м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/7258/14 26.05.14
За позовом Першого заступника
прокурора Шевченківського району
міста Києва в інтересах держави в
особі 1.Міністерства енергетики та
вугільної промисловості; 2.Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Публічного акціонерного товариства
"Київенерго"простягнення 57 257 782,67 грн.
Суддя Літвінова М.Є.
Представники сторін:
Від прокуратури: Долгорук С.М. -
представник за дов.;
від позивача-1: не з'явились;
від позивача-2: Чеботарьова І.Г. -
представник за дов.;
від відповідача: Матвеєва В.П. -
представник за довіреністю.
Рішення прийняте 26.05.2014, у зв'язку з
оголошеною перервою 19.05.2014 на 26.05.2014.

У судовому засіданні 26.05.2014, на підставі
ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги Першого
заступника прокурора Шевченківського
району міста Києва в інтересах держави
в особі Міністерства енергетики та
вугільної промисловості та Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Публічного акціонерного товариства
"Київенерго" про стягнення втрат від
інфляції - 4 174 103,44 грн., пеню - 39 326 904,97
грн., 3 % річних - 13 756 774,26 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідач в порушення умов договору
№13/3406-ТЕ-41 купівлі-продаж природного
газу від 28.12.2012, зобов'язання щодо
оплати поставленого газу виконував з
систематичним порушенням строків, в
результаті чого, позивач звернувся до
суду про стягнення пені, 3 % річних та
інфляційних втрат.

Ухвалою від 18.04.2014 порушено провадження
у справі № 910/7258/14 та призначено справу
до розгляду на 19.05.2014.

В судовому засіданні 19.05.2014, на підставі
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України, оголошено перерву на
26.05.2014.

19.05.2014 через відділ діловодства суду
від відповідача надійшло клопотання
про зменшення штрафних санкцій.

Крім того, відповідач надав суду докази
того, що кошти отримані ним відповідно
до договору про організацію
взаєморозрахунків з погашення
заборгованості з різниці в тарифах на
теплову енергію, були перераховані на
рахунок позивача у день їх надходження
до ПАТ "Київенерго", а тому за таких
обставин відсутній факт користування
та утримання відповідачем належних до
сплати позивачу коштів.

19.08.2013 через відділ діловодства суду
від відповідача надійшов відзив на
позов в якому останній заперечив проти
позову з наступних підстав: по-перше,
порядок та строки розрахунків за газ,
спожитий протягом січня-жовтня 2013 року
шляхом укладення договору про
організацію взаєморозрахунків
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 29.01.2014 №30, а саме:
договір від 08.02.2014 №6/30 про
перерахування 622 087 315,40 грн. для
погашення заборгованості за природний
газ за 2013 рік. Вказаним договором
сторони встановили порядок погашення
заборгованості ПАТ "Київенерго" за
спожитий природний газ сумою 622 087 315, 40
грн. згідно з договором №13/3406-ТЕ-41, яка
виникла внаслідок невідповідності
фактичної вартості теплової енергії
тарифам, що затверджені НКРЕ та є
предметом спору у даній справі;

по-друге, відповідач не погоджується з
нарахуванням пені, 3 % річних та
інфляційних втрат за періоди, в які
заборгованість погашена за рахунок
коштів, які було перераховано
останньому на підставі договорів про
організацію взаєморозрахунків.

Враховуючи відсутність факту
користування або утримання
відповідачем належних до сплати
позивачу коштів, тому не правомірно
нараховувати та стягувати санкції.

В судовому засіданні 26.05.2014, на підставі
ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
учасників судового процесу,
господарський суд міста Києва

В С Т А Н О В И В:

28.12.2012 між НАК "Нафтогаз України"
(продавець за договором) та ПАТ
"Київенерго" (покупець за договором) був
укладений договір на купівлю-продаж
природного газу №13/3406-ТЕ-41, за умовами
якого (п.1.1), продавець зобов'язується
передати покупцю у 2013 році природний
газ, ввезений на митну територію
України ПАТ "національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" за кодом
згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець -
прийняти та оплатити цей природний газ
на умовах Договору.

