(га) де, К стоку - приймається як
середньозважене значення для всієї
площі виходячи з середніх значень для
поверхонь, а саме: водонепроникні
поверхні - 0,6-0,8; ґрунтові поверхні - 0,2;
газони - 0,1.

Окрім того, позивач стверджує, що
підтвердженням безпідставного
використання відповідачем при
розрахунку за послуги водовідведення
коефіцієнта поверхневого стоку - 0,8 є
той факт, що він почав застосовуватись
з квітня 2011 року, однак раніше,
відповідач здійснюючи вказані
розрахунки, застосовував більший
коефіцієнт - 1.

Перевіривши дані твердження позивача,
суд не приймає їх до уваги з наступних
підстав.

Судом встановлено, що в п.1.3. договору
сторони зобов'язались керуватись
"Правилами прийняття стічних вод
Абонентів у каналізаційну мережу
м.Харкова", затвердженими рішенням
виконавчого комітету Харківської
міської Ради № 581 від 18.06.2003 р.,
введеними в дію 01.07.2003 р. Наказом
Держбуду України № 37 від 19.02.2002 р. (з
додатками "Правила приймання стічних
вод підприємств у комунальні та
відомчі системи каналізації населених
пунктів України", "Інструкція про
встановлення та стягнення плати за
скид промислових та інших стічних вод у
системи каналізації населених пунктів
України), зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 26.04.2002 р.
за № 402/6690, введеним в дію 06.05.2002 р.,
"Правилами користування системами
комунального водопостачання та
водовідведення в містах і селищах
України", затвердженими наказом
Держжилкомгоспу України від 01.07.1994 р. №
65 та іншими нормативними документами.

В пункті 2.23. Правил прийняття стічних
вод Абонентів у каналізаційну мережу м.
Харкова", затверджених рішенням
виконавчого комітету Харківської
міської Ради № 581 від 18.06.2003 р., введених
в дію 01.07.2003 р. Наказом Держбуду України
№37 від 19.02.2002 р. зазначено, що за
додаткову кількість стічних вод, що
надходять до міської каналізації у
період дощів та сніготанення через
люки каналізаційних колодязів на
території Абонента, Абонент сплачує
згідно з "Правилами користування
системами комунального водопостачання
та водовідведення в містах і селищах
України", затвердженими наказом
Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994
р. № 65 та введеними в дію з 01.10.1994р.

В пункті 15.9. Правил користування
системами комунального водопостачання
та водовідведення в містах і селищах
України", затверджених наказом
Держжилкомгоспу України від 01.07.1994 р. №
65 передбачено, що додаткову кількість
стічних вод, що потрапляє у
каналізаційні мережі через
зливоприймачі та каналізаційні
колодязі у періоди дощів та
сніготанення, підприємства оплачують у
розмірі 20% від розрахункових об'ємів
стічних вод відповідно до території, що
займає підприємство, за нормами БНіП
2.04.03-85 Каналізація, зовнішні мережі і
споруди та даним гідрометеослужби.
Вищезазначені БНіП вказівок щодо
застосування при розрахунку
додаткового обсягу стічних вод
будь-яких коефіцієнтів стоку не
містять.

Пунктом 2.1. Правил користування
системами централізованого
комунального водопостачання та
водовідведення в населених пунктах
України, зареєстрованих в Міністерстві
юстиції України 07.10.2008 р. за №936/15627,
встановлено, що відносини щодо
користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення
здійснюються виключно на договірних
засадах.

Відповідно до п. 2.1.3. договору
відповідач зобов'язався приймати від
позивача не ураховану кількість
стічних вод, які надходять в міську
каналізацію в період дощів та
сніготанення в розмірі 20% від
розрахункового обсягу зливових
стічних вод з площі позивача та згідно
даних Харківського Гідрометцентру.

Таким чином, сторонами у даному
договорі узгоджено порядок
нарахування додаткових обсягів
стічних вод, що надходять в міську
каналізацію в період дощів та
сніготанення, без визначення
коефіцієнту стоку.

Позивач у позовній заяві стверджує, що
він неодноразово звертався до
керівництва КП Харківводоканал" з
проханням враховувати при розрахунку
за послуги водовідведення менший
коефіцієнт поверхневого стоку, який
був розрахований УкрНДІЕП у звіті про
науково-дослідну роботу "Розробка
проектів ГДС забруднюючих речовин для
випуску зливових вод" та з проханням
надати згоду на укладення додаткової
угоди до договору на приймання стічних
вод щодо внесення змін до п. 2.1.3.
договору стосовно становлення
коефіцієнту стоку з урахуванням
особливостей поверхонь ДП завод
Електроважмаш". Але всі звернення не
дали позитивного результату і
відповідач продовжував безпідставно
використовувати при розрахунку обсягу
дощових вод завищений коефіцієнт
поверхневого стоку.

