КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2014 р. Справа№ 5011-20/18178-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі Кобець
М.О.

за участю представників (за первісним
позовом):

від позивача: Герасименко І.В. -
представник за довіреністю від 17.03.2014
року;

від відповідача: Сергієнко С.В. -
представник за довіреністю від 09.01.2013
року;

від третіх осіб: 1) Мельник Е.О. -
представник за довіреністю від 26.02.2014
року;

2) Науменко С.В. -
представник за довіреністю від 23.12.2013
року,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Житлово-будівельного кооперативу
"Будівельник-9"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 25.11.2013 року

у справі № 5011-20/18178-2012 (головуючий суддя
Цюкало Ю.В., судді: Привалов А.І., Ломака
В.С.)

за первісним позовом Публічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал"

до Житлово-будівельного кооперативу
"Будівельник-9"

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача:

1) Товариство з обмеженою
відповідальністю "Євро-Реконструкція"

2) Комунальне підприємство "Головний
інформаційно-обчислювальний центр"

про стягнення 86 596, 81 грн.

за зустрічним позовом
Житлово-будівельного кооперативу
"Будівельник-9"

до Публічного акціонерного товариства
"Акціонерна компанія "Київводоканал"

про стягнення безпідставно отриманих
коштів у сумі 186 353, 72 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Акціонерна компанія "Київводоканал"
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до
Житлово-будівельного кооперативу
"Будівельник-9" про стягнення
заборгованості у розмірі 86 596, 81 грн., з
підстав порушення відповідачем умов
договору щодо строків оплати за надані
послуги водопостачання та
водовідведення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідач в порушення строків
встановлених договором на послуги
водопостачання та водовідведення №
8698/4-14 від 06.12.2000 року не оплатив надані
йому позивачем послуги, заборгувавши
позивачу 79 477, 12 грн. за період з 01.01.2009
року по 31.08.2012 року.

В ході розгляду справи в суді першої
інстанції відповідач подав зустрічний
позов про стягнення безпідставно
отриманих коштів у сумі 186 353, 72 грн.

Зустрічна позовна заява мотивована
тим, що розпорядження КМДА, які
встановлювали тарифи на послуги з
холодного водопостачання та
водовідведення до листопада 2006 року
скасовані, а розпорядження КМДА, які
приймались після листопада 2006 року,
якими встановлювались тарифи на
послуги з холодного водопостачання та
водовідведення, не пройшли державної
реєстрації, а отже не набули чинності.
Так, ЖБК "Будівельник-9" вважає, що за
спірний період чинними тарифами, що
підлягають застосуванню є тарифи
встановлені Розпорядженням КМДА від
03.06.1999 за № 851 "Про тарифи на
житлово-комунальні послуги", а тому
відповідач зазначає, що за період з
січня 2010 року по листопад 2012 року
включно по холодній воді та
водовідведенню, позивач отримав кошти
у розмір 92 944, 79 грн. без достатньої
правової підстави.

Крім того, відповідач вказує, що згідно
умов договору укладеного з позивачем,
він не зобов'язаний сплачувати кошти за
постачання води, що йде на підігрів,
оскільки даний обов'язок не
передбачений умовами договору.
Враховуючи зазначене, відповідач
вважає, що позивач отримав кошти за
воду, що йде на підігрів у розмірі 93 408, 93
грн. без достатньої правової підстави.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 25.11.2013 року у справі №
5011-20/18178-2012 позов задоволено частково.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача 75 969, 41 грн. заборгованості. У
задоволенні зустрічного позову
відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення місцевого господарського суду
скасувати та прийняти нове, яким
відмовити у задоволенні первісного
позову та задовольнити зустрічні
позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за
умов укладеного договору позивач не
має правових підстав на отримання
коштів за холодну воду, яка йде на
підігрів, а відповідач за первісним
позовом не зобов'язаний оплачувати ці
послуги. Крім того, ЖБК "Будівельник-9"
вважає, що за спірний період чинними
тарифами, що підлягають застосуванню є
тарифи встановлені Розпорядженням
КМДА від 03.06.1999 за № 851 "Про тарифи на
житлово-комунальні послуги".

Розпорядження КМДА, які встановлювали
тарифи на послуги з холодного
водопостачання та водовідведення до
листопада 2006 року скасовані, а
розпорядження КМДА, які приймались
після листопада 2006 року, якими
встановлювались тарифи на послуги з
холодного водопостачання та
водовідведення, не пройшли державної
реєстрації, а отже не набули чинності.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями, апеляційну скаргу
Житлово-будівельного кооперативу
"Будівельник-9" по справі № 5011-20/18178-2012
передано на розгляд судді Київського
апеляційного господарського суду
Дідиченко М.А.

Розпорядженням заступника голови
Київського апеляційного
господарського суду від 27.01.2014 року
сформовано для розгляду апеляційної
скарги по справі № 5011-20/18178-2012 колегію
суддів у складі Дідиченко М.А.
(головуюча), Руденко М.А., Пономаренко
Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 27.01.2014 року
апеляційну скаргу
Житлово-будівельного кооперативу
"Будівельник-9" прийнято до свого
провадження колегією суддів у складі
Дідиченко М.А. (головуюча), Руденко М.А.,
Пономаренко Є.Ю., залучено до участі у
справі у якості третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача Публічне
акціонерне товариство "Акціонерна
енергопостачальна компанія
"Екостандарт", Товариство з обмеженою
відповідальністю "Євро-Реконструкція",
Комунальне підприємство "Головний
інформаційно-обчислювальний центр" та
призначено до розгляду на 11.02.2014 року.

Представник відповідача подав
клопотання про здійснення фіксування
судового процесу з допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Колегія суддів задовольнила
клопотання відповідача про здійснення
фіксування судового процесу.

У судове засідання 11.02.2014 року
представник третьої особи 1 не з'явився,
про поважні причини неявки суд не
повідомив.

Представник позивача у судовому
засіданні 11.02.2014 року заявив клопотання
про відкладення розгляду апеляційної
скарги.

Представник третьої особи 2 у судовому
засіданні 11.02.2014 року просив суд
відкласти розгляд справи, з метою
надання письмових пояснень по суті
апеляційної скарги.

