м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/5470/14 20.05.14
За позовом Державного
підприємства "Київський бронетанковий
до Товариства з
обмеженою відповідальністю
про стягнення 228 632,91 грн.
Суддя Бондаренко Г. П.
Представники сторін:
Від позивача Костяний О. Ю. (дов.
№ 057/76 від 20.01.2014 року)
Від відповідача Очеретюк О. О.
(дов. б/н від 01.01.2013 року)
Відповідно до ст. 85 ГПК України в
судовому засіданні 20.05.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Державне підприємство "Київський
бронетанковий завод" (далі за текстом -
позивач) звернулось до Господарського
суду міста Києва з позовною заявою до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сканер-Центр" (далі
за текстом - відповідач) про стягнення
228 632,91 грн. за договором № 14 на послуги
водопостачання та водовідведення від
01.04.2009 року та за договором № 15 на
постачання електроенергії від 01.04.2009
року, крім того позивач просить
покласти на відповідача витрати по
оплаті судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 01.04.2014 року позовну заяву
прийнято до розгляду, порушено
провадження у справі № 910/5470/14, розгляд
справи призначено на 13.05.2014 року.

В судовому засіданні 13.05.2014 року в
порядку ст. 77 ГПК України оголошувалась
перерва до 20.05.2014 року.

19.05.2014 року через відділ канцелярії
Господарського суду міста Києва
позивачем подано клопотання про
доручення до матеріалів справи.

20.05.2014 року через відділ канцелярії
Господарського суду міста Києва
відповідачем додано клопотання про
залучення доказів.

В судове засідання 20.05.2014 року
представники сторін з'явились, надали
суду усні пояснення по суті заявлених
позовних вимог, в яких позивач свої
вимоги підтримав, відповідач проти
позовних вимог заперечив.

Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконанням з боку відповідача його
зобов'язань за договором № 14 на послуги
водопостачання та водовідведення від
01.04.2009 року та договором № 15 на
постачання електроенергії від 01.04.2009
року, в частині оплати наданих послуг.

Відповідач проти позову заперечує з
підстав виставляння йому позивачем
рахунків за споживання комунальних
послуг за вищезазначеними договорами з
не підтвердженими («міфічними»)
показниками їх кількості, не
доведеності матеріалами справи факту
споживання відповідачем послуг щодо
оплати яких заявлено позов, не надання
позивачем відповідачу податкових
накладних за договорами №№ 14, 15 від
01.04.2009 року. Крім того, відповідачем
заявлено про застосування строків
позовної давності до вимог за
рахунками - фактурами датованими
раніше 25.03.2011 року.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

03 грудня 2008 року між позивачем, що
виступив балансоутримувачем
державного майна, Регіональним
відділенням Фонду державного майна
України по м. Києву, що виступив
орендодавцем, та відповідачем, як
орендарем за умовами договору, було
укладеного договір № 4132 про внесення
змін та доповнень до договору оренди
нерухомого майна, що належить до
державної власності № 297 від 29.12.2000
року.

Відповідно до п. 5.10 вказаного договору,
орендар (відповідач) у справі
зобов`язався здійснювати витрати,
пов`язані з утриманням орендованого
майна. Протягом 15 робочих днів після
підписання цього договору укласти з
балансоутримувачем орендованого майна
(позивачем у справі) договір про
відшкодування витрат
балансоутримувача на утримання
орендованого майна та надання
комунальних послуг орендарю.

01 квітня 2009 року між позивачем, як
постачальником за умовами договору, та
відповідачем, як споживачем за умовами
договору, було укладено договір № 14 на
послуги водопостачання та
водовідведення (далі за текстом -
договір № 14), відповідно до п. 1.1. якого
постачальник прийняв на себе обов'язки
по постачанню холодної води споживачу
з артезіанських свердловин, розміщених
на території постачальника в об'ємі не
більше 730, куб. м. на рік, 2 куб. м. на добу
та водовідведенню, а споживач
зобов'язується розрахуватися за
вищезазначені послуги згідно умов
договору.