Газ, що продається за цим договором,
використовується покупцем виключно
для виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням, релігійними
організаціями та національними
творчими спілками і їх релігійними
осередками (крім обсягів, що
використовуються для
виробничо-комерційної діяльності (п.
1.2).

Приймання-передача газу, переданого
продавцем покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформлюється актом
приймання-передачі газу. Не пізніше 5
числа місяця, наступного за місяцем
продажу газу, покупець зобов'язується
надати продавцеві підписані та
скріплені печатками покупця та
газотранспортного підприємства три
примірники акта приймання-передачі
газу, у якому зазначаються фактичні
обсяги використаного газу, його
фактична ціна та вартість. Акти є
підставою для остаточних розрахунків
між сторонами. (п.п. 3.3, 3.4 договору).

Пунктом 5.1 договору сторони погодили,
що ціна на газ та послуги з його
транспортування установлюється
Національною комісією регулювання
електроенергетики України (НКРЕ).

Ціна за 1000 куб. м. природного газу
становить 1 091,00 грн. з урахуванням збору
у вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природний газ,
тарифів на транспортування, розподіл і
постачання природного газу за
регульованим тарифом та без урахування
податку на додану вартість. До сплати
за 1000 куб.м. природного газу - 1 091,00 грн.,
крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ - 1 309,20
грн.

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за
природний газ з врахуванням вартості
транспортування територією України
проводиться покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця, наступного за місяцем
поставки газу.

На виконання умов Договору позивач
передав відповідачу природний газ на
суму 622 847 905,63 грн. за період з січня по
жовтень 2013 року та січень 2014 року, що
підтверджується актами
приймання-передачі природного газу, що
підписані сторонами та долучені до
матеріалів справи.

Відповідно до п. 11.1 Договору, він
набирає чинності з дати його
підписання уповноваженими
представника сторін та скріплення
печатками і діє в частині реалізації
газу до 31.12.2013, а в частині проведення
розрахунків - до повного погашення
заборгованості.

Спір у даній справі виник у зв'язку з
неналежним виконанням відповідачем
своїх обов'язків в частині не
своєчасної оплати за поставлений
позивачем природний газ, у зв'язку з
чим, ПАТ "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України", заявив до
стягнення пеню, 3 % річних та інфляційні
втрати.

Відповідач у своєму відзиві на позов
зазначив, що заборгованість за
Договором, виникала у зв'язку з
різницею в тарифах на теплову енергію
внаслідок невідповідності фактичної
вартості теплової енергії тарифам, що
затверджені НКРЕ і на відшкодування
яких з державного бюджету повинні бути
перераховані субвенції.

Окрім того, в обґрунтування своїх
заперечень, відповідач посилається на
договір №6/30 від 08.02.2014 про організацію
взаєморозрахунків, укладений
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 29.01.2014 №30.

Вищезазначеним договором визначено
порядок погашення заборгованості
Публічного акціонерного товариства
"Київенерго" перед Публічним
акціонерним товариством "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
за спожитий газ за договором №13/3406-ТЕ-41
купівлі - продажу природного газу від
28.12.2012 на загальну суму 622 087 315,40 грн., яка
виникла внаслідок невідповідності
фактичної вартості теплової енергії
тарифам, що затверджені НКРЕ.

Крім того, відповідач надав суду
платіжні доручення від 10.02.2014 на суму 622
087 315,40 грн., № 3803 від 07.02.2014 (327 471,48 грн., №
3802 від 07.02.2014 (433 118, 75 грн.).

Також, відповідач, посилаючись на
статтю 233 Господарського кодексу
України та статтю 83 Господарського
процесуального кодексу України,
просить суд відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги, підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 Цивільного
кодексу України (далі ЦК України)
передбачено, що цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства. Пунктом 1 частини 2
зазначеної статті визначені підстави
виникнення цивільних прав та
обов'язків, якими зокрема є договори та
інші правочини.

