ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 року Справа № 913/1709/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого - суддіДерепи В.І.,суддів
:Грека Б.М. - (доповідача у справі), Палія
В.В.розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргуЛуганського
міського комунального підприємства
"Теплокомуненерго"на
постановуДонецького апеляційного
господарського суду від 25.03.14у
справі№913/1709/13господарського
судуЛуганської областіза
позовомПриватного підприємства
"Луганьбудсервіс"доЛуганського
міського комунального підприємства
"Теплокомуненерго"проВизнання
договору недійснимза участю
представників від:позивачане
з'явилися, були належно
повідомленівідповідачане з'явилися,
були належно повідомлені

В С Т А Н О В И В :

Приватне підприємство
"Луганьбудсервіс" звернулось до
Луганського міського комунального
підприємства "Теплокомуненерго" про
визнання недійсним договору на
поставку теплової енергії № 695 від
01.12.11.

Справа розглядалася судами
неодноразово. Рішенням господарського
суду Луганської області від 29.01.14 (суддя
Косенко Т.В.), залишеним без змін
постановою Донецького апеляційного
господарського суду (колегія суддів у
складі: головуючого-судді

Ломовцевої Н.В., суддів: Принцевської
Н.М., Скакуна О.А.), позов задоволено з
посиланням на те, що спірний договір
підписаний не уповноваженою особою.

Не погоджуючись із рішенням та
постановою у справі, відповідач
звернувся до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати, в позові
відмовити, посилаючись на невірне
застосування судами попередніх
інстанцій ст.ст. 27,215 Цивільного кодексу
України.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, та відзиву на неї,
колегія суддів Вищого господарського
суду України вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами, 01.12.11 сторонами був
укладений договір на поставку теплової
енергії (договір поставки), предметом
якого є постачання позивачу
відповідачем теплової енергії у межах
необхідних розрахункових та
договірних обсягів до межі балансової
належності.

З договору поставки вбачається, що від
імені позивача він підписаний
виконавчим директором ОСОБА_5 В той же
час, ОСОБА_5 не мав повноважень згідно
Статуту на підписання будь-яких угод.
Такими повноваженнями був наділений
виключно

ОСОБА_6, який був директором приватного
підприємства "Луганьбудсервіс".

Відповідно до приписів п.п. 10, 13 Статуту
Приватного підприємства
"Луганьбудсервіс" повноваженнями щодо
укладання від імені підприємства угод
наділений саме директор. Щодо
виконавчого директора та його права на
підписання угод від імені
підприємства, то слід зазначити, що
положення Статуту (а.с. 22- 24) не
визначають виконавчого директора в
якості органу управління
підприємством, вони взагалі не
передбачають ні існування такої
посади, ні повноважень виконавчого
директора.

За ч.1 ст. 92 ЦК України юридична особа
набуває цивільних прав та обов'язків і
здійснює їх через свої органи, які
діють відповідно до установчих
документів та закону.

Згідно ст. 237 ЦК України, юридична особа
може набувати прав та обов'язків через
інститут представництва.
Правовідносини представництва
виникають відповідно на підставі
закону, договору або акту органу
юридичної особи.

Згідно ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу
України у відносинах із третіми
особами обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

Тому зазначаючи в преамбулі договору
про те, що ОСОБА_5 діє на підставі
Статуту, відповідач не має права
посилатися на те, що він не знав про
відсутність на підприємстві позивача
посади виконавчого директора взагалі
як такої. Тим більше, як вбачається з
довідки з Єдиного державного реєстру
№431226 (а.с. 61), інформація про те, що
керівником позивача є ОСОБА_6,
зареєстрована у встановленому порядку
та є загальнодоступною, а відтак,
відповідач не міг не знати про те, що
підписує договір з неналежною особою,
яка не має права на укладення договорів
від імені ПП "Луганьбудсервіс".

На підставі вищевикладеного суди
дійшли висновку, що договір на поставку
теплової енергії № 695 від 01.12.11 має бути
визнаний недійсним, як такий, що
укладений не уповноваженою особою.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України вважає за необхідне
підтримати такі висновки з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу
України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Підписання договору від імені
юридичної особи не уповноваженою на це
особою означає недотримання вимоги ст.
203 Цивільного кодексу України щодо
волевиявлення учасника правочину, яке
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, та є підставою
недійсності договору, визначеною ст. 215
Цивільного кодексу України.

Щодо схвалення. Відповідно до ст. 241
Цивільного кодексу України, правочин,
вчинений представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання. Наступне схвалення
правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки з моменту вчинення
цього правочину.

Так, згідно до акту прийняття-передачі
основних засобів від 25.01.10 позивачем
прийняті приміщення за адресами: вул.
Бєрєзовая, 53; вул. Ватутіна, 97; кв.
Ватутіна, 22, кв. Ватутіна, 25, кв.
Ватутіна, 26, кв. 50 лєт Октября, 4а. Але акт
від 25.01.10 складений до укладення
спірного договору (01.12.11), крім того він,
як і ряд інших актів, укладений на
виконання іншого договору №01/03-31/11/0/2-12,
на що є посилання в самих актах. До того
ж, між сторонами існує інший договір
(а.с. 217) по наданню послуг по опаленню та
централізованому постачанню гарячої
води від 01.05.07.

Отже, доводи касаційної скарги
спростовуються вищевикладеним та не
можуть бути підставою для скасування
постанови у справі, а тому, постанову
апеляційного господарського суду слід
залишити без змін, так як вона ухвалена
при повному з'ясуванні всіх обставин
справи та при вірному
правозастосуванні.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України Вищий
господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Луганського міського
комунального підприємства
"Теплокомуненерго" залишити без
задоволення, постанову Донецького
апеляційного господарського суду від
25.03.14 у справі №913/1709/13 залишити без
змін.

Головуючий - суддя В.І.
Дерепа

Судді Б.М. Грек

В. В. Палій