Пунктом 2.1. договору № 14 сторони
визначили, що облік спожитої води
здійснюється за даними лічильника,
який встановлюється споживачем за
власні кошти на своєму об'єкті і
пломбується постачальником. Згідно п.
2.4. договору № 14, якщо водо-лічильник
тимчасово знято або зіпсовано,
кількість використаної води
визначається за середньодобовою
витратою за останні два розрахункові
місяці за показниками водо -
лічильника.

Відповідно до п. 2.4. договору № 14, оплата
за фактично надані послуги
водопостачання та водовідведення
проводиться споживачем до 10 числа
поточного місяця за минулий, по
виставленому постачальником рахунку
та по діючим цінам згідно чинного
законодавства. У разі зміни тарифів
оплата послуг споживачем здійснюється
за новими тарифами з часу їх введення в
дію без внесення змін до цього
договору.

Пунктом 4.4. договору № 14 сторони
передбачили в разі несвоєчасної оплати
за послуги водопостачання та
водовідведення сплату споживачем на
користь постачальника пені в розмірі
не більше подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла в період, за який
сплачується пеня, за кожний день
прострочення платежу від загальної
кількості прострочення.

Договір укладено строком з 01.04.2009 р. до
31.12.2009 р. У випадку, якщо за 30 днів до
закінчення дії договору ні одна із
сторін письмово не попередила іншу про
закінчення дії цього договору, договір
вважається продовженим на тих же
умовах на аналогічний період (п. 8.1.
договору № 14).

Крім того, між позивачем, як
постачальником, та відповідачем, як
споживачем, було укладено договір № 15
на постачання електроенергії від 01
квітня 2009 р. (далі за текстом - договір
№ 15), за яким постачальник прийняв на
себе обов'язки по постачанню
електроенергії споживачу з
максимальною потужністю 40 кВт по 2-й
категорії постачання, а споживач
прийняв на себе обов'язки здійснювати
оплату електроенергії, що надана
(розділ 1 даного договору).

Відповідно до розділу 2
вищезазначеного договору - облік
спожитої електроенергії здійснюється
за даними лічильника, який
встановлюється споживачем за власні
кошти на своєму об'єкті. Оплата за
фактично отриману електроенергію
проводиться споживачем до 10 числа
поточного місяця за минулий, по
виставленому постачальником рахунку
та по діючим цінам, згідно чинного
законодавства.

Пунктом 4.4. договору № 15 сторони
передбачили в разі несвоєчасної оплати
за спожиту електроенергію сплату
споживачем на користь постачальника
пені в розмірі не більше подвійної
облікової ставки НБУ, за кожний день
прострочення платежу від загальної
кількості прострочення.

Договір укладено строком з 01.04.2009 р. до
31.12.2009 р., якщо за 30 днів до закінчення
дії договору ні одна із сторін письмово
не попередила іншу про закінчення дії
цього договору, договір вважається
продовженим на тих же умовах на
аналогічний період (п. 8.1. договору № 15).

