ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2014 р.
Справа № 914/1480/14

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Юкон-Продтрейд»,
м.Ковель, Волинська область

до відповідача: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м.Львів

про стягнення 22 287,79 грн.

Суддя Мазовіта А.Б.

Секретар Юрків М.Г.

Представники:

від позивача: Петрук Ю.О., представник
(довіреність №338 від 25.03.2014р.);

від відповідача: не з'явився

Представнику позивача роз'яснено його
права та обов'язки, передбачені ст.22 ГПК
України, заяв про відвід суду не
поступало.

На розгляд господарського суду
Львівської області подано позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Юкон-Продтрейд»,
м.Ковель, Волинська область до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м.Львів про
стягнення 22 287,79 грн.

Розглянувши матеріали справи, суд
визнав представлені матеріали
достатніми для прийняття позовної
заяви до розгляду і ухвалою від 25.04.2014р.
призначив розгляд справи на 12.05.2014 р.
Ухвалою суду від 12.05.2014 р. розгляд
справи відкладався на 26.05.2014 р.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги,
просив задоволити. З приводу
заявленого позову пояснив, що між
позивачем та відповідачем було
укладено договір поставки, на
виконання умов якого відповідачу було
поставлено товар. Однак, відповідач
свої зобов'язання щодо оплати вартості
отриманого товару не виконав,
внаслідок чого позивач просив стягнути
з відповідача заборгованість за
договором в сумі 5513 грн. 04 коп., пеню в
розмірі 235 грн. 63 коп., штраф в розмірі
16539 грн. 12 коп. та судові витрати.

Відповідач в судові засідання явку
повноважного представника не
забезпечив, проти позову не заперечив,
вимог ухвали суду від 25.04.2014 р. не
виконав, причин неявки не повідомив.
Ухвали суду надсилалися на адресу,
вказану у позовній заяві, а саме: 79032,
АДРЕСА_1. Факт надіслання
відповідачеві ухвали про порушення
провадження у справі та ухвали про
відкладення розгляду справи
підтверджується реєстрами на
відправлення рекомендованої з
повідомленням кореспонденції № 505 та
№569 за 28.04.2014р. та 15.05.2014 р. відповідно.

Станом на 26.05.2014 р. із вказаної адреси
від відповідача не повернулись поштові
повідомлення про вручення йому ухвал
суду або поштові конверти без вручення
його адресату.

Як вбачається із наданого
представником позивача витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців,
місцем проживання ОСОБА_1 дійсно є: 79032,
АДРЕСА_2.

Згідно п.п. 3.9.1 п.п.3.9 п.3постанови
пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26.12.2011, №18, за
змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
Доказом такого повідомлення в разі
неповернення ухвали підприємством
зв'язку може бути й долучений до
матеріалів справи та засвідчений самим
судом витяг з офіційного сайту
Українського державного підприємства
поштового зв'язку "Укрпошта" щодо
відстеження пересилання поштових
відправлень, який містить інформацію
про отримання адресатом відповідного
поштового відправлення, або
засвідчена копія реєстру поштових
відправлень суду.

Відтак, суд виконав умови
Господарського процесуального кодексу
України щодо належного повідомлення
відповідача про час і місце розгляду
справи. До повноважень господарських
судів не віднесено встановлення
фактичного місцезнаходження юридичних
осіб або місця проживання фізичних
осіб - учасників судового процесу на
час вчинення тих чи інших
процесуальних дій. Інші адреси
відповідача, крім вказаної у позовній
заяві та Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, ні позивачу, ні суду
невідомі.

Господарському суду представлено
достатньо матеріалів, що дає
можливість розглянути справу
відповідно до ст.75 ГПК України при
відсутності пояснень (заперечень)
відповідача щодо заявлених позовних
вимог та представника відповідача у
судовому засіданні, за наявними у
справі матеріалами яких достатньо для
встановлення обставин справи і
вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, повно та об'єктивно
дослідивши докази в їх сукупності, суд
встановив наступне.