Представники відповідача та
представник третьої особи 3 у судовому
засіданні 11.02.2014 року не заперечували
проти відкладення розгляду спору.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 11.02.2014 року
розгляд справи відкладено до 04.03.2014
року.

Розпорядженням в. о. голови Київського
апеляційного господарського суду від
04.03.2014 року, у зв'язку з перебуванням
судді Пономаренка Є. Ю. у відпустці,
справу № 5011-20/18178-2012 передано до
розгляду колегії суддів у складі:
Дідиченко М. А. - головуюча, судді:
Станік С. Р., Руденко М. А.

У судовому засіданні 04.03.2014 року
оголошено перерву до 12.03.2014 року.

Розпорядженням в.о. голови Київського
апеляційного господарського суду від
12.03.2014 року, у зв'язку з перебуванням
головуючого судді Дідиченко М. А. у
відпустці, справу № 5011-20/18178-2012 передано
до розгляду колегії суддів у складі:
Баранець О. М. - головуючий, судді:
Станік С. Р., Руденко М. А.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 12.03.2014 року,
справу № 5011-20/18178-2012 прийнято до свого
провадження колегією суддів у складі:
Баранець О. М. - головуючий, судді:
Станік С. Р., Руденко М. А.

У судовому засіданні 12.03.2014 року
представники сторін надали пояснення
по суті спору.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 12.03.2014 року
розгляд справи відкладено до 08.04.2014
року.

Розпорядженням секретаря судового
засідання Київського апеляційного
господарського суду від 08.04.2014 року,
враховуючи вихід головуючого судді
Дідиченко М. А. з відпустки та у зв'язку
з участю судді Станіка С. Р. у розгляді
інших судових справ, справу №
5011-20/18178-2012 передано до розгляду колегії
суддів у складі: Дідиченко М. А. -
головуюча, судді: Пономаренко Є. Ю.,
Руденко М. А.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 08.04.2014 року,
справу № 5011-20/18178-2012 прийнято до свого
провадження колегією суддів у складі:
Дідиченко М.А. - головуюча, судді:
Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Представники сторін у судовому
засіданні 08.04.2014 року підтримали свої
правові позиції.

Крім того, колегією суддів встановлено,
що ПАТ "Екостандарт" припинило свою
підприємницьку діяльність, що
підтверджується відомостями з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 08.04.2014 року
виключено Публічне акціонерне
товариство "Екостандарт" із складу
третіх осіб та відкладено розгляд
справи до 13.05.2014 року.

У судове засідання 13.05.2014 року
представник відповідача не з'явився,
однак через відділ документального
забезпечення суду надав клопотання про
відкладення розгляду справи.

Представник позивача та представники
третіх осіб не заперечували проти
відкладення розгляду справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 13.05.2014 року
відкладено розгляд справи до 27.05.2014
року.

Представник позивача у судовому
засіданні 27.05.2014 року заперечував проти
задоволення апеляційної скарги,
просив суд рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Представник відповідача у судовому
засіданні 27.05.2014 року зазначив, що
згідно із матеріалів справи, платіжні
документи були направлені позивачем до
банку «Хрещатик», яка не є банківською
установою відповідача, а тому строк
оплати послуг ще не настав.

Крім того, відповідач просив не
приймати до розгляду акти про зняття
показань з приладу обліку надані
позивачем в суді апеляційної
інстанції, оскільки всупереч ст. 101 ГПК
України позивач необгрунтував
неможливість їх подання до суду першої
інстанції.

Статтею 101 ГПК України передбачено, що у
процесі розгляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
та додатковими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обгрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього.

Так, позивач зазначив, що супровідним
листом № 5 від 08.01.2013 року, ним було
передано до суду пакет документів,
зокрема акти про зняття показань з
приладу обліку. Проте, позивачу не було
відомо та судом першої інстанції не
звернуто увагу останнього, що акти
показань з приладу обліку були надані
ПАТ «АК «Київводоканал» не за весь
спірний період. Враховуючи вказане, на
вимогу ухвали суду апеляційної
інстанції, позивач надав акти про
зняття показань з приладу обліку, яких
не вистачає.

Беручи до уваги викладене, колегією
суддів прийнято до розгляду подані
позивачем акти про зняття показань з
приладу обліку за період з листопада 2009
року по грудень 2010 року.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм чинного законодавства, Київський
апеляційний господарський суд вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом та
підтверджується матеріалами справи,
06.12.2000 року між Державним комунальним
об'єднанням «Київводоканал»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Акціонерна
компанія «Київводоканал» (надалі -
постачальник) та Житлово-будівельним
кооперативом «Будівельник-9» (надалі -
абонент) був укладений договір на
послуги водопостачання та
водовідведення № 8698/4-14 (далі - договір).

Пунктом 1.1 договору встановлено, що
постачальник зобов'язується
забезпечити надання абоненту послуг з
постачання питної води та прийняти від
абонента каналізаційні стоки, а
відповідач зобов'язується оплатити
зазначені послуги на умовах,
визначених договором та правилами
користування системами комунального
водопостачання та водовідведення в
містах та селищах України,
затверджених наказом
Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994
року № 65.

Сторони у п. 3.1, 3.4, 3.7 договору
домовилися, що кількість води, яка
подається постачальником та
використовується абонентом,
визначаться за показниками
водолічильників, зареєстрованих
постачальником. Зняття показників
водолічильників здійснюється, як
правило щомісячно представником
постачальника. Кількість стічних вод,
які надходять у каналізацію,
визначається за кількістю води, що
надходить із комунального водопроводу
та інших джерел водопостачання, згідно
до показників водолічильника, а при
його відсутності - за узгодженням з
постачальником, за діючими нормами
водопостачання, або іншим засобом
передбаченим п. 21.2 Правил. У разі
незгоди щодо кількості або вартості
отриманих послуг абонент зобов'язаний
у п'ятиденний термін з дня
представлення постачальником
платіжних документів до банківської
установи, направити повноважного
представника з обгрунтовуючими
документами для проведення звірки
даних та підписання акту звірки в цей
же термін. При невиконанні цієї умови
дані постачальника вважаються
прийнятими абонентом.