Відповідно договорів № 14, № 15 позивач
надав відповідачу в період з 01.07.2010 року
по 30.01.2013 року послуги з водопостачання
та постачання електроенергії та
виставив відповідачу рахунки-фактури,
а саме: рахунок-фактура № 205 від 04.08.2010 р.
на суму 1 025,28 грн.; рахунок-фактура № 238
від 03.09.2010 р. на суму 1 243,68 грн.;
рахунок-фактура № 278 від 04.10.2010 р. на
суму 3 477,60 грн.; рахунок-фактура № 314 від
04.11.2010 р. на суму 7 884,00 грн.;
рахунок-фактура № 345 від 03.12.2010 р. на
суму 8 160,48 грн.; рахунок-фактура № 9 від
05.01.2011 р. на суму 10 527,84 грн.;
рахунок-фактура № 43 від 03.02.2011 р. на суму
12 326,16 грн.; рахунок-фактура № 70 від
03.03.2011 р. на суму 13 649,04 грн.;
рахунок-фактура № 102 від 05.04.2011 р. на
суму 11 064,24 грн.; рахунок-фактура № 131 від
05.05.2011 р. на суму 5 513,76 грн.;
рахунок-фактура № 157 від 01.06.2011 р. на
суму 3 627,36 грн.; рахунок-фактура № 194 від
04.07.2011 р. на суму 1 705,44 грн.;
рахунок-фактура № 227 від 04.08.2011 р. на
суму 2 085,60 грн.; рахунок-фактура № 259 від
05.09.2011 р. на суму 1 705,44 грн.;
рахунок-фактура № 301 від 05.10.2011 р. на
суму 2 529,12 грн.; рахунок-фактура № 344 від
03.11.2011 р. на суму 5 844,96 грн.;
рахунок-фактура № 386 від 02.12.2011 р. на
суму 7 398,72 грн.; рахунок-фактура № 10 від
05.01.2012 р. на суму 5 070,96 грн.;
рахунок-фактура № 50 від 02.02.2012 р. на суму
8 234,88 грн.; рахунок-фактура № 94 від 16.03.2012
р. на суму 12 878,64 грн.; рахунок-фактура №
138 від 04.04.2012 р. на суму 10 945,44 грн.;
рахунок-фактура № 183 від 07.05.2012 р. на
суму 2 000,88 грн.; рахунок-фактура № 337 від
31.08.2012 р. на суму 8 681,76 грн.;
рахунок-фактура №403 від 03.10.2012 р. на суму
1 537,44 грн.; рахунок-фактура № 442 від
05.11.2012 р. на суму 4 009,44 грн.;
рахунок-фактура № 499 від 04.12.2012 р. на
суму 7 822,08 грн.; рахунок-фактура №15 від
03.01.2013 р. на суму 7 679,52 грн.;
рахунок-фактура №43 від 05.02.2013 р. на суму
10 174,32 грн. Загальна сума виставлених
позивачем відповідачу рахунків за
надані комунальні послуги за період з
липня 2010 року по січень 2013 року складає
178 804, 08 грн.

Відповідач за надані послуги у
зазначений період оплатив згідно
платіжного доручення № 163 від 07.09.2011 р.
позивачу суму у розмірі 10 000,00 грн. за
споживання електроенергії.

Як вбачається із рахунків - фактур
наданих до матеріалів справи, за надані
відповідачу послуги по договорам № 14
та № 15 в певному періоді позивач
виставляв один рахунок, із зазначенням
в ньому як послуг з водопостачання, так
і послуг з постачання електроенергії.

В повному обсязі відповідачем
виставлені рахунки оплачені не були.
Загальна заборгованість по
комунальним платежам відповідача, за
розрахунком позивача, складає 168 804,08
грн. (178 804, 08 - 10 000, 00).

В матеріалах справи наявний акт звірки
розрахунків від 07.06.2011 року підписаний
сторонами та скріплений їх печатками,
відповідно до якого станом на 01.06.2011
року сальдо за договорами № 14, 15 від
01.04.2009 року на користь позивача складає
78 499, 44 грн. Із зазначеного акту
вбачається, що за відповідачем
рахується заборгованість по рахунках
№№ 205, 238, 278, 314, 345, 9, 43, 70, 102, 131, 157.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Основні засади організаційних,
господарських відносин, що виникають у
сфері надання та споживання
житлово-комунальних послуг між їхніми
виробниками, виконавцями і
споживачами, а також їхні права та
обов'язки, регулюються Законом України
"Про житлово-комунальні послуги".

Суб'єктами цього Закону є органи
виконавчої влади, місцевого
самоврядування, виробники, виконавці
та споживачі житлово-комунальних
послуг, а також власники приміщень або
будинків та балансоутримувачі, які
залежно від цивільно-правових угод
можуть бути споживачем, виконавцем або
виробником послуг (стаття 1, частина
друга статті 3, стаття 19 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги").