Оскільки між сторонами по справі
склалися господарські правовідносини,
то до них слід застосовувати положення
Господарського кодексу України (далі
ГК України) як спеціального акту
законодавства, що регулює
правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193
ГК України до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт
господарського зобов'язання повинен
вчинити певну дію на користь іншого
суб'єкта, а інший суб'єкт має право
вимагати від зобов'язаної сторони
виконання її обов'язку.

За приписами статей 6, 627, 628 та 638 ЦК
України сторони вільні в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 525 Цивільного
кодексу України, одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Положеннями статті 526 ЦК України
визначено, що зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться; якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Відносини, що виникають у зв'язку з
виробництвом, транспортуванням,
постачанням і використанням теплової
енергії, державним наглядом за
режимами споживання теплової енергії,
безпечною експлуатацією
теплоенергетичного обладнання та
безпечним виконанням робіт на об'єктах
у сфері теплопостачання суб'єктами
господарської діяльності незалежно
від форм власності, врегульовані
Законом України "Про теплопостачання"
(ст. 2 Закону)

Статтею 8 Закону України "Про
теплопостачання" передбачено, що
державна підтримка у сфері
теплопостачання надається відповідно
до обсягів коштів, передбачених
Законом про Державний бюджет України
та місцевими бюджетами на відповідний
рік, а також коштів на проведення
науково-дослідних робіт з
удосконалення систем теплопостачання
та енергозбереження.

Положеннями ст. 20 Закону України "Про
теплопостачання" встановлено загальні
засади формування тарифів на теплову
енергію, згідно з якою тарифи на
теплову енергію повинні забезпечувати
відшкодування всіх економічно
обґрунтованих витрат на виробництво,
транспортування та постачання
теплової енергії, тарифи на теплову
енергію, реалізація якої здійснюється
суб'єктами господарювання, що займають
монопольне становище на ринку, є
регульованими.

Тарифи на виробництво, транспортування
та постачання теплової енергії
затверджуються органами місцевого
самоврядування, крім теплової енергії,
що виробляється суб'єктами
господарювання, що здійснюють
комбіноване виробництво теплової і
електричної енергії та/або
використовують нетрадиційні та
поновлювані джерела енергії, на
підставі розрахунків, виконаних
теплогенеруючими,
теплотранспортуючими та
теплопостачальними організаціями за
методиками, розробленими центральним
органом виконавчої влади у сфері
теплопостачання.

Тарифи повинні враховувати повну
собівартість теплової енергії і
забезпечувати рівень рентабельності
не нижче граничного рівня
рентабельності, встановленого
Кабінетом Міністрів України за
поданням центрального органу
виконавчої влади у сфері
теплопостачання.

У разі, якщо тимчасово тариф на теплову
енергію встановлено нижче її
собівартості з урахуванням граничного
рівня рентабельності, то орган, яким
установлено цей тариф, повинен
передбачити механізми компенсації
цієї різниці в порядку, встановленому
законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірні правовідносини виникли між
сторонами у даній справі, внаслідок
прострочення відповідачем строків
оплати за поставлений позивачем
природний газ, у зв'язку з чим, у
останнього утворилась заборгованість
перед Публічним акціонерним
товариством "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" 622 847 905,63
грн.

Позивачем заявлено вимогу про
стягнення з відповідача 39 326 904,97 грн.
пені, 4 174 103,44 грн. інфляційних втрат, 13
756 774,26 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу
України та ст. 218 Господарського
кодексу України вина є підставою
відповідальності за порушення
зобов'язання. Особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності).

Пунктом 1 статті 216 Господарського
кодексу України встановлено що,
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за
правопорушення у сфері господарювання
шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами та договором.

Згідно з пунктом 1 статті 218
Господарського кодексу України,
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є
вчинене ним правопорушення у
сфері господарювання.

Відповідно до статті 230
Господарського кодексу України,
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій
передбачений статтею 231 Господарського
кодексу України. Відповідно
до частини 6 статті 231 Господарського
кодексу України, штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за увесь
час користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законом або договором.