20.11.2013 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Юкон-Продтрейд»
(постачальник, позивач у справі) та
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
(покупець, відповідач у справі) було
укладено договір поставки №379,
відповідно до умов якого постачальник
передає у власність та/або на
зберігання (з метою створення
запасів)/резервування товар, в строки
та на умовах, передбачених даним
договором, а покупець приймає,
зберігає/резервує та оплачує товар на
умовах, визначених у даному договорі.

Даний договір укладався строком на
один рік і набув чинності з моменту
його підписання сторонами (п.10.1.
договору).

Пунктом 4.4. договору сторони
передбачили, що датою поставки партії
вважається дата прийому-передачі
товару, зазначена у відповідній
накладній (відповідному
товаросупроподжувальному документі).

Відповідно до п.6.1. договору,
прийом-передача товару здійснюється
представниками сторін в пункті
поставки в порядку, визначеному чинним
законодавством України та
оформляється шляхом підписання
накладних та їх посвідченням печаткою.

На виконання умов вищевказаного
договору, позивач поставив і передав у
власність відповідачеві товар на суму 5
513грн. 04 коп., що підтверджується
видатковою накладною №ю-000036332 від
20.11.2013 р., яка підписана сторонами та
посвідчена їх печатками.

Згідно з п.5.1 договору, покупець
здійснює розрахунки за товар у формі
попередньої оплати у розмірі 100%
вартості партії товару, що
поставляється по даному договору.

Постачальник може надати покупцю
можливість сплатити вартість
поставленого товару протягом 14
календарних днів з дати поставки. (п.5.2.
договору).

Незважаючи на факт належного
здійснення позивачем своїх обов'язків
за договором, відповідач вартість
поставленого товару не оплатив.

Як визначено п.7.1. договору, у разі
несвоєчасної оплати вартості товару
покупець зобов'язаний сплатити
постачальнику пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми
заборгованості за кожен день
прострочки. У випадку прострочки
покупцем оплати вартості товару
більше, ніж на 2 календарних місяці,
покупець зобов'язаний додатково
сплатити на користь постачальника
штраф у трикратному розмірі від суми
поставки, строк по якій було порушено.

За порушення строків оплати товару
позивач також просив стягнути з
відповідача пеню за період з 04.12.2013 р. по
02.04.2014 р. включно в розмірі 235 грн. 63 коп.
та штраф в розмірі 16539 грн. 12 коп.

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з
підстав виникнення зобов'язань, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну товару (ч.1 ст. 692 ЦК України).

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 5 ст. 626 ЦК
України, договір є відплатним, якщо
інше не встановлено договором, законом
або не випливає із суті договору.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких вимог -
відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться. Аналогічні вимоги
встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено,
що боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про прострочення виконання
зобов'язання боржником, що в свою чергу
є підставою для стягнення суми боргу,
оскільки, відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК
України, одностороння відмова від
виконання договору не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України,
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено,
що у разі, якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором.

Як встановлено п.7.1. договору, у разі
несвоєчасної оплати вартості товару
покупець зобов'язаний сплатити
постачальнику пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми
заборгованості за кожен день
прострочки.

Відповідно до проведеного судом
розрахунку, сума пені, яка підлягає
стягненню з відповідача, відповідає
сумі, заявленій до стягнення позивачем,
та становить 235 грн. 63 коп.

Щодо позовних вимог про стягнення
штрафу, суд зазначає наступне.

Згідно ч.2. ст.549 ЦК України, штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання.

В п.7.1. договору вказано, що у випадку
прострочки покупцем оплати вартості
товару більше, ніж на 2 календарних
місяці, покупець зобов'язаний
додатково сплатити на користь
постачальника штраф у трикратному
розмірі від суми поставки, строк по
якій було порушено.

Статтею 233 Господарського кодексу
України суду надано право зменшувати
розмір штрафних санкцій у разі, якщо
належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора При цьому повинно бути взято
до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Частина 3 ст.551 Цивільного кодексу
України також містить норму, за якою
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Аналогічна норма передбачена і в п.3 ч.1
ст.83 Господарського процесуального
кодексу України: господарський суд має
право зменшувати у виняткових випадках
розмір неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання.