Враховуючи правовідносини сторін
спору, суд приходить до висновку, що
позивач є балансоутримувачем
нежитлового приміщення державної
власності, яке орендувалось
відповідачем на підставі договору
оренди, укладеного з Фондом державного
майна.

При цьому, позивач у справі є
виробником послуг по постачанню води з
власної артезіанської свердловини,
виконавцем послуг щодо водовідведення
та постачання електроенергії.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги",
житлово-комунальні послуги - це
результат господарської діяльності,
спрямованої на забезпечення умов
проживання та перебування осіб у жилих
і нежилих приміщеннях, будинках і
спорудах, комплексах будинків і споруд
відповідно до нормативів, норм,
стандартів, порядків і правил.

Договір № 14 від 01.04.2009 року на послуги
водопостачання та водовідведення за
своєю правовою природою є договором на
постачання води, добутої позивачем з
власних артезіанських джерел, а також
містить елементи договору про надання
послуг щодо надання послуг по
прийманню стічних вод (водовідведенню),
а отже є змішаним договором, що містить
в собі елементи договору поставки та
надання послуг, а отже правовідносини
сторін за договором регулюються
главами 54, 63 ЦК України та підпадають
під правове регулювання Закону України
"Про житлово-комунальні послуги".

Договір № 15 на постачання
електроенергії від 01.04.2009 року за своєю
правовою природою є договором про
постачання електроенергії, а відтак
між сторонами виникли правовідносини,
які підпадають під правове регулювання
Глави 54 ЦК України та Закону України
"Про житлово-комунальні послуги".

Відповідно до ст. 714 ЦК України, за
договором постачання енергетичними та
іншими ресурсами через приєднану
мережу одна сторона (постачальник)
зобов'язується надавати другій стороні
(споживачеві, абонентові) енергетичні
та інші ресурси, передбачені договором,
а споживач (абонент) зобов'язується
оплачувати вартість прийнятих
ресурсів та дотримуватись
передбаченого договором режиму її
використання, а також забезпечити
безпечну експлуатацію енергетичного
та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними
та іншими ресурсами через приєднану
мережу застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж,
положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом або не
випливає із суті відносин сторін.

Законом можуть бути передбачені
особливості укладення та виконання
договору постачання енергетичними та
іншими ресурсами.

Враховуючи положення пунктів 8.1.
договору № 14 та № 15 та приймаючи до
уваги, що матеріали справи не містять
доказів повідомлення жодної із сторін
за 30 днів до закінчення дії цього
договору про свій намір припинити дію
цього договору, і що із матеріалів
позовної заяви вбачається визнання
відповідачем заборгованості станом на
01.06.2011 року суд дійшов висновку, що
договори № 14, 15 укладені між сторонами,
були пролонговані на строк
встановлений договором (9 місяців) з
01.01.2010 року до 31.09.2010 року, з 01.10.2010 року
по 31.06.2011 року, з 01.07.2011 року по 31.03.2012
року, з 01.04.2012 року по 31.12.2012 року та з
01.01.2013 року по 31.09.2013 року.

Доводи відповідача, що відповідач
споживав послуги за договорами № 14, 15
до 2011 року, а після 2011 року послуги не
споживав, а встановив на орендованих
об'єктах генератор, що виробляв
електроенергію в кількості, достатній
для забезпечення освітлення в кімнаті
охорони; встановив біотуалет та
періодично поставляв бутлі з питною
водою для потреб охоронців, судом
відхиляються з огляду на
нижчевикладене.

За умовами договору № 4132 про внесення
змін та доповнень до договору оренди
нерухомого майна, що належить до
державної власності № 297 від 29.12.2000 року
(в редакції угоди від 25.01.2002 року) від
02.12.2008 року, укладеного між позивачем та
відповідачем, відповідно до якого
відповідач орендував нежитлові
приміщення загальною площею 437, 06 кв. м.
з метою організації зони відпочинку,
відповідач зобов'язався здійснювати
витрати, пов'язані з утриманням
орендованого майна (в тому числі
відшкодовувати витрати позивача на
надання комунальних послуг). Із
матеріалів справи вбачається, що
орендоване по вищезазначеному
договору № 4132 від 02.12.2008 року майно
відповідач передав позивачу за актом
приймання - передачі (повернення)
нерухомого майна 30.01.2013 року.

