ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2014 р. Справа №
921/1255/13-г/1

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого-судді
Бонк Т. Г.,

суддів
Бойко С.М.,

Давид Л.Л.

при секретарі Борщ І.О.

з участю представників:

від позивача - ОСОБА_2

від відповідача - ОСОБА_3 (представник
за довіреністю)

розглянувши апеляційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_2, б/н від 03.04.2014 року

на рішення господарського суду
Тернопільської області від 24.03.2014 року
(головуючий суддя Чопко Ю. О.)

у справі № 921/1255/13-г/1

за позовом Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_2, м.
Тернопіль,

до відповідача Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_5, м. Тернопіль,

про cтягнення заборгованості в сумі 62
540,80 грн.

В С Т А Н
О В И В :

рішенням господарського суду
Тернопільської області від 24.03.2014 року
у справі № 921/1255/13-г/1 в задоволенні
позовних вимог суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особа ОСОБА_2 про cтягнення
заборгованості в сумі 62 540,80 грн. -
відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що
укладений між сторонами Договір оренди
є нікчемним правочином з тих підстав,
що сторонами не дотримано вимог
чинного законодавства стосовно
нотаріального посвідчення та
державної реєстрації договору найму,
який укладено строком більш як на три
роки.

В апеляційній скарзі скаржник (позивач)
просить рішення суду скасувати та
прийняти нове рішення, яким задоволити
його позовні вимоги та стягнути з
ОСОБА_5 суму боргу по орендній платі
відповідно до договору №3 оренди
нежитлового приміщення від 01.06.2010 року
у розмірі 28000 грн., пеню в розмірі 9646,11
грн., 35 відсотків річних в розмірі 22929,32
грн. Мотивує це тим, що між сторонами
було укладено договір оренди, який
виконувався, приміщення відповідачем
використовувалося в його
підприємницькій діяльності, що
підтверджують відповідні докази, а
відтак відповідач повинен сплатити
орендну плату за користування
приміщенням.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач просить відмовити в
задоволенні апеляційної скарги в
повному обсязі мотивуючи це тим, що
спірний договір оренди не був
зареєстрований у відповідних
державних органах, а відтак згідно
чинного законодавства вважається
неукладеним.

Розглянувши наявні у справі матеріали,
давши належну оцінку доводам та
запереченням, які містяться в
апеляційн?ій скарзі та у відзиві,
заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача у судовому
засіданні, колегія суддів апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення господарського суду першої
інстанції слід залишити без змін,
апеляційну скаргу - без задоволення з
наступних підстав.

Підставою звернення позивачем до суду
став факт неналежного виконання
відповідачем зобов'язань на підставі
Договору оренди об'єкта нерухомості
від 01.06.2010 року щодо оплати орендних
платежів, починаючи з 01.08.2011 року, в
сукупному розмірі 2800,0 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 01
червня 2010 року між Суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою ОСОБА_2 (орендодавець) та
Суб'єктом підприємницької діяльності -
фізичною особою ОСОБА_5 (орендар)
підписано Договір оренди нежитлового
приміщення №3, у відповідності до п.1.1.
якого орендодавець зобов'язався надати
орендарю у тимчасове платне
користування нежитлове приміщення, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
строком на 5 (п'ять) років.

Прийом-передача приміщення
здійснюється комісією, до складу якої
входять представники обох сторін. Про
факт передачі-прийому приміщення
складається акт прийому-передачі, в
якому зазначається технічний стан
приміщення. Акт підписується обома
сторонами і є невід'ємною частиною
договору (п.п. 2.1., 2.2. Договору).

Відповідно до ч.ч.1,6 ст.283 ГК України за
договором оренди одна сторона
(орендодавець) передає другій стороні
(орендареві) за плату на певний строк
користування майно для здійснення
господарської діяльності; до відносин
оренди застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Передання наймачеві будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої
частини) оформляється відповідним
документом (актом), який підписується
сторонами договору. З цього моменту
починається обчислення строку
договору найму, якщо інше не
встановлено договором (ч.1 ст. 795 ЦК
України).

Згідно ч.3 ст.36 ГПК України оригінали
документів подаються, коли обставини
справи відповідно до законодавства
мають бути засвідчені лише такими
документами, а також в інших випадках
на вимогу господарського суду.

Як вбачається з матеріалів справи, у
справі наявна копія акту приймання -
передачі в оренду нежитлового
приміщення за спірним договором від
01.06.2010 року.

Однак на вимогу суду першої інстанції
позивачем не було надано оригіналу
такого документу, що стало підставою
для суду першої інстанції правомірно
констатувати, що передача позивачем
об'єкта оренди відповідачу не
підтверджена належними та допустимими
доказами.

Відповідно до ч.2 ст.793 ЦК України (в
редакції, чинній на момент підписання
спірного договору) договір найму
будівлі або іншої капітальної споруди
(їх окремої частини) строком на три роки
і більше підлягає нотаріальному
посвідченню.

Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемний.

Як встановлено, суд першої інстанції
відмовив у задоволенні заявленого
позову, визнавши спірний правочин
(Договір оренди від 01.06.2010 року)
нікчемним з тих підстав, що такий не є
нотаріально засвідчений.

Однак апеляційний господарський суд не
погоджується з таким висновком
господарського суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом; такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Відповідно до ст.794 ЦК України (в
редакції, чинній на момент підписання
спірного договору) договір найму
будівлі або іншої капітальної споруди
(їх окремою частини), укладений на строк
не менше як три роки, підлягає
державній реєстрації.

Таким чином, як було встановлено
місцевим господарським судом та з чим
погоджується апеляційний
господарський суд, для договору оренди
від 01.06.2010р. (зі строком дії 5 років)
необхідне як нотаріальне посвідчення,
так і державна реєстрація.

Зі змісту ч.3 ст. 640 ЦК України (в
редакції, чинній на момент підписання
спірного договору) вбачається, що
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Як вбачається з вищенаведеного,
правочини оренди нерухомого майна зі
строком дії на три роки і більше
вважаються вчиненими саме з моменту їх
державної реєстрації.

Однак, доказів державної реєстрації
договору оренди від 01.06.2010р., всупереч
ст.ст. 210, 794 ЦК України, матеріали справи
не містять.

Згідно ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним.

Відповідні приписи ч.2 ст. 220 ЦК України
не застосовуються до правочинів, які
підлягали і нотаріальному посвідченню,
і державній реєстрації, оскільки
момент вчинення таких правочинів
відповідно до статей 210 та 640 ЦК України
(у редакції, чинній до 01.01.2013)
пов'язувався з державною реєстрацією;
відповідні правочини не є укладеними і
не створюють прав та обов'язків для
сторін (Постанова Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року № 12).

Не вважаються вчиненими правочини
(укладеними господарські договори), за
якими не здійснено державну реєстрацію
(постанова Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№ 11).

Якщо дії сторін свідчать про те, що
оспорюваний договір фактично було
укладено, суд має розглянути по суті
питання щодо відповідності його
вимогам закону; це правило не
стосується випадків, коли для вчинення
правочину необхідні його державна
реєстрація або нотаріальне
посвідчення, оскільки за відсутності
відповідної реєстрації чи посвідчення
договір в будь-якому разі не вважається
укладеним. (постанова Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№ 11).

Не може бути визнаний недійсним
правочин, який не вчинено (договір, який
не укладено). (постанова Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№ 11).

Отже, апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що Договір
оренди від 01.06.2010р. слід визнати
неукладеним.

Відтак, в даному випадку відсутні
правові підстави для стягнення з
відповідача заборгованості в сумі 62540,8
грн., тому апеляційний господарський
суд погоджується із висновком суду
першої інстанції про відмову у
задоволенні заявленого позову про
стягнення заборгованості.

Однак, як було зазначено вище,
апеляційний господарський суд, не
погоджується з зазначеним у
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення обґрунтуванням відмови
місцевого господарського суду у
задоволенні позову з підстав
нікчемності спірного договору оренди
та вважає за необхідне виключити з
мотивувальної частини рішення суду
першої інстанції висновок суду першої
інстанції стосовно визнання спірного
правочину Договору оренди нежитлового
приміщення №3 від 01.06.2010 року нікчемним.

Не підлягає скасуванню судове
рішення, якщо апеляційною інстанцією
буде з'ясовано, що його резолютивна
частина є правильною, хоча б відповідні
висновки місцевого господарського
суду й не були належним чином
обґрунтовані у мотивувальній частині
рішення. Водночас апеляційний
господарський суд у мотивувальній
частині своєї постанови не лише
вправі, а й повинен зазначити власну
правову кваліфікацію спірних
відносин та правову оцінку обставин
справи. (Постанова Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.05.2011
року № 7).

Враховуючи наведене, апеляційний
господарський суд не вбачає підстав
для скасування оскаржуваного рішення,
а відтак таке підлягає залишенню без
змін з виключенням з мотивувальної
частини рішення висновку суду першої
інстанції стосовно нікчемності
спірного Договору оренди нежитлового
приміщення №3 від 01.06.2010 року.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу
залишено без задоволення, витрати по
сплаті судового збору залишаються на
скаржнику відповідно до ст. 49 ГПК
України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення господарського суду
Тернопільської області від 24.03.2014 року
№ 921/1255/13-г/1 - залишити без змін,
апеляційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_2, б/н від 03.04.2014 року - без
задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий
господарський суд.

Повний текст постанови складено 02.06.2014
року.

Головуючий - суддя:
Т. Б. Бонк

Судді:
С.М. Бойко

Л.Л. Давид