У відповідності до частини 1
статті 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 1 статті 550 Цивільного кодексу
України встановлюється загальне
правило про те, що кредитор має право на
стягнення неустойки у всіх випадках
порушення боржником зобов'язання,
незалежно від того, виникли чи ні у
зв'язку з цим порушенням збитки на
стороні кредитора. Проте, частина 3
статті 551 Цивільного кодексу України
передбачає можливість зменшення за
рішенням суду розміру неустойки, що
стягується з боржника за порушення
зобов'язання, якщо розмір неустойки
значно перевищує розмір збитків. При
цьому відсутність чи невисокий розмір
збитків може бути підставою для
зменшення судом розміру неустойки, що
стягується з боржника.

Пунктом 1 статті 233 Господарського
кодексу України закріплено, що суд має
право зменшити розмір санкцій, якщо
належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора. При цьому повинно бути взято
до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не завдало
збитків іншим учасникам господарських
відносин, суд може з урахуванням
інтересів боржника зменшити розмір
належних до сплати штрафних санкцій
(частина 2 статті 233 Господарського
кодексу України).

Відповідно до статті 83 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Отже, якщо порушення зобов'язання
учасника господарських відносин не
потягло за собою значні збитки для
іншого господарюючого суб'єкта, то суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

За ст. 20 Закону України "Про
теплопостачання" збитки
теплоенергогенеруючих та
теплопостачальних організацій
внаслідок надання пільг з оплати за
спожиту теплову енергію окремим
категоріям споживачів повністю
відшкодовуються за рахунок джерел
фінансування, визначених законами
України, які передбачають відповідні
пільги.

Судом встановлено, що відповідно до п. 24
статті 14 та п. 2 ст. 16 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2014 рік" і
порядку та умов надання у 2014 році
субвенцій з державного бюджету
місцевим бюджетам на погашення
заборгованості з різниці в тарифах на
теплову енергію, послуги з
централізованого водопостачання та
водовідведення, що вироблялись,
транспортувалися та постачалися
населенню, яка виникла у зв'язку з
невідповідністю фактичної вартості
теплової енергії та послуг з
централізованого водопостачання та
водовідведення тарифам, що
затверджувались та/або погоджувались
органами державної влади чи місцевого
самоврядування затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 29.01.2014 №30, був укладений договір
№6/30 від 08.02.2014 про організацію
взаєморозрахунків, між Головним
управлінням Державної казначейської
служби України в м. Києві,
Департаментом фінансів виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації), Департаментом
житлово-комунальної інфраструктури
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації), ПАТ "Київенерго" та НАК
"Нафтогаз України".

Пунктом 7 розділу 2 "Порядок проведення
розрахунків" договору №6/30 зазначено,
що ПАТ "Київенерго" перераховує на
рахунок НАК "Нафтогаз України" кошти у
сумі 622 087 315,40 грн., у тому числі податок
на додану вартість 103 681 219,23 грн. для
погашення заборгованості за спожитий
природний газ за 2013 рік згідно з
договором від 28.12.2012 № 13/3406-ТЕ-41.

З метою виконання договору сторони
зобов'язуються не вчиняти до
проведення взаєморозрахунків дій з
погашення заборгованості відповідно
до договору (п. 10.2 цього Договору).

Згідно умов вказаного Договору,
сторони в графі платіжного доручення
"призначення платежу" додатково
зазначають "пункт 24 статті 14 та пункт 2
статті 16 Закону України "Про Державний
бюджет України на 2014 рік", а також дату
та номер договору.

Відповідно до п. 10.3 Договорів, сторони
зобов'язалися перерахувати кошти
наступній стороні.

На виконання постанови Кабінету
Міністрів України від 29.01.2014 №30 на
рахунок ПАТ "Київенерго" надійшли
бюджетні кошти в рахунок погашення
заборгованості з різниці в тарифах на
теплову енергію та згідно платіжного
доручення № 13018 від 10.02.2014 ПАТ
"Київенерго" на виконання Договору
перерахувало бюджетні кошти на рахунок
НАК "Нафтогаз України" за спожитий
природний газ за Договором № 13/3406-ТЕ-41
від 28.12.2012 загальною сумою 622 087 315,40 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 604 ЦК України,
зобов'язання припиняється за
домовленістю сторін про заміну
первісного зобов'язання новим
зобов'язанням між тими ж сторонами
(новація).

