ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2014 р.
Справа № 911/644/14

за позовом Приватного підприємства
«Металург-Інвест»;

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Грунтех»;

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: Споживчого
товариства виробнича фірма
«Агрореммаш»;

про стягнення 42 980,32 грн.

Суддя Т.П. Карпечкін

За участю представників:

від позивача: Марусиченко І.В.
(довіреність б/н від 01.01.2014 року);

від відповідача: Расторгуєв О.В.
(довіреність б/н від 06.03.2014 року);

від третьої особи: Расторгуєв О.В.
(довіреність б/н від 12.03.2014 року).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні Господарського суду
Київської області знаходиться справа
за позовом Приватного підприємства
«Металург-Інвест» до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Грунтех»
за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Споживчого
товариства виробнича фірма
«Агрореммаш» про стягнення 42 980,32 грн.

Провадження у справі № 911/644/14 порушено
ухвалою від 28.02.2014 року та призначено
розгляд справи на 17.03.2014 року.

В судовому засіданні, яке відбулось
17.03.2014 року, розгляд справи відкладався
до 15.04.2014 року.

В судовому засіданні, яке відбулось
15.04.2014 року, позивач вимоги суду не
виконав, відповідач надав заперечення
на позов.

Також, в судовому засіданні 15.04.2014 року
відповідачем було подано зустрічний
позов про стягнення з позивача
передплачених коштів в сумі
17337,42 грн. у зв'язку з тим, що товар, за
який позивач просить стягнути
заборгованість, відповідач не
отримував.

У зв'язку з невиконанням позивачем
вимог суду та необхідністю розгляду
питання про прийняття зустрічного
позову, розгляд справи було відкладено
до 29.04.2014 року.

Крім того, в судовому засіданні 15.04.2014
року представниками сторін, в порядку
ст. 69 Господарського процесуального
кодексу України було подано клопотання
про продовження строку розгляду спору,
яке задоволено судом та продовжено
строк розгляду спору.

Ухвалою суду від 29.04.2014 року було
відмовлено в прийнятті зустрічного
позову Товариства з обмеженою
відповідальністю «Грунтех», оскільки
зустрічний позов подано після початку
розгляду справи № 911/644/14 по суті, що не
передбачено ст.ст. 22, 60 Господарського
процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 29.04.2024 року
позивач надав пояснення на заперечення
відповідача та підтримав позовні
вимоги. Відповідач проти позову
заперечував.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82
Господарського процесуального кодексу
України, рішення прийнято
господарським судом за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем, у
нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, після
закінчення розгляду справи у судовому
засіданні було оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін та дослідивши надані докази,
господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених в позові
обставин, позивач звернувся до суду з
позовом про стягнення з відповідача
заборгованості за отриманий товар
(металопрокат). В обґрунтування
позовних вимог позивач зазначив, що
05.02.2014 року між ним та відповідачем було
досягнуто усну домовленість про
поставку металопрокату (товару) у
вигляді «квадрат 16 ст.40Х».

Позивач стверджує, що відповідні
домовленості підтверджуються наданим
відповідачу гарантійним листом
позивача від 05.02.2014 року, відповідно до
якого товар буде поставлений в
триденний строк, з дня передплати.
Одночасно з гарантійним листом позивач
виставив відповідачу Рахунок на оплату
№ 142 від 05.02.2014 року.

Відповідач на виконання досягнутих
домовленостей 10.02.2014 року перерахував
на рахунок позивача передплату в сумі
18600 грн., з яких після погашення
попередньої заборгованості
відповідача, було враховано 17337,42 грн.
Відповідні обставини підтверджені
матеріалами справи та не заперечуються
і не спростовуються сторонами.

Позивач зазначає, що відповідно до
досягнутих домовленостей, відповідач
повинен був передплатити 30% від
загальної суми товару (60317,74 грн.), однак
перераховано було лише 17337,42 грн., що
становить 28,8% від загальної суми.

Також, позивач стверджує, що в рамках
гарантійного листа від 05.02.2014 року та
відповідно до листа третьої особи (з
якою також були усні домовленості щодо
продажу товару), який надійшов
електронною поштою від відповідача
вх.№ 1104 від 12.02.2014 року, позивачем 12.02.2014
року було відвантажено товар
відповідачу на транспорт, наданий
третьою особою, про що повідомлено
відповідача та третю особу листом від
12.02.2014 року.

В якості доказу відвантаження товару
відповідачу, позивачем надано
Видаткову накладну № 153 від 12.02.2014 року
та зазначено, що 12.02.2014 року товар було
завантажено у автотранспорт
(автомобіль МАЗ державний номер НОМЕР_1)
який надала третя особа (та у який
просила завантажити товар, відповідно
до листа вх.№ 1104 від 12.02.2014 року).

Таким чином, позивач стверджує, що
виконав взяті на себе гарантійні
обов'язки викладені у гарантійному
листі від 05.02.2014 року перед
відповідачем.

Однак, відповідач свої зобов'язання з
оплати отриманого товару не виконав, не
оплатив отриманий товар на суму 42980,32
грн. Натомість 18.02.2014 року електронною
поштою надіслав позивачу лист-вимогу
вх.№ 1211/14 від 18.02.2014 року про повернення
передплачених коштів у сумі 17337,42 грн. у
зв'язку з тим, що транспорт, який надала
третя особа, доставив товар з
запізненням, що було підставою для
відмови від прийняття виконання.

Відповідач надав заперечення на позов,
в яких заперечував викладені в позові
обставини та факт отримання товару від
позивача.