Суд не приймає до уваги дані твердження
позивача з наступних підстав.

27 червня 2008 року наказом Міністерства
з питань житлово-комунального
господарства України № 190 було
затверджено "Правила користування
системами централізованого
комунального водопостачання та
водовідведення в населенних пунктах
України", зареєстровані в Міністерстві
юстиції України 07.10.2008 року за №936/15627,
правила № 65 втратили чинність.

Правилами № 190, для визначення
додатковий обсяг стічних вод
визначається нормами ДСТУ 3013 "Правила
контролю за відведенням дощових і
снігових стічних вод з територій міст
і промислових підприємств" з
зазначенням коефіцієнту стоку, які
застосовуються до поверхонь різних
видів.

У відповідності до п. 7.3.
вищезазначеного ДСТУ 3013-95, коефіцієнт
стоку для водонепроникних поверхонь
становить 0,8 і КП "Харківводоканал" з
01.04.2011 року здійснював нарахування
додаткового обсягу стічних вод з
урахуванням коефіцієнту покриття 0,8.

04 квітня 2011 року КП "Харківводоканал"
позивачу направило лист № 948 щодо
коефіцієнту покриття 0,8 у
відповідності до 3.21 "Правил приймання
стічних вод споживачів у каналізаційну
мережу м. Харкова", затверджених
рішенням виконавчого комітету
Харківської міської ради від 09.09.2010
року за № 321, та ДСТУ 3013-95 "Правила
контролю за водовідведенням дощових і
снігових стічних вод з територій міст і
промислових підприємств." В даному
листі було прохання до позивача надати
виконавчу геодезичну зйомку своєї
території в маштабі 1:500, з нанесенням
мереж водопроводу та водовідведення, з
вказаними контрольними колодязями, із
вказівкою на площу території, займану
зеленими насадженнями,
водонепроникними та грунтовими
поверхнями у відповідності до ч. 7 п. 3.6
Правил № 321. На думку відповідача така
зйомка надала б можливості зробити
розрахунок коефіцієнту стоку з
урахуванням поверхонь різних видів з
урахуванням стоку.

Проте, позивач протягом спірного
періоду з 01.07.2011 року по 31.10.2012 року
жодного разу не звертався до
відповідача з пропозиціями про
внесення змін до п. 2.1.3. договору в
порядку, передбаченому чинним
законодавством, тому цей пункт діяв у
погодженій обома сторонами первісній
редакції без визначення коефіцієнту
стоку.

Оскільки, пропозиція позивача щодо
внесення змін до п.2.1.3. договору на
адресу відповідача не надходила, тому і
застосовувати коефіцієнт стоку 0,54985
відповідач не мав підстав.

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Згідно зі ст. 33 ГПК України
кожна сторона повинна доказати ті
обставини, на які вона посилається як
на підстави своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 188 ГК України зміна та
розірвання господарських договорів в
односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором. Сторона
договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором. Сторона договору,
яка одержала пропозицію про зміну чи
розірвання договору, у двадцятиденний
строк після одержання пропозиції
повідомляє другу сторону про
результати її розгляду. У разі якщо
сторони не досягли згоди щодо зміни
(розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу, заінтересована сторона має
право передати спір на вирішення суду.

Підсумовуючи викладене вище, суд
дійшов висновку про те, що нарахування
коштів в розмірі 129820,88 грн.
здійснювалось відповідачем відповідно
до вимог чинного законодавства та умов
договору.

До того ж, матеріали справи свідчать
про те, що на протязі спірного періоду
(з 01.07.2011 року по 31.10.2012 року) позивач без
будь-яких заперечень та зауважень
отримував від КП "Харківводоканал"
рахунки на оплату послуг за договором
на приймання стічних вод №II-4568/07АПК-2 та
сплачував їх вартість, яка була
визначена на підставі п. 2.1.3 договору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевказані обставини та
норми чинного законодавства, суд
дійшов висновку про те, що спірні кошти
на загальну суму 129820,88 грн. позивач
перерахував відповідачеві на підставі
та у повній відповідності до умов
договору на приймання стічних вод
№II-4568/07АПК-2 від 25.03.2004 року, а тому
правові підстави для стягнення коштів
з відповідача відсутні.

З огляду на викладене у задоволенні
позовних вимог слід відмовити
повністю.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
179, 188, 207 Господарського кодексу
України, ст. ст. 6, 203, 215, 627,Цивільного
кодексу України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 33, 34, 43, 44,
49, 82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Повне рішення складено 26.05.2014 р.

Суддя В.В. Суслова

справа № 922/805/14