Із системного аналізу вищенаведеного,
суд дійшов висновку, що сторонами
фактично здійснена новація договору
№13/3406-ТЕ-41 від 28.12.2012 (на суму 622 087 315,40
грн.) у розумінні ч. 2 ст. 604 Цивільного
кодексу України, в частині порядку та
способу виконання зобов'язання, в
результаті новації припинено первісне
зобов'язання та виникло нове, яке
містить умови про інший спосіб
виконання.

ПАТ "Київенерго" виконало зобов'язання
по сплаті коштів за Договором
№13/3406-ТЕ-41 від 28.12.2012 у порядку та строки
визначені умовами п. 7 розділу 2 "Порядок
проведення розрахунків" та п. 10.3
Договорів про організацію
взаєморозрахунків.

Зазначене свідчить про вжиття
відповідачем заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання в
частині погашення заборгованості за
спожитий газ, яка виникла внаслідок
невідповідності фактичної вартості
теплової енергії та послуг з
централізованого водопостачання та
водовідведення тарифам, що
затверджувались та/або погоджувались
органами державної влади чи місцевого
самоврядування, що свідчить про
відсутність вини останнього.

Зважаючи на особливості здійснення
господарської діяльності у сфері
постачання та реалізації енергоносіїв
та законодавчо обумовлену специфіку
взаємовідносин між суб'єктами, що
здійснюють господарську діяльність в
енергетичній галузі, суд дійшов
висновку, що відповідач не може
самостійно впливати на своєчасність
розрахунків за природний газ, а вина
ПАТ "Київенерго" у простроченні
платежів за газ відсутня.

Аналогічної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України в постанові від 30.04.2013 (справа
№5011-69/8757-2012), від 14.05.2013 (справа
№5011-35/8899-2012), від 30.04.2013 (справа
№5011-69/8757-2012).

Отже, відсутній склад правопорушення,
що згідно ст. 218 Господарського кодексу
України та ст. 617 Цивільного кодексу
України позбавляє позивача права
застосовувати до відповідача штрафні
санкції.

Відповідно до ч.3 ст.550 цивільного
кодексу України кредитор не має права
на неустойку в разі, якщо боржник не
відповідає за порушення зобов'язання
(ст.617 цього Кодексу).

Крім цього, передбачене ст. 625 ЦК
України право кредитора вимагати
сплату боргу з урахуванням індексу
інфляції та процентів річних є
способом захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отримання
плати компенсації (плати) від боржника
за користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредитором.

Враховуючи зміст правовідносин між
сторонами щодо здійснення
господарської діяльності у сфері
постачання та реалізації енергоносіїв
та порядку проведення розрахунків на
погашення заборгованості з різниці в
тарифах, а також враховуючи те, що
відповідач повністю сплатив залишок
заборгованості за природний газ з
державних коштів, які надійшли як
компенсація різниці в тарифах на
теплову енергію, то у цьому випадку суд
визнає відсутність факту користування
або утримування відповідачем належних
до сплати позивачу державних коштів,
тобто відсутність вини відповідача та
не доведеність факту заподіяння
збитків позивачу.

З огляду на вищевикладене,
прострочення оплати боргу у розмірі 622
087 315,40 грн., щодо якого сторони дійшли
згоди про новацію, відповідачем не
допущено. Тому у позові про стягнення
штрафних та фінансових санкцій за
прострочення указаної суми відповідно
до вимог ст.ст. 624, 625 Цивільного кодексу
України, слід відмовити.

Оскільки відповідач прострочив оплату
природного газу на суму 760 590,23 грн., то
позивач вправі вимагати від нього
сплати заявлених сум (за перерахунком
суду) пені - 55 220,93 грн. (січень 2013 року) з
14.02.2013 по 13.08.2013, трьох відсотків річних -
22 817,71 грн. (січень 2013 року) з 14.02.2013 по
13.02.2014, інфляційні втрати (січень 2013
року) березень 2013 року по березень 2014
року.