Таким чином, суд має право, виходячи з
конкретних обставин справи, зменшити
розмір штрафних санкцій, але не
звільняти повністю боржника від їх
сплати.

Зазначені норми законодавства
ставлять право суду на зменшення
неустойки в залежність від
співвідношення її розміру і збитків.

При цьому слід враховувати, що правила
ст. 551 ЦК України та ст.233 ГК України
направлені на запобігання збагаченню
кредитора за рахунок боржника,
недопущення заінтересованості
кредитора у порушенні зобов'язання
боржником.

Наявність у кредитора можливості
стягувати із споживача надмірні
грошові суми як неустойку спотворює її
дійсне правове призначення, оскільки
із засобу розумного стимулювання
боржника виконувати основне грошове
зобов'язання неустойка перетворюється
на несправедливо непомірний тягар для
споживача та джерело отримання
невиправданих додаткових прибутків
кредитором.

Суд також відзначає невідповідність
(неспіврозмірність) розміру заявленого
до стягнення штрафу сумі
заборгованості, яка виникла внаслідок
неналежного виконання відповідачем
своїх зобов'язань за договором.

Пункт 6 ч.1 ст.3 ЦК України до загальних
засад цивільного законодавства
відносить принципи справедливості,
добросовісності та розумності.

Частиною 3 ст.509 ЦК України встановлено,
що зобов'язання має грунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Пунктом 3.17.4 постанови пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» від
26.12.2011, № 18 роз'яснено, що вирішуючи, в
тому числі й з власної ініціативи,
питання про зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), яка підлягає
стягненню зі сторони, що порушила
зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК),
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеню
виконання зобов'язання, причини
(причин) неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Отже, право на зменшення розміру
штрафних санкцій, встановлене
приписами ст.83 ГПК України,
господарський суд може реалізувати і
за відсутності відповідного
клопотання сторони, а саме за власною
ініціативою.

Зважаючи на те, що заборгованість не
має тривалого характеру, нарахування
надмірно великих штрафних санкцій не
може бути способом збагачення, а є
відповідальністю за порушення
господарського зобов'язання,
відсутність доказів завдання
позивачеві збитків внаслідок
невиконання зобов'язання, беручи до
уваги інтереси як боржника, так і
кредитора, суд дійшов висновку
використати своє право, надане йому ч.3
ст.551 ЦК України, ч.1 ст.233 ГК України,
п.3 ч. ст.83 ГПК України, зменшити розмір
нарахованого позивачем штрафу та
стягнути з відповідача 1 837 грн. 68 коп.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
встановленому законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що загальна сума
заборгованості, яка підтверджена
матеріалами справи та підлягає до
задоволення частково, складає 5 513 грн. 04
коп. основного боргу, 235 грн. 63коп. пені
та 1 837 грн. 68 коп. штрафу. В задоволенні
решти позовних вимог слід відмовити.

Оскільки витрати позивача, пов'язані зі
сплатою судового збору,
відшкодовуються за рахунок
відповідача у сумі, сплаченій
позивачем за позовною вимогою, яка
підлягала б задоволенню, якби розмір
неустойки судом не було зменшено, то
судовий збір відповідно до ст.49 ГПК
України слід покласти на відповідача.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.
3, 11, 509, 526, 530, 549, 551, 599, 610, 612, 625, 626, 692, 712, ЦК
України, ст. 193, 230, 231, 233 ГК України та
ст.ст. 4-3, 32, 33, 34, 44, 49, 75, 80, 82, 83, 84, 85, 115, 116
ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Юкон-Продтрейд»,
Волинська область, м. Ковель, вул.
Володимирська, 135 (ідентифікаційний код
36254159) 5 513 грн. 04 коп. основного боргу, 235
грн. 63коп. пені, 1 837 грн. 68 коп. штрафу та 1
827 грн. 00 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позову
відмовити.

4. Наказ видати згідно ст. 116 ГПК
України.

В судовому засіданні 26.05.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення. Повне рішення складено 28.05.2014
р.

Суддя
Мазовіта А.Б.