Абонент розраховується за послуги
водопостачання та водовідведення у
порядку встановленому чинним
законодавством, у п'ятиденний термін з
дня представлення постачальником
платіжних документів до банківської
установи (п. 3.6 договору).

Звертаючись до суду першої інстанції
позивач за первісним позовом зазначив,
що в порушення умов договору
відповідач неналежним чином виконав
свої зобов'язання в частині повної та
своєчасної сплати вартості спожитих
послуг з водопостачання і
водовідведення, що призвело до
виникнення заборгованості за період з
січня 2009 року по серпень 2012 року у
розмірі 79 477, 12 грн.

Заперечуючи проти заявлених позовних
вимог відповідач за первісним позовом
зазначає, що позивач не має правових
підстав на отримання коштів за холодну
воду, яка йде на підігрів, а відповідач
за первісним позовом не зобов'язаний
оплачувати ці послуги. Так, керуючись
укладеним між сторонами договором
відповідач вказує, що в договорі мова
йде про надання холодної води та послуг
з прийняття стоків холодної води,
оскільки встановлення об'ємів
прийнятої холодної води (відповідно
водовідведення) здійснюється
зареєстрованим водолічильником
відповідно до п. 3.1. договору і за даним
договором ЖБК "Будівельник-9", як
абоненту було відкрито один рахунок.

Також, відповідач за первісним позовом
вказує на те, що оскільки неможливо
встановити об'єми гарячої води, яка
поступає в будинок відповідача, то
відповідно неможливо встановити об'єми
стоків гарячої води. До того ж,
керуючись ст. 632 Цивільного кодексу
України, відповідач вважає вірним
застосовувати за надання послуг
тарифи, встановлені розпорядженням
КМДА від 03.06.1999 №851.

Так, ЖБК "Будівельник-9" вважає, що за
спірний період чинними тарифами, що
підлягають застосуванню є тарифи
встановлені Розпорядженням КМДА від
03.06.1999 за № 851 "Про тарифи на
житлово-комунальні послуги".

Розпорядження КМДА, які встановлювали
тарифи на послуги з холодного
водопостачання та водовідведення до
листопада 2006 року скасовані, а
розпорядження КМДА, які приймались
після листопада 2006 року, якими
встановлювались тарифи на послуги з
холодного водопостачання та
водовідведення, не пройшли державної
реєстрації, а отже не набули чинності.

Враховуючи вказане ЖБК "Будівельник-9"
звернувся до суду першої інстанції із
зустрічним позовом про стягнення з ПАТ
"АК "Київводоканал" 186 353,72 грн.
безпідставно отриманих коштів.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
комунальні послуги - результат
господарської діяльності, спрямованої
на задоволення потреби фізичної чи
юридичної особи у забезпеченні
холодною та гарячою водою,
водовідведенням, газо- та
електропостачанням, опаленням, а також
вивезення побутових відходів у
порядку, встановленому законодавством;
виробник житлово-комунальних послуг це
суб'єкт господарювання, який виробляє
або створює житлово-комунальні
послуги; виконавець - суб'єкт
господарювання, предметом діяльності
якого є надання житлово-комунальної
послуги споживачу відповідно до умов
договору; балансоутримувач будинку,
споруди, житлового комплексу або
комплексу будинків і споруд - власник
або юридична особа, яка за договором з
власником утримує на балансі
відповідне майно, а також веде
бухгалтерську, статистичну та іншу
передбачену законодавством звітність,
здійснює розрахунки коштів, необхідних
для своєчасного проведення
капітального і поточного ремонтів та
утримання, а також забезпечує
управління цим майном і несе
відповідальність за його експлуатацію
згідно з законом; споживач - фізична чи
юридична особа, яка отримує або має
намір отримати житлово-комунальну
послугу.

Згідно із ст. 16 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» порядок
надання житлово-комунальних послуг має
відповідати умовам договору та вимогам
законодавства.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про
питну воду та питне водопостачання»
послуги з питного водопостачання
надаються споживачам підприємством
питного водопостачання на підставі
договору.

Як передбачено ст. 1 Закону України «Про
питну воду та питне водопостачання»
централізоване питне водопостачання -
господарська діяльність із
забезпечення споживачів питною водою
за допомогою комплексу об'єктів,
споруд, розподільних водопровідних
мереж, пов'язаних єдиним
технологічним процесом виробництва
та транспортування питної води.

Централізоване водовідведення -
послуга, спрямована на задоволення
потреб споживача у відведенні
стічних вод, яка надається
виконавцем з використанням
внутрішньобудинкових централізованих
систем водовідведення.

Статтею 13 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
встановлено, що залежно від
функціонального призначення
житлово-комунальні послуги
поділяються, зокрема на комунальні
послуги (централізоване постачання
холодної та гарячої води,
водовідведення, газо- та
електропостачання, централізоване
опалення, а також вивезення побутових
відходів тощо).

Так, зокрема, згідно п. 1.1 договору на
послуги водопостачання та
водовідведення укладеного сторонами у
справі, постачальник зобов'язується
надавати абоненту послуги з постачання
питної води та водовідведення, а
абонент зобов'язується
розраховуватись за вищезазначені
послуги згідно умов договору та Правил
користування системами комунального
водопостачання та водовідведення в
містах і селищах України, затверджених
наказом Держжитлокомунгоспу України
від 01.07.1994 року № 65.

Порядок користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення
населених пунктів України визначався
Правилами користування системами
комунального водопостачання та
водовідведення в населених пунктах
України, затверджених наказом
Держжитлокомунгоспу №65 від 01.07.1994 рок
(далі - Правила № 65). Надалі з 18.10.2008
вступили в силу нові Правила
користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України, які
затверджені наказом Міністерства з
питань житлово-комунального
господарства України № 190 від 27.06.2008
року (надалі - Правила № 190).

Ці Правила є обов'язковими для всіх
юридичних осіб незалежно від форм
власності і підпорядкування та
фізичних осіб - підприємців, що мають у
власності, господарському віданні або
оперативному управлінні об'єкти,
системи водопостачання та
водовідведення, які безпосередньо
приєднані до систем централізованого
комунального водопостачання та
водовідведення і з якими виробником
укладено договір на отримання питної
води, скидання стічних вод.