Дослідивши матеріали справи та надані
сторонами докази та пояснення, судом
встановлено, що гарантійний лист
позивача від 05.02.2014 року, яким
гарантується поставка металопрокату
по рахунку № 142 від 05.02.2014 року протягом
трьох банківських днів з моменту
передоплати, не містить адресата, з
відповідного листа не можливо
встановити, що позивач гарантував
поставку товару саме відповідачу.

Крім того, як свідчать матеріали
справи, 12.02.2014 року позивачем було
надано інший гарантійний лист, за яким
гарантується поставка товару по
рахунку № 142 від 05.02.2014 року не пізніше
12.02.2014 року, такий гарантійний лист не
містить умов щодо передоплати (строки,
розмір тощо), крім того, також не
містить адресата, з відповідного листа
не можливо встановити, що позивач
гарантував поставку товару саме
відповідачу.

Також, судом встановлено, що позивачем
не надано доказів узгодження з
відповідачем розміру передплати за
товар саме 30%, сплачена відповідачем
переплата в сумі 18600 грн. складає 30% від
обумовленої вартості товару, і
зарахування її частини в рахунок
погашення попередньої заборгованості
відбулось після сплати, що погоджено
сторонами.

Крім того, в рахунку № 142 від 05.02.2014 року
йдеться посилання на Договір № 24/10-05
від 24.10.2013 року, який сторонами не
надано суду. В матеріалах справи також
міститься виставлений позивачем
відповідачу рахунок № 229 від 18.02.2014 року
на оплату транспортно-експедиційних
послуг на суму 6960,00 грн. (з ПДВ), ймовірно
за доставку спірного товару і в такому
рахунку також йдеться посилання на
Договір № 24/10-05 від 24.10.2013 року.
Відповідний рахунок № 229 від 18.02.2014 року
може свідчити, що позивач мав
забезпечити транспортно-експедиційне
обслуговування товару, тобто доставку
товару відповідачу.

Відповідач заперечує факт отримання
товару від позивача, стверджує, що
посилання позивача щодо відвантаження
товару у наданий третьою особою
автомобільний транспорт не
підтверджує факту поставки товару саме
відповідачу, оскільки відповідачем не
надавалось жодних доручень чи
повноважень на отримання та
перевезення товару третьою особою.

Позивачем не надано суду доказів
відвантаження товару уповноваженій
особі відповідача, у видатковій
накладній про відвантаження товару №
153 від 12.02.2014 року, на яку посилається
позивач, відсутні відомості і відмітки
про отримання товару уповноваженою
особою відповідача. Крім того,
видаткова накладна підписана
невідомою особою без зазначення ПІБ та
посади останньої.

Як з'ясувалось в ході розгляду спору, у
відповідній накладній № 153 від 12.02.2014
року міститься відмітка про отримання
товару водієм третьої особи, однак суду
не надано доказів уповноваження
відповідачем працівників третьої
особи на отримання товару чи інших
документів (наряд-замовлення, договір
на ТЕП, довіреність на отримання ТМЦ, чи
доказів, які свідчать про замовлення
відповідачем перевезення товару
третьою особою, тощо).

В матеріалах справи міститься лист
третьої особи б/н, б/д, отриманий
позивачем 12.02.2014 року, в якому саме
третя особа просить відвантажити товар
згідно рахунка № 142 від 05.02.2014 року в
його автомобіль без будь-яких посилань
на доручення зі боку відповідача. В
матеріалах справи відсутні та не
надані на вимогу суду документи, які
свідчать про уповноваження
відповідачем третьої особи на
отримання товару, чи звернення
відповідача до позивача з відповідним
повідомленням-дорученням про
можливість відвантаження товару в
транспорт третьої особи.

Крім того, в ході розгляду спору
ухвалою від 15.04.2014 року суд повторно
зобов'язував позивача надати оригінал
листа відповідача про відвантаження
товару на автомобілі МАЗ державний
номер НОМЕР_1 водію ОСОБА_5 з підписом
директора; пояснення та докази
передачі товару уповноваженій
відповідачем особі (в накладній не
зазначено хто отримав товар, підпис
належить невідомій особі); Акт від
18.02.2014 року з підписами сторін; інші
докази в обґрунтування факту отримання
товару саме уповноваженою особою
відповідача (дорожні листи,
товарно-транспортні накладні,
довіреність тощо).

Однак, позивачем вимоги суду не були
виконані, витребувані документи не
надані. Таким чином, позивачем на
надано підтверджуючих документів, що
товар був відвантажений повноважному
представнику відповідача.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язання виникають
з підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язання є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
законом або договором.

Як передбачено ст. 712 Цивільного
кодексу України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Позивач в позові наполягає на
стягненні з відповідача вартості
отриманого останнім товару, однак
передачу спірного товару та його
отримання відповідачем не довів і
відповідний факт відповідачем
заперечується.

За наслідками розгляду спору судом
встановлено відсутність підстав для
стягнення з відповідача оплати
вартості переданого позивачем третій
особі товару, оскільки у відповідача не
виникає зобов'язання з оплати товару,
який ним не отримано. При цьому,
враховуючи, що матеріалами справи
підтверджується факт відвантаження
товару третій особі, позивач не
позбавлений права витребувати спірний
товар у третьої особи. Також, суд при
вирішенні спору враховано, що оскільки
домовленість між позивачем та
відповідачем досягнута у спрощеній
формі, з наявних у справі доказів не
вбачається безумовного обов'язку
відповідача прийняти спірний товар.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог і заперечень.

За наслідками розгляду спору позовні
вимоги до відповідача позивачем не
доведені, відповідачем заперечені та
спростовані, тому не підлягають
задоволенню.

Керуючись ст. ст. 33, 49, ст.ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд Київської
області, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 06.05.2014 р.

Суддя
Карпечкін Т.П.