ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року Справа № 908/4014/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Черкащенка М.М. - головуючого
(доповідач), Жукової Л.В., Нєсвєтової
Н.М.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргутовариства
з обмеженою відповідальністю "Новий
заповіт" на постанову та на
рішенняДонецького апеляційного
господарського суду від 19.03.2014 року
господарського суду Запорізької
області від 21.01.2014 року у справі
господарського судуЗапорізької
областіза позовомтовариства з
обмеженою відповідальністю "Новий
заповіт"дотовариства з обмеженою
відповідальністю "Флора
Агротрейд"провизнання недійсним
пункту 9.6 розділу 9 договору поставки
№44-К від 19.08.2013 року,в засіданні взяли
участь представники:

- позивача:Лобіков Д.В.,- відповідача:не
з"явився,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю "Новий заповіт" (далі -
ТОВ "Новий заповіт") звернулось до
господарського суду Запорізької
області з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю "Флора
Агротрейд" (далі - ТОВ "Флора Агротрейд")
про визнання недійсним пункту 9.6
розділу 9 договору поставки №44-К від
19.08.2013 року, укладеного між ТОВ "Флора
Агротрейд" та ТОВ "Новий заповіт".

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що
пункт 9.6 розділу 9 договору поставки
№44-К від 19.08.2013 року суперечить статті
203 ЦК України, оскільки його зміст не
відповідає вимогам чинного
законодавства, зокрема статті 549 ЦК
України, ст. 230 ГК України та Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов"язань".

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 21.01.2014 року
(суддя Топчій О.А.) у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 19.03.2014 року
(колегія суддів у складі: суддя Колядко
Т.М. - головуючий, судді Ломовцева Н.В.,
Скакун О.А.) рішення місцевого
господарського суду від 21.01.2014 року
залишено без змін, а апеляційну скаргу
- без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятими судовими
рішеннями, ТОВ "Новий заповіт" подало
касаційну скаргу, в якій просить
постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 19.03.2014 року та
рішення господарського суду
Запорізької області від 21.01.2014 року
скасувати і прийняти нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити і визнати
недійсним пункт 9.6 розділу 9 договору
поставки №44-К від 19.08.2013 року.

В обґрунтування своїх вимог, скаржник
посилається на те, що судами
неправильно застосовані норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до прийняття незаконних
судових рішень.

Колегія суддів, розглянувши наявні
матеріали, обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, 19.08.2013 року між ТОВ "Флора
Агротрейд" (покупець) та ТОВ "Новий
заповіт" (продавець) був укладений
договір поставки №44-К, відповідно до
умов якого продавець зобов"язується
продати, а покупець придбати та
оплатити "Зерно" в порядку та на умовах,
визначених цим договором.

Пунктом 3.4 договору, сторони погодили
термін поставки Зерна - до 20.09.2013 року.

Відповідно до п.4.3.1 договору покупець
оплачує товар шляхом перерахування
коштів на розрахунковий рахунок
продавця на підставі цього договору та
рахунку продавця як попередню оплату
за товар впродовж 5-ти банківських днів
з моменту отримання рахунку продавця.

Розділом 9 договору поставки №44-К
сторони передбачили відповідальність
за неналежне виконання своїх
зобов"язань за договором.

Так, п.9.6 договору сторони погодили, що у
разі порушення термінів поставки
зерна, продавець сплачує покупцю
неустойку в розмірі 1% в день від суми
передплати за кожний день
прострочення. При простроченні
поставки більше ніж на 30 календарних
днів, покупець вправі відмовитись від
поставки, а продавець в цьому випадку
зобов"язаний на протязі семи
календарних днів з дня отримання
відповідної вимоги покупця повернути
всю суму отриманої передплати. В даному
випадку сума передплати є грошовим
зобов"язанням продавця перед покупцем
та стягується з нарахуванням 72% річних
за період з дня отримання попередньої
оплати до дня її фактичного повернення.

Вказаний пункт договору позивач
просить визнати недійсним,
обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим,
що зміст пункту 9.6 розділу 9 договору
поставки № 44-К суперечить приписам
статті 549 ЦК України, ст. 230 ГК України та
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов"язань".

Відмовляючи у задоволенні заявлених
позовних вимог, суди попередніх
інстанцій виходили з того, що
оспорюваний позивачем пункт договору
не суперечить вимогам чинного
законодавства, а тому відсутні
підстави, передбачені статтею 215 ЦК
України, для визнання його недійсним.

Такі висновки попередніх судових
інстанцій, колегія суддів вважає за
необхідне підтримати з огляду на
наступне.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК
України).

Статтею 265 Господарського кодексу
України передбачено, що за договором
поставки одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму. До відносин поставки, не
врегульованих цим Кодексом,
застосовуються відповідні положення
ЦК України про договір купівлі-продажу.

Згідно з приписами статей 525, 526 ЦК
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Аналогічні положення містяться і в
частині першій статті 193
Господарського кодексу України, яка
також передбачає, що до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

За порушення у сфері господарювання
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність шляхом застосування
до правопорушників господарських
санкцій на підставах і в порядку,
передбачених ГК України, іншими
законами та договором (частина друга
статті 193, частина перша статті 216 та
частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій
згідно з частиною другою статті 217 ГК
України є штрафні санкції, до яких
віднесено неустойку, штраф та пеню
(частина перша статті 230 ГК України).

Відповідно до частини четвертої статті
231 ГК України розмір штрафних санкцій
встановлюється законом, а в разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Приписами частини 2, 3 статті 693 ЦК
України передбачено, якщо продавець,
який одержав суму попередньої оплати
товару, не передав товар у встановлений
строк, покупець має право вимагати
передання оплаченого товару або
повернення суми попередньої оплати.

За порушення своїх зобов"язань
продавець несе відповідальність,
передбачену частиною третьою статті 693
ЦК України, коли на суму попередньої
оплати нараховуються проценти
відповідно до статті 536 цього Кодексу
від дня, коли товар мав бути переданий,
до дня фактичного передання товару
покупцеві або повернення йому суми
попередньої оплати. Договором може
бути встановлений обов'язок продавця
сплачувати проценти на суму
попередньої оплати від дня одержання
цієї суми від покупця.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Першою - третьою, п'ятою та шостою
частинами ст. 203 ЦК України встановлено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Враховуючи викладене, а також те, що
сторони пунктом 9.6 розділу 9 договору
передбачили відповідальність за
неналежне виконання своїх зобов"язань
за договором, зміст яких не тільки не
суперечить, але й узгоджується із
зазначеними вище приписами
господарського та цивільного
законодавства, то колегія суддів
погоджується з висновками попередніх
інстанцій про відсутність правових
підстав, передбачених статтями 215, 203 ЦК
України, для визнання вказаного пункту
договору недійсним.

З огляду на викладене, оскаржувані
судові рішення є такими, що прийняті на
підставі повного та об'єктивного
дослідження всіх обставин справи, з
правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому, судова колегія не вбачає
підстав для їх зміни чи скасування.

Щодо доводів скаржника, викладених у
касаційній скарзі, то вони не
приймаються судом касаційної
інстанції до уваги, оскільки не
спростовують висновків суду,
покладених в основу оскаржуваних
судових рішень.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Новий
заповіт" залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 19.03.2014 року та
рішення господарського суду
Запорізької області від 21.01.2014 року у
справі №908/4014/13 залишити без змін.

Головуючий, суддя
М.М.Черкащенко

Судді
Л.В.Жукова

Н.М.Нєсвєтова