Згідно п. 3.13 Правил № 190 встановлено, що
розрахунки з виробником послуг
центрального водопостачання і
водовідведення на основі укладених
договорів за весь обсяг питної води,
яка відпущена з систем водопостачання
і використана на потреби гарячого
водопостачання та інші потреби,
здійснюють суб'єкти господарювання, у
яких теплові пункти (котельні)
перебувають на балансі або яким вони
передані в управління, повне
господарське відання, користування,
концесію.

Як зазначалося вище, п. 3.7 договору
встановлено, що у разі незгоди щодо
кількості або вартості отриманих
послуг абонент зобов'язаний у
п'ятиденний термін з дня представлення
постачальником платіжних документів
до банківської установи, направити
повноважного представника з
обгрунтовуючими документами для
проведення звірки даних та підписання
акту звірки в цей же термін. При
невиконанні цієї умови дані
постачальника вважаються прийнятими
абонентом.

Як вбачається із матеріалів справи, а
саме позивачем направлялись платіжні
вимоги-доручення та дебетові
інформаційні повідомлення на адресу
відповідача за період з 01.01.2009 року по
31.08.2012 року.

Водночас, в матеріалах справи відсутні
будь-які докази звернення відповідача
до позивача із вимогами провести
звіряння розрахунків, у зв'язку із
непогодженням вартості або кількості
отриманих послуг.

Крім того, твердження відповідача, що
позивачем направлялися платіжні
вимоги-доручення до ПАТ «КБ «Хрещатик»,
а не до ПАТ «Укрсоцбанк», яке є
банківською установою відповідача є
необґрунтованими, оскільки як
вбачається із вищевказаних платіжних
вимог-доручень та
дебетово-інформаційних повідомлень (із
графи «банк платника»), вони
направлялися саме до ПАТ «Укрсоцбанк».

Також, колегія суддів не погоджується
із твердженнями відповідача, що
позивач зобов'язаний був направити
платіжні вимоги-доручення до
банківської установи відповідача - ПАТ
«Укрсоцбанк» за допомогою відділення
поштового зв'язку.

Так, згідно п. 22.3 Закону України «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні» встановлено, що розрахункові
документи, за винятком платіжної
вимоги-доручення, мають подаватися
ініціатором до банку, що його
обслуговує. Платіжна вимога-доручення
подається отримувачем коштів
безпосередньо до платника. Доставка
платіжної вимоги-доручення до платника
може здійснюватися банком, що
обслуговує отримувача коштів, через
банк, що обслуговує платника, а також за
допомогою засобів зв'язку.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що на підставі п.
3.7 договору облікові дані
постачальника щодо кількості та
вартості наданих послуг є такими, що
погоджені з відповідачем, а
нездійснення оплати по ним є
безпідставним.

Крім того, заперечуючи проти заявлених
позовних вимог відповідач зазначає, що
позивач безпідставно включає до оплати
вартість послуг з постачання холодної
води, яка використовується для
виготовлення гарячої води, оскільки
умовами укладеного сторонами договору
надання таких послуг не передбачено, а
відтак, у заявника відсутній обов'язок
з оплати зазначених послуг. Послуги
гарячого водопостачання відповідач до
02.07.2012 року отримував від ПАТ
«Екостандарт» на підставі договору №
450094 від 01.02.1999 року, а з 02.07.2012 року від
ТОВ «Євро-Реконструкція» на підставі
договору № 450094 від 02.07.2012 року.

Проте, колегія суддів зазнає, що
Публічне акціонерне товариство
«Екостандарт» та Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Євро-реконструкція» - це
енергопостачальні підприємства, які у
відповідності до ч. 1 ст. 275 ГК України
відпускають електричну енергію, пару,
гарячу і перегріту воду споживачеві
(абоненту), який зобов'язаний оплатити
прийняту енергію. Предметом договору
енергопостачання є окремі види енергії
з найменуванням, передбаченим у
державних стандартах або технічних
умовах.

Отже, вказані підприємства здійснюють
реалізацію саме теплової енергії на
потреби гарячого водопостачання, а не
самої води у будь - якому її вигляді, та
здійснюють нарахування лише за
використані для підігріву води
гігакалорії.

Крім того, з матеріалів справи слідує,
що діяльність по централізованому
питному водопостачанню та
водовідведенню здійснює ПАТ
«Київводоканал».

При цьому, ПАТ «Екостандарт» та ТОВ
«Євро-Реконструкція» можна розглядати
лише як підприємства, які користуються
централізованим питним
водопостачанням безпосередньо для
власних потреб і не може
використовувати холодну питну воду для
наступного виробництва та постачання
гарячої води іншим споживачам. Тим
більше, що вид водопостачання має
залежати не тільки від наявності у
позивача споруд або пристроїв для
забору води безпосередньо з водного
об'єкта, а також від способу подачі
гарячої води споживачам.

Таким чином, ПАТ «Екостандарт»
надавала, а ТОВ «Євро-Реконструкція»
надає послуги з теплової енергії, яка
використовується для виробництва
гарячої води, але останні не є
виробниками або виконавцями послуг з
гарячого водопостачання, оскільки в
силу ст.13 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
централізоване постачання холодної та
гарячої води визначено як один з видів
житлово-комунальних послуг, який не
можна розділити окремо на постачання
холодної та постачання гарячої води.

При цьому, предметом регулювання
відносин між позивачем та відповідачем
за договором від 06.12.2000 року № 8698/4-14 є
постачання саме питної води, а не
питної холодної чи питної гарячої води,
незалежно від подальшого використання
відповідачем цієї питної води в якості
холодної води чи підігріву цієї води
і використання в якості гарячої води.

З п. 3.13 Правил вбачається, що єдиною
підставою для оплати вартості питної
води, що використовується для
приготування гарячої води є
відповідний договір укладений між ПАТ
«АК «Київодоканал» та
енергопостачальною організацією чи
між енергопостачальною організацією
та відповідачем, як абонентом наданих
послуг.

Відповідач не надав доказів того, що
він уклав договір і оплачує послуги
будь-якій іншій особі, крім позивача, з
постачання питної води для підігріву
або послуги з постачання гарячої води.