Отже, за матеріалами справи,
відповідач використовував приміщення
загальною площею 437, 06 кв. м. з метою
організації зони відпочинку до 30.01.2013
року, і відповідно до зазначеної дати
був зобов'язаний відповідно до п. 5.10
договору № 4132 нести витрати по
утриманню приміщення, в тому числі
сплачувати комунальні послуги. При
цьому, договори № 14, 15 не були
припинені ані відповідачем, ані
позивачем, доказів іншого матеріали
справи не містять.

Відповідно договорів № 14, № 15 позивач
поставив товар (воду та електроенергія)
та надав відповідачу послуги в період з
01.07.2010 року по 30.01.2013 року послуги з
водовідведення та виставив
відповідачу рахунки-фактури за
поставлений товар та надані послуги, а
саме: рахунок-фактура № 205 від 04.08.2010 р.
на суму 1 025,28 грн.; рахунок-фактура № 238
від 03.09.2010 р. на суму 1 243,68 грн.;
рахунок-фактура № 278 від 04.10.2010 р. на
суму 3 477,60 грн.; рахунок-фактура № 314 від
04.11.2010 р. на суму 7 884,00 грн.;
рахунок-фактура № 345 від 03.12.2010 р. на
суму 8 160,48 грн.; рахунок-фактура № 9 від
05.01.2011 р. на суму 10 527,84 грн.;
рахунок-фактура № 43 від 03.02.2011 р. на суму
12 326,16 грн.; рахунок-фактура № 70 від
03.03.2011 р. на суму 13 649,04 грн.;
рахунок-фактура № 102 від 05.04.2011 р. на
суму 11 064,24 грн.; рахунок-фактура № 131 від
05.05.2011 р. на суму 5 513,76 грн.;
рахунок-фактура № 157 від 01.06.2011 р. на
суму 3 627,36 грн.; рахунок-фактура № 194 від
04.07.2011 р. на суму 1 705,44 грн.;
рахунок-фактура № 227 від 04.08.2011 р. на
суму 2 085,60 грн.; рахунок-фактура № 259 від
05.09.2011 р. на суму 1 705,44 грн.;
рахунок-фактура № 301 від 05.10.2011 р. на
суму 2 529,12 грн.; рахунок-фактура № 344 від
03.11.2011 р. на суму 5 844,96 грн.;
рахунок-фактура № 386 від 02.12.2011 р. на
суму 7 398,72 грн.; рахунок-фактура № 10 від
05.01.2012 р. на суму 5 070,96 грн.;
рахунок-фактура № 50 від 02.02.2012 р. на суму
8 234,88 грн.; рахунок-фактура № 94 від 16.03.2012
р. на суму 12 878,64 грн.; рахунок-фактура №
138 від 04.04.2012 р. на суму 10 945,44 грн.;
рахунок-фактура № 183 від 07.05.2012 р. на
суму 2 000,88 грн.; рахунок-фактура № 337 від
31.08.2012 р. на суму 8 681,76 грн.;
рахунок-фактура №403 від 03.10.2012 р. на суму
1 537,44 грн.; рахунок-фактура № 442 від
05.11.2012 р. на суму 4 009,44 грн.;
рахунок-фактура № 499 від 04.12.2012 р. на
суму 7 822,08 грн.; рахунок-фактура №15 від
03.01.2013 р. на суму 7 679,52 грн.;
рахунок-фактура №43 від 05.02.2013 р. на суму
10 174,32 грн. Загальна сума виставлених
позивачем відповідачу рахунків за
надані комунальні послуги за період з
липня 2010 року по січень 2013 року складає
178804, 08 грн. Матеріали справи не містять
звернень відповідача до позивача щодо
неналежного виконання (невиконання)
позивачем своїх зобов`язань щодо
поставки товару та надання послуг.