Пунктом 3.17.4 Постанови Вищого
Господарського суду України №18 від
26.12.2011 "Про деякі питання застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції"
передбачено, що вирішуючи, в тому числі
й з власної ініціативи, питання про
зменшення розміру неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 ГПК), господарський
суд повинен об'єктивно оцінити, чи є
даний випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причин неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

З урахуванням встановлених судом
обставин щодо розміру простроченого
зобов'язання та стану його виконання на
час розгляду справи судом, відсутності
даних про заподіяння позивачу у зв'язку
з цим збитків, співрозмірності
належних до сплати відповідачем
штрафних санкцій і сумою прострочення,
інтересів сторін у забезпеченні
сталого функціонування
паливно-енергетичного комплексу, суд
відповідно до вимог ст. 233 ГК України
вважає можливим зменшити розмір
належної з відповідача на користь
позивача пені до 27 610,47 грн.

Таким чином позовні вимоги підлягають
задоволенню в частині пені - 55 220,93 грн., 3
% річних - 22 817,71 грн. та інфляційних
втрат - 9 129,74 грн.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В порядку ст. 49 ГПК України, судові
витрати покладаються на відповідача
пропорційно розміру задоволених вимог.

Приймаючи рішення зі справи,
провадження в якій порушено за заявою
прокурора, господарський суд у разі
повного або часткового задоволення
позову (скарги) стягує судовий збір з
відповідача (повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), якщо він не
звільнений від сплати судового збору; у
разі ж повної або часткової відмови в
позові судовий збір стягується з
визначеного прокурором позивача (так
само повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), за винятком
випадків, коли останнього звільнено
від сплати судового збору та коли
позивачем у справі є сам прокурор.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход державного
бюджету України у розмірі, визначеному
згідно з частиною першою статті 4
Закону України "Про судовий збір",
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати, встановленого
законом на 1 січня того календарного
року, в якому відповідна заява або
скарга подавалася до суду (п. 4.6
постанови пленуму Вищого
господарського суду України, від 21.02.2013,
№ 7 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України").

Судовий збір у розмірі 72 968,74 грн.
підлягає стягненню з ПАТ "НАК "Нафтогаз
України" в дохід Державного бюджету
України, а судовий збір у розмірі 111, 26
грн. підлягає стягненню з відповідача в
дохід Державного бюджету України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2.Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Київенерго" (01001, м. Київ, пл.
І.Франка, 5, код 00131305) на користь
Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул.
Б.Хмельницького, 6, код 20077720) 3 % річних - 22
817,71 грн. (двадцять дві тисячі вісімсот
сімнадцять гривень 71 коп.), пеню - 27 610,47
грн. (двадцять сім тисяч шістсот десять
гривень 47 коп.), інфляційні втрати - 9 129,
74 грн. (дев'ять тисяч сто двадцять
дев'ять гривень 74 коп.).

3.Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Київенерго" (01001, м. Київ, пл.
І.Франка, 5, код 00131305) в доход Державного
бюджету України (одержувач: Головне
управління Державної казначейської
служби України у м. Києві, ,
МФО: 820019, рахунок № 3001, код
платежу: 22030001) судовий збір - 111, 26 грн.
(сто одинадцять гривень, 26 коп.).

4.В іншій частині позову відмовити

5.Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ,
вул. Б.Хмельницького, 6, код 20077720) в доход
Державного бюджету України (одержувач:
Головне управління Державної
казначейської служби України у м.
Києві, , МФО: 820019, рахунок №
3001, код платежу: 22030001) судовий збір
- 72 968,74 грн. (сімдесят дві тисячі
дев'ятсот шістдесят вісім гривень 74
коп.).

6.Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

7.Після набрання рішенням законної сили
видати наказ.

Дата підписання повного тексту
рішення: 27/05/2014

Суддя

М.Є. Літвінова