Крім того, апеляційним судом
встановлено, що Комунальне
підприємство «Головний
інформаційно-обчислюваний центр»
перебуває у договірних відносинах з
відповідачем на підставі договору № 775
від 02.01.2009 року, на виконання умов якого
третя особа 2 здійснює на замовлення
відповідача обробку та розщеплення
платежів споживачів
житлово-комунальних послуг на складові
по видам житлово-комунальних послуг та
перераховує розщеплені кошти із
транзитного рахунку КП «Головний
інформаційно-обчислюваний центр» на
рахунки виробників та виконавців
житлово-комунальних послуг.

Як вбачається із
статистично-аналітичної інформації,
наданої третьою особою 2 про
розщеплення коштів на розрахунковий
рахунок ПАТ «АК «Київводоканал» та
наданих пояснень представника третьої
особи 2 у судовому засіданні, на рахунок
позивача надходили кошти з наступним
призначенням платежу: за холодну воду,
за воду для підігріву та за
водовідведення гарячої води.

Вказані розщеплення здійснюються КП
«Головний інформаційно-обчислюваний
центр» на підставі листа виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської держаної
адміністрації) № 004-3364 від 21.12.2011 року,
відповідно до якого зазначено, що
розщеплення платежів населення з
тарифу за один кубічний метр (або з
тарифу на одну особу) за послуги з
централізованого постачання гарячої
води проводиться в пропорції: на
рахунок ПАТ «АК «Київводоканал» -10,6%, на
рахунок теплопостачального
підприємства - 71,1%, на рахунок
балансоутримувача теплового пункту
(бойлера) - 11,3%.

Отже, вищевказаним листом виконавчий
орган Київської міської ради
(Київської міської держаної
адміністрації) підтвердив те, що
частина коштів за послуги гарячого
водопостачання перераховується на
рахунок ПАТ «АК «Київводоканал», як
організації, яка постачає воду.

Крім того, колегія суддів наголошує, що
згідно із п. 1.1.1 договору про надання
послуг № 775 від 02.01.2009 року КП «Головний
інформаційно-обчислюваний центр»
здійснює розщеплення платежів
населення згідно наданих ЖБК
«Будівельник-9» дислокації будинків та
відомостей про реквізити
підприємств-виробників комунальних
послуг, баз даних нарахувань за
фактично спожиті житлово-комунальні
послуги по квартиронаймачам та
власникам житла.

Як вбачається із матеріалів справи, ЖБК
«Будівельник-9» жодного разу не
звертався до КП «Головний
інформаційно-обчислюваний центр» із
скаргою про неналежне виконання умов
договору про надання послуг, в частині
безпідставного перерахування коштів
ПАТ «АК «Київводоканал» в якості
оплати води, яка йде на підігрів.

До того ж, чинним законодавством,
зокрема ДержСанПіН 2.2.4-171-10,
передбачено, що лише питна вода може
використовуватися для забезпечення
фізіологічних, санітарно-гігієнічних,
побутових та господарських потреб
населення, а також для виробництва
продукції, що потребує використання
питної води, в тому числі для
забезпечення побутових та
господарських потреб населення в
гарячій воді. При цьому, предметом
регулювання відносин між позивачем та
відповідачем за договором від 06.12.2000
року № 8698/4-14 є постачання саме питної
води, незалежно від подальшого
використання відповідачем цієї питної
води в якості холодної води чи
використання в якості гарячої води. А
отже, доводи відповідача, що договором
№ 8698/4-14 від 06.12.2000 року, укладеним між
позивачем та відповідачем не
регулюються відносини щодо поставки
води, яка йде на підігрів, є
безпідставними.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що у даному
випадку відсутні підстави вважати, що
відповідач звільнений від обов'язку
оплатити послуги позивача з постачання
холодної питної води, яка в подальшому
була використана відповідачем для її
підігріву і надання послуг з гарячого
водопостачання своїм споживачам.

Щодо посилань відповідача на те, що
згідно умов договору на послуги
водопостачання та водовідведення, може
існувати тільки один код, то колегія
суддів зазначає, що із змісту вказаного
договору не вбачається, що сторони
погодили відкриття лише одного коду
абонента, а саме 2-468.

Виходячи із змісту укладеного між
сторонами договору, останній за своєю
природою є договором послуг, за умовами
якого одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором (ст. 901 ЦК
України).

Частиною першою статті 903 ЦК України
передбачено, що якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 3.6 договору на послуги
водопостачання та водовідведення
встановлено, що абонент розраховується
за послуги водопостачання та
водовідведення у порядку
встановленому чинним законодавством, у
п'ятиденний термін з дня представлення
постачальником платіжних документів
до банківської установи.

Так, відповідач зазначає, що в актах про
зняття показань з приладу обліку, які
позивач подав в якості доказів
постачання води, яка йде на підігрів,
містяться посилання на КПУЖГ
Дарницького району ЖЕД-202, а не на ЖБК
«Будівельник-9», а отже він не повинен
їх оплачувати.

Однак, розглянувши матеріали справи та
надані сторонами пояснення,
апеляційним судом встановлено, що за
адресою вул. Архітектора Вербицького,
14-д, на який міститься посилання в актах
про зняття показань з приладу обліку,
розташований центральний тепловий
пункт. Вказаний центральний тепловий
пункт враховує об'єми питної води у
складі гарячої, спожитої мешканцями
житлових будинків не лише ЖБК
«Будівельник-9», але й КП УЖГ
Дарницького району. Тому зняття
показань з приладів відбувається з
представником тієї житлової
організації, яка забезпечить свого
представника.

Крім того, як зазначалося вище, при
отриманні платіжних документів від
позивача та в разі незгоди щодо
кількості або вартості отриманих
послуг відповідач повинен був
звернутися до позивача для проведення
звірки даних.

Беручи до уваги, що відповідач не
оскаржував надані позивачем платіжні
документи, колегія суддів приходить до
висновку, що на підставі п. 3.7 договору
на послуги водопостачання та
водовідведення вони (платіжні
доручення) вважаються прийнятими.

Щодо посилань відповідача, що
розпорядження КМДА, які приймались
після листопада 2006 року, якими
встановлювались тарифи на послуги з
холодного водопостачання та
водовідведення, не пройшли державної
реєстрації, а отже не набули чинності,
то колегія суддів зазначає наступне.