Як встановлено судом свої зобов'язання
за договорами № 14, 15 з 01.07.2010 року по
31.01.2013 року по оплаті поставленого
товару та наданих послуг відповідач
виконував неналежним чином (оплата за
вказаний період була здійснена
відповідачем тільки один раз на 10 000, 00
грн.), при цьому, факту виставлення
позивачем рахунків за договорами № 14, 15
відповідач не заперечує, внаслідок
чого у нього виникла перед позивачем
заборгованість в розмірі 168 804, 08 грн.
строк оплати якої у відповідності до
пункту 2.4 договору № 14 та пункту 2.2
договору № 15 настав, доказів оплати
якої матеріали справи не містять.

Заборгованість відповідача перед
позивачем за період з 01.07.2010 року по
30.01.2013 року по договорам №№ 14, 15 складає
168 804, 08 грн.

Щодо посилання відповідача на те, що
фактично поставка електроенергії та
води не відбувалась (обсяги
поставленого товару не підтверджені), а
також послуги по водовідведенню
позивачем не надавались, то воно не
підтверджено належними доказами у
справі.

Так, відповідно до пунктів 2.1, 2.2.
договору № 14, облік спожитої води
здійснюється за даними лічильника,
який встановлюється споживачем
(відповідач у справі) за власні кошти на
своєму об`єкті та пломбується
постачальником, споживач веде журнал
обліку щодобового споживання води
згідно показників лічильника. Крім
того, у пункті 1 договору № 14 сторонами
погоджено об`єми води, що поставляються
на рік та щодобово. Відповідно до п. 2.5
договору № 14, у розрахунках за послуги
з водовідведення кількість стічних вод
приймається рівню кількості спожитої
холодної води. Отже, сторонами в
договорі чітко визначено об`єму товару,
що постачається та кількість послуг, що
споживається по водовідведенню. При
цьому, відповідачем не надано до
матеріалів справи журнали обліку
споживання води згідно показників
лічильника на доведення свого
твердження щодо відсутності
фактичного постачання води.

Разом з тим, пунктом 2.1 договору № 15
встановлено, що облік спожитої
електроенергії здійснюється за даними
лічильника, який встановлюється
споживачем (відповідачем у справі) за
власні кошти на своєму об`єкті. Пунктом
3.1 договору № 15 зазначено, що
постачальник відпускає електроенергію
в межах договірних величин при
встановленому режимі потужностей (така
величина встановлена п. 1.1 договору -
максимальна потужність 40кВт по 2-ій
категорії постачання).

Отже, суд приходить до висновку, що
обсяги поставленого товару у вигляді
електроенергії та артезіанської води
та наданих послуг погоджений сторонами
в договорах. На спростування не
поставки товару та/чи ненадання послуг
відповідач належних доказів не надав.

За переконанням суду, наявність на
балансі відповідача бензинового
генератора та наявність у відповідача
укладених договорів на доставку питної
води, не доводить в розумінні ст. 34 ГПК
України факту не споживання
відповідачем послуг та поставки товару
за договорами № 14, 15, починаючи з 2011
року.

Враховуючи викладене суд дійшов
висновку, що товар та послуги,
передбачені договорами № 14, 15
відповідачем споживались. При цьому,
матеріали справи належних та
допустимих доказів протилежного не
містять.

Відповідач стверджуючи, що позивач
виставляв відповідачу рахунки з
непідтвердженими (міфічними)
показниками їх кількості не надав в
матеріали справи жодних доказів, які б
спростовували кількість відпущеної
відповідачу електроенергії, холодної
води, водовідведення зазначену
позивачем в рахунку - фактурі за
відповідний період. При цьому,
позивачем в матеріали справи надані
звіти розподілу холодної води та
електроенергії за липень 2010 року -
січень 2013 року, а також, як зазначалось
вище, обсяги були погоджені сторонами в
договорах. Враховуючи зазначене, суд
відхиляє доводи відповідача, в цій
частині, як недоведені.

Щодо не надання позивачем відповідачу
податкових накладних за договорами №№
14, 15 від 01.04.2009 року, суд зазначає, що
вказаний факт може свідчити про
порушення позивачем правил ведення
бухгалтерського та податкового обліку
і тягнути за собою відповідальність,
передбачену Кодексом України про
адміністративні правопорушення, але не
може спростувати факт надання послуг
позивачем відповідачу.

Доводи відповідача щодо спливу строку
позовної давності за рахунками,
датованими до 25.03.2011 року, також
відхиляються судом на підставі
наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

За приписами ст. 264 ЦК України перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку. Після переривання перебіг
позовної давності починається заново.
Час, що минув до переривання перебігу
позовної давності, до нового строку не
зараховується.

Із матеріалів справи вбачається, що
07.09.2011 року відповідачем була здійснена
часткова оплата наданих йому
комунальних послуг в розмірі 10 000, 00
грн. В призначенні здійсненого платежу
зазначено: оплата за постачання
електроенергії згідно договору № 15 від
01.04.2009 року. При цьому, як зазначалося
судом раніше, рахунок за спожиті
послуги за місяць виставлявся
позивачем один по двом договорам
одночасно, і враховуючи, що
відповідачем не зазначено період за
який ним сплачувались кошти, суд дійшов
висновку, що здійснивши платіж на 10000, 00
грн. 07.09.2011 року відповідач частково
оплатив рахунки за комунальні послуги
№№ 205 від 04.08.2010 р., № 238 від 03.09.2010 р., №
278 від 04.10.2010 р., № 314 від 04.11.2010 р.

Крім того, між сторонами 07.06.2011 року
було підписано акт звірки розрахунків
за договорами №№ 14, 15, відповідно до
якого відповідач визнав
заборгованість перед позивачем за
спожиті комунальні послуги станом на
01.06.2011 року в розмірі 78 499, 44 грн. по
виставленим йому рахункам №№ 205, 238, 278,
314, 345, 9, 43, 70, 102, 131, 157.

Таким чином, відповідачем 01.06.2011 року та
07.09.2011 року були вчинені дії, що
свідчать про визнання ним свого боргу,
відповідно перебіг строку позовної
давності по перелічених рахунках
переривався 01.06.2011 року та 07.09.2011 року і
строк позовної давності після
переривання почався заново. Отже,
позивач звернувся до суду в межах
строку позовної давності (позовна
заява подана надійшла до суду 28.03.2014
року), і відповідно у суду відсутні
підстави для застосування до частини
позовних вимог строку позовної
давності за заявою відповідача.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

В силу ст. 599 ЦК України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Доказів на підтвердження сплати
заборгованості у розмірі 168 804, 08 грн.
відповідачем суду не надано.

Факт наявності боргу у відповідача
перед позивачем за договорами № 14, № 15
в сумі 168804, 08 грн. належним чином
доведений, документально
підтверджений і відповідачем не
спростований, строк оплати наданих
послуг, у відповідності до пункту 2.4
договору № 14 та пункту 2.2 договору № 15
є таким, що настав, а тому позовні
вимоги в частині стягнення основного
боргу за договорами укладеними
сторонами у розмірі 168804, 08 грн. є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Позивачем, також, заявлено вимоги про
стягнення з відповідача 59 828, 83 грн. пені
нарахованої за порушення зобов'язань
відповідачем за договорами №№ 14, 15 в
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ від розміру несплачених платежів
за кожен день прострочення оплати,
відповідно умов договорів і Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" (за загальний період з
11.08.2010 року по 14.02.2014 року).

Відповідно до ст. 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій передбачений
ст. 231 Господарського кодексу України.
Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу
України, штрафні санкції за порушення
грошових зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня коли
зобов'язання мало бути виконано.