Так, заперечуючи доводи відповідача,
позивач зазначає, що зі змісту
розпоряджень № 516, № 980 та № 1332
вбачається, що вони стосуються
встановлення та погодження тарифів на
житлово-комунальні послуги у м. Києві.

Згідно ст. 1 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», виконавчі
органи рад - органи, які відповідно до
Конституції України та цього Закону
створюються сільськими, селищними,
міськими, районними в містах (у разі їх
створення) радами для здійснення
виконавчих функцій і повноважень
місцевого самоврядування у межах,
визначених цим та іншими законами.

Згідно ч. 2 ст. 140 Конституції України та
ч. 2 ст. 24 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», особливості
здійснення місцевого самоврядування в
містах Києві та Севастополі
визначаються окремими законами про
міста Київ і Севастополь.

Відповідно ст. 10 Закону України «Про
столицю України - місто-герой Київ»,
Київська міська та районні в місті ради
мають власні виконавчі органи, які
утворюються відповідно Київською
міською радою, районними в місті
радами, підзвітні та підконтрольні
відповідним радам.

Пунктом 2 Перехідних положень Закону
України «Про столицю України -
місто-герой Київ» встановлено, що
міська та районні в місті Києві ради
протягом місяця після набрання
чинності цим Законом вирішують питання
щодо формування власних виконавчих
органів на базі відповідних державних
адміністрацій, які паралельно
виконують функції державної
виконавчої влади, що є особливістю
здійснення виконавчої влади в місті
Києві.

Виходячи з приписів ст. 1 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
та особливостей здійснення місцевого
самоврядування в місті Києві, які
визначаються Законом України «Про
столицю України - місто-герой Київ»,
виконавчий орган створюється
Київською міською радою.

Так, Рішенням Київської міської ради
від 20.06.2002 року 28/28 «Про утворення
виконавчого органу Київської міської
ради та затвердження його структури і
загальної численності» було утворено
виконавчий орган Київради, який
відповідно до пункту 2 розділу VII
Прикінцевих положень Закону України
«Про столицю України - місто герой
Київ» паралельно виконує функції
органу державної виконавчої влади, що є
особливістю здійснення виконавчої
влади та місцевого самоврядування в
місті Києві, із збереженням існуючої
назви «Київська міська державна
адміністрація».

Особливістю виконавчого органу у місті
Києві є те, що Київська міська державна
адміністрація та виконавчий орган
Київради є фактично одним органом, хоча
мають різні повноваження та порядок
діяльності.

Розглядаючи конституційність цього
положення Конституційний суд України
своїм рішенням від 25.12.2003 № 21-рп/2003
надав тлумачення ст. 10 Закону України
«Про столицю України - місто-герой
Київ» де зазначив, що Київська міська
державна адміністрація є єдиним в
організаційному відношенні органом,
який виконує функції виконавчого
органу Київської міської ради та
паралельно функції місцевого органу
виконавчої влади. З питань, віднесених
до відання місцевого самоврядування,
цей орган підзвітний і підконтрольний
Київській міській раді, а з питань
здійснення повноважень у сфері
виконавчої влади - Кабінету Міністрів
України.

Таким чином, Київська міська державна
адміністрація є єдиним в
організаційному відношенні органом,
який виконує функції виконавчого
органу Київської міської ради та
паралельно функції місцевого органу
виконавчої влади.

Виходячи з викладеного, Київська
міська державна адміністрація, як
виконавчий орган Київської міської
ради, наділена повноваженнями органу
місцевого самоврядування і як орган
виконавчої влади - повноваженнями
органу державної влади.

Згідно п. 2 ч. а ст. 28 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні», до
відання виконавчого органу сільської,
селищної, міської ради (в даному
випадку - Київської міської ради)
віднесено встановлення в порядку і
межах, визначених законодавством,
тарифів щодо оплати побутових,
комунальних, транспортних та інших
послуг, які надаються підприємствами
та організаціями комунальної
власності відповідної територіальної
громади; погодження в установленому
порядку цих питань з підприємствами,
установами та організаціями, які не
належать до комунальної власності.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», до
повноважень органів місцевого
самоврядування у сфері
житлово-комунальних послуг належить
встановлення цін/тарифів на
житлово-комунальні послуги відповідно
до закону.

Таким чином, виходячи з приписів
вищевказаних норм законодавства, можна
дійти висновку, що до повноважень
Київської міської державної
адміністрації, як виконавчого органу
Київської міської ради згідно п. 2 п. 1
ст. 7 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» та п. 2 ч. а
ст. 28 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», віднесено
повноваження встановлювати та
погоджувати ціни/тарифи на
житлово-комунальні послуги, тарифи на
послуги з водопостачання та
водовідведення, а тому виконавчим
органом Київської міської ради
(Київською міською державною
адміністрацією) було прийнято
зазначені розпорядження в межах його
повноважень та у спосіб, що
встановлений законами України.

З метою впорядкування видання
міністерствами, іншими органами
виконавчої влади нормативно-правових
актів, забезпечення охорони прав,
свобод і законних інтересів громадян,
підприємств, установ та організацій
видано Указ Президента України «Про
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств
та інших органів виконавчої влади» від
03.10.1992 №493/92.

Статтею 1 Указу встановлено, що з 01.01.1993
року нормативно-правові акти, які
видаються міністерствами, іншими
органами виконавчої влади, органами
господарського управління та контролю
і які зачіпають права, свободи й
законні інтереси громадян або мають
міжвідомчий характер, підлягають
державній реєстрації.

Статтею 3 вищевказаного Указу
передбачено, що нормативно-правові
акти, зазначені в статті 1 цього Указу,
набувають чинності через 10 днів після
їх реєстрації, якщо в них не
встановлено пізнішого строку надання
їм чинності.

Відповідно до п. 15 Положення про
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств,
інших органів виконавчої влади,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 28.12.1992 № 731,
органи виконавчої влади направляють
для виконання нормативно-правові акти
лише після їх державної реєстрації та
офіційного опублікування. У разі
порушення зазначених вимог
нормативно-правові акти вважаються
такими, що не набрали чинності, і не
можуть бути застосовані.

Однак, відповідно до преамбули та п. 1
Указу Президента України «Про державну
реєстрацію нормативно-правових актів
міністерств та інших органів
виконавчої влади» та п. 1 Положення про
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств,
інших органів виконавчої влади, до
предмета регулювання цих актів не
віднесено акти органів місцевого
самоврядування та їх виконавчих
органів.

Таким чином, реєстрація розпоряджень
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) щодо встановлення цін
(тарифів) на житлово- комунальні
послуги на момент їх прийняття,
законодавством передбачена не була.

Необхідність такої реєстрації було
встановлено лише з 01.08.2011 року, з
моменту доповнення постанови КМУ від 28
грудня 1992 № 731 пунктом 22.

Разом з цим, розпорядження № 516, № 980 та
№ 1332, як в них самих зазначено, прийняті
Виконавчим органом Київської міської
ради (Київською міською державною
адміністрацією), тобто органом
місцевого самоврядування. Про це також
свідчить і те, що вони, як зазначено в
преамбулах самих розпоряджень,
прийняті відповідно до ЗУ «Про місцеве
самоврядування в Україні», ЗУ «Про
столицю України - місто-герой Київ» та
ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

Отже, виконавчий орган Київської
міської ради (Київська міська державна
адміністрація), приймаючи
розпорядження № 516 від 29.04.2009 «Про
встановлення та погодження тарифів на
комунальні послуги з централізованого
постачання холодної води і
водовідведення холодної та гарячої
води для населення», розпорядження № 980
від 31.08.2009 «Про встановлення та
погодження тарифів на комунальні
послуги з централізованого постачання
холодної води і водовідведення
холодної та гарячої води для
населення» та розпорядження № 1332 від
30.11.2009 «Про встановлення та погодження
тарифів на комунальні послуги з
централізованого постачання холодної
води і водовідведення холодної та
гарячої води для населення» діяв
виключно в межах наданих йому
повноважень та з дотриманням норм
чинного законодавства.

Крім того, відповідно до п. 13 Положення
про Національну комісію, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг, рішення, прийняті
Комісією, оформлюються постановами і
розпорядженнями.

Рішення НКРЕ, які є
нормативно-правовими актами,
підлягають обов'язковій державній
реєстрації в установленому
законодавством порядку, крім рішень з
питань встановлення цін та тарифів.
Винятком у даному випадку є
встановлення цін тарифів для
населення, тобто - роздрібних цін.

Рішення Комісії, які відповідно до
закону є регуляторними актами (крім
рішень щодо встановлення тарифів),
розробляються, розглядаються,
приймаються та оприлюднюються з
урахуванням вимог Закону України «Про
засади державної регуляторної
політики у сфері господарської
діяльності».

Таким чином, як зазначає позивач
рішення НКРЕ щодо встановлення цін і
тарифів для суб'єктів господарювання
не підлягають державній реєстрації.

Отже, постанова Національної комісії
регулювання ринку електроенергетики
України від 20.01.2011 року № 58 «Про
встановлення тарифів на послуги з
централізованого водопостачання та
водовідведення ВАТ «АК
«Київводоканал»» та постанова
Національної комісії, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг від 10.02.2012 року № 82
«Про встановлення тарифів на послуги з
централізованого водопостачання та
водовідведення ПАТ «АК
«Київводоканал»» також прийняті в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені законодавством та не
підлягають реєстрації в органах
Міністерства юстиції України, так як
вони не є ані нормативно-правовими
актами, ані регуляторними актами, які
містять норми права, оскільки не
регулюють суспільні відносини та
носять персоніфікований характер щодо
встановлення ПАТ «АК «Київводоканал»
тарифів на послуги з водопостачання та
водовідведення.

В свою чергу відповідач зазначає, що
постановою Верховного Суду України від
28.11.2011 року у справі № 21-246а11, яка
прийнята за результатом перегляду
постанови Київського апеляційного
адміністративного суду від 14.01.2009 року,
що залишена без змін ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
29.03.2011 року встановлено, що
нормативно-правові акти, які видаються
органами виконавчої влади, в тому числі
Київською міською державною
адміністрацією підлягають державній
реєстрації.

Як вбачається із змісту вказаної
постанови Верховного Суду України,
останній зазначив, що у справі, яка
розглядається Вищий адміністративний
суд України правильно застосував норми
матеріального права.

Водночас, колегією суддів встановлено,
що ухвала Вищого адміністративного
суду України від 29.03.2011 року, яка була
переглянута Верховним Судом України
від 28.11.2011 року, скасована ухвалою
Вищого адміністративного суду України
від 04.04.2012 року, а справа направлена на
новий розгляд.

Крім того, вирішення питання щодо
чинності нормативно-правового акту
згідно із п. 2 ст. 17 КАС України
відноситься до юрисдикції
адміністративних судів.

Колегією суддів встановлено, що на
даний час не існує рішення суду
адміністративної юрисдикції, яке
набрало законної сили, яким
розпорядження КМДА № 516, № 980, № 1332
визнано нечинними.

Тому, апеляційний суд вважає
правомірним застосування до даних
правовідносин тарифів, встановлених
вищевказаними розпорядженнями КМДА.

В силу положень ст.ст. 525, 526 ЦК України,
ст. 193 Господарського кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться, одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Наявна заборгованість підтверджується
платіжними вимогами-дорученнями за
період з липня 2009 року по серпень 2012
року за абонентським кодом 2-40468;
платіжні вимоги-доручення за період з
липня 2009 року по серпень 2012 року за
абонентським кодом 2-468;
дебетово-інформаційними
повідомленнями з банку ПАТ "КБ
"Хрещатик" за період з січня 2009 року по
липень 2011 року; розшифровками рахунків
абонента за період з квітня 2009 року по
серпень 2012 року за абонентським кодом
2-40468; розшифровками рахунків абонента
за період з січня 2009 року по серпень 2012
року за абонентським кодом 2-468;
зведеною відомістю розщеплення сплат
КП "ГІОЦ"; копією актів про зняття
показань з приладу обліку.

Зважаючи на встановлені обставини
справи та вимоги правових норм
викладених вище, а також на те, що
відповідач в установленому порядку
обставини, які повідомлені позивачем
та розміру позовних вимог не
спростував, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги в частині стягнення
основного боргу обґрунтованими.