За змістом частини 3 статті 1 Закону
України "Про відповідальність
суб'єктів підприємницької діяльності
за несвоєчасне виконання плати за
спожиті комунальні послуги та
утримання прибудинкових територій"
суб'єкти підприємницької діяльності,
які використовують нежилі будинки і
приміщення, належні їм на праві
власності або орендовані ними на
підставі договору, для провадження
своєї діяльності за несвоєчасні
розрахунки за спожиті комунальні
послуги сплачують пеню в розмірі 1 % від
суми простроченого платежу за кожен
день прострочення, якщо інший розмір
пені не встановлено угодою сторін, але
не більше 100 % загальної суми боргу.

Отже, цей Закон є спеціальним
нормативним актом, який регулює
відносини, що виникають при
несвоєчасному внесенні плати за
комунальні послуги суб'єктами
підприємницької діяльності.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Судом зазначено, що у пунктом 4.4.
договору № 14 та пунктом 5.2 договору № 15
встановлено, що розмір пені обмежений
подвійною обліковою ставкою НБУ за
кожний день прострочення платежу від
загальної суми прострочення.

Отже, суд погоджується з розрахунком
позивача щодо застосуванні подвійної
облікової ставки НБУ при розрахунку
пені.

Судом встановлено, що позивачем в
розрахунку, доданому до позовної заяви,
не були враховані положення ч. 6 ст. 231 ГК
України, відповідно такий розрахунок
не може вважатися обґрунтованим. В ході
розгляду справи позивачем подавалися
інші розрахунки позовних вимог,
відповідно до яких сума пені
нарахованої відповідачу зменшилася
порівняно з сумою розрахованою при
поданні позовної заяви, проте заява про
зменшення позовних вимог від позивача
суду не надходила, відповідно суд
розглядає вимоги щодо стягнення пені з
відповідача на суму 59 828, 83 грн. за
період з 11.08.2010 року по 14.02.2014 року.

Заявлені позивачем вимоги щодо
стягнення з відповідача пені за
порушення грошового зобов'язання
ґрунтуються на законі і договорі,
порушення відповідача доведено
матеріалами справи, відповідно такі
вимоги підлягають задоволенню. Проте,
період нарахування пені відповідачу за
порушення грошових зобов'язань
визначених договорами №№ 14, 15
визначений позивачем невірно, за
період більший ніж встановлено нормами
ч. 6 ст. 231 ГК України.

Таким чином, задовольняючи вимоги
позивача щодо стягнення з відповідача
пені, суд здійснив власний розрахунок
періоду та суми пені, яка підлягає
стягненню з відповідача. Так, за
розрахунком суду загальний період
нарахування пені складає з 11.08.2010 року
по 11.08.2013 року, сума пені, розрахована по
кожному рахунку - фактурі окремо на
шість місяців по подвійній обліковій
ставці НБУ складає 13 677, 94 грн. Вимоги
позивача щодо стягнення з відповідача
пені за порушення грошового
зобов'язання задовольняються судом
відповідно до розрахунку суду.

Підсумовуючи викладене позовні вимоги
підлягають задоволенню частково
стягненню з відповідача на користь
позивача підлягає 168804,08 грн. основної
заборгованості за договорами №№ 14, 15
та 13677, 94 грн. пені за загальний період з
11.08.2010 року по 11.08.2013 року.

Витрати на оплату судового збору у
відповідності до ст. 49 ГПК України
покладаються судом на сторін
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись
ст. ст. 4, 49, 75, 82-85 ГПК України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сканер-Центр"
(02660, м. Київ, вул. Крайня, 1; ; з будь-якого рахунку виявленого
державним виконавцем під час виконання
рішення) на користь Державного
підприємства "Київський бронетанковий
завод" (02093, м. Київ. вул. Бориспільська,
34-А; ) 168 804 (сто
шістдесят вісім тисяч вісімсот чотири)
грн. 08 коп. основної заборгованості, 13
677 (тринадцять тисяч шістсот сімдесят
сім) грн. 94 коп. пені та 3 649 (три тисячі
шістсот сорок дев'ять) грн. 64 коп.
судових витрат.

3. В задоволенні інших позовних вимог
відмовити.

4. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

5. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 27.05.2014 р.

Суддя
Г.П.
Бондаренко