Водночас, як вбачається із матеріалів
справи відповідачем була подана заява
про застосування строку позовної
давності.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
(ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З матеріалів справи слідує, що
відповідач за первісним позовом має
заборгованість через невиконання умов
договору за період з 01.01.2009 року по
31.08.2012 року.

Колегією суддів встановлено, що
клопотання про поновлення пропущеного
строку позовної давності позивачем не
заявлялось, поважності причин його
пропуску та мотивів поновлення
позивачем не заявлено, не надано та не
доведено.

Дослідивши наданий позивачем до
матеріалів справи розрахунок, суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку про застосування
позовного періоду обмеженого строком
позовної давності, а саме до 01.12.2009 року.

З огляду на зазначене, колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції обгрунтовано задовольнив
позовні вимоги за первісним позовом в
частині стягнення основного боргу
частково, з урахуванням судом
застосування строків позовної
давності, за період з 01.12.2009 року по
31.08.2012 року у сумі 26 161, 30 грн. за
постачання питної води для населення
(вода+стоки) за кодом 2-468 та 43 428, 03 грн. за
період з 01.12.2009 року по 31.08.2012 року за
постачання питної води для населення
за кодом 2-40468.

Крім того, позивачем за первісним
позовом нараховані до стягнення з
відповідача 3% річних у сумі 3 512, 44 грн.,
збитків від інфляції у розмірі 3 439, 01
грн. та пені у сумі 168, 24 грн.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України передбачає, що боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Так, колегією суддів здійснено
перерахунок трьох процентів річних від
простроченої суми та інфляційних втрат
відповідно до застосування строків
позовної давності. Та встановлено, що
суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку про часткове
задоволення первісних позовних вимог в
частині стягнення 3% річних та збитків
від інфляції, а саме: 3 264, 29 грн. та 2 947, 55
грн. відповідно за період з 01.12.2009 року
по 31.08.2012 року.

Згідно із ч. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що за
несвоєчасну оплату послуг з
водопостачання та водовідведення
абонент сплачує пеню у розмірі 1%
несплаченої суми за кожний день
прострочення.

Статтею 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
встановлено, що розмір пені,
передбачений ст. 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Перевіривши розрахунок пені наданий
позивачем, колегія суддів дійшла до
висновку, що він є обґрунтовано вірним,
а тому суд першої інстанції
обґрунтовано задовольнив позовні
вимоги в частині стягнення пені у сумі
168, 24 грн.

Щодо зустрічних позовних вимог,
колегія суддів приходить до висновку
про відмову у задоволенні позову про
стягнення з ПАТ «АК «Київводоканал»
безпідставно отриманих коштів,
враховуючи наступне.

Подаючи зустрічний позов відповідач
зазначив, що розпорядження КМДА, які
встановлювали тарифи на послуги з
холодного водопостачання та
водовідведення до листопада 2006 року
скасовані, а розпорядження КМДА, які
приймались після листопада 2006 року,
якими встановлювались тарифи на
послуги з холодного водопостачання та
водовідведення, не пройшли державної
реєстрації, а отже не набули чинності.
Так, ЖБК "Будівельник-9" вважає, що за
спірний період чинними тарифами, що
підлягають застосуванню є тарифи
встановлені Розпорядженням КМДА від
03.06.1999 за № 851 "Про тарифи на
житлово-комунальні послуги", а тому
відповідач зазначає, що за період з
січня 2010 року по листопад 2012 року
включно по холодній воді та
водовідведенню, позивач отримав кошти
у розмір 92 944, 79 грн. без достатньої
правової підстави.

Крім того, відповідач вказує, що згідно
умов договору укладеного з позивачем,
він не зобов'язаний сплачувати кошти за
постачання води, що йде на підігрів,
оскільки даний обов'язок не
передбачений умовами договору.
Враховуючи зазначене, відповідач
вважає, що позивач отримав кошти за
воду, що йде на підігрів у розмірі 93 408, 93
грн. без достатньої правової підстави.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу
України, особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала.

Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Положення цієї глави застосовуються
також до вимог про: повернення
виконаного за недійсним правочином;
витребування майна власником із чужого
незаконного володіння; повернення
виконаного однією із сторін у
зобов'язанні; відшкодування шкоди
особою, яка незаконно набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи.

Зобов'язання із набуття або збереження
майна без достатньої правової підстави
має місце за наявності таких умов: є
набуття або збереження майна, таке
набуття здійснено за рахунок іншої
особи, та відсутня правова підстава для
набуття або збереження майна за
рахунок іншої особи, як наслідок
помилки, обману, випадковості або інших
підстави набуття або збереження майна,
які не можна віднести до підстав
виникнення цивільних прав та
обов'язків.

Підставою виникнення зобов'язання із
безпідставного збагачення можуть бути
як дії набувача майна або потерпілого,
так і події. При цьому поведінка
набувача майна може бути як
правомірною (коли він набуває майно
внаслідок помилки, без умислу зі своєї
сторони), так і неправомірною (коли
набувач майна свідомо здійснює якісь
неправомірні діяння з метою отримання
безпідставного збагачення).

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Як зазначено вище, відповідачем не
надано належних доказів, які б свідчили
про відсутність у нього обов'язку щодо
сплати води, що йде на підігрів та не
доведено, що позивачем при розрахунку
суми боргу були використанні тарифи,
які визнанні нечинними.

Отже, судом не встановлено обставин
утримання відповідачем за зустрічним
позовом грошових коштів позивача за
зустрічним позовом без достатніх
правових підстав, а тому суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив у
задоволенні зустрічних позовних вимог.

За таких обставин висновки суду першої
інстанції про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, а тому рішення
Господарського суду міста Києва від
25.11.2013 року у справі № 5011-20/18178-2012
відповідає чинному законодавству,
фактичним обставинам та матеріалам
справи і підстав для його скасування не
вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по
сплаті судового збору за подання
апеляційної скарги покладаються на
заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу
Житлово-будівельного кооперативу
"Будівельник-9 на рішення
Господарського суду міста Києва від
25.11.2013 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 25.11.2013 року у справі №
5011-20/18178-2012 - без змін.

3. Матеріали справи № 5011-20/18178-2012
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом
двадцяти днів до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя
М.А. Дідиченко

Судді
Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко