ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"26" травня 2014 р.
Справа № 918/343/14

Господарський суд Рівненської області
у складі судді Качура А.М.

розглянув у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Маргунас-Україна"

до відповідача Публічного
акціонерного товариства "Дубенський
завод гумово-технічних виробів"

про стягнення заборгованості в сумі
401438,58 грн.

Представники:

Від позивача : Каленська О.П.
(довіреність б/н від 08.04.2014 року);

Від відповідача : Бодрягов В.С.
(довіреність №19/2-АД/14 від 09.04.2014 року);

Статті 20, 22, 91, 107 Господарського
процесуального кодексу України
(далі-ГПК України) роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених
статтею 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено
відповідно до статті 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Маргунас-Україна"
звернулося до господарського суду
Рівненської області з позовом до
Публічного акціонерного товариства
"Дубенський завод гумово-технічних
виробів" про стягнення 401438,58 грн., з яких
378456,43 грн. основного боргу, 15905,54 грн. -
пені, 3670,51 грн. - 3% річних та 3406,10 грн. -
інфляційних втрат.

15.05.2014 року від представника
відповідача надійшло клопотання про
застосування позовної давності до
вимог про стягнення пені та 3 % річних.

26.05.2014 року від представника
відповідача надійшло клопотання про
зупинення провадження по справі, в
якому останній просить призначити
судову графологічну експертизу, та
поставити перед експертом питання, чи
відповідають підписи на довіреності №
501 від 17.10.2012 року в графі "керівник
підприємства та головний бухгалтер"
підписам колишнього виконавчого
директора підприємства ОСОБА_4 та
головного бухгалтера Мірошниченко
Лідії Федорівні.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги в
повному обсязі.

Представник відповідача визнав
позовні вимоги в частині основного
боргу, проте наполягає на застосуванні
позовної давності до вимог про
стягнення пені та процентів річних.

Вивчивши подані письмові докази,
оцінивши їх за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді у судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
господарський суд прийшов до таких
висновків.

31 травня 2012 року між позивачем та
відповідачем було укладено договір
поставки № 3105-1 (далі - Договір, а.с. 8-9).

За умовами Договору позивач поставляє,
а відповідач отримує та оплачує
хімічну продукцію. Поставка товару
здійснюється на умовах, обумовлених в
специфікаціях до даного договору.

За змістом пунктів 5.1., 5.2 Договору форма
оплати - перерахування коштів на
розрахунковий рахунок Постачальника.
Умови оплати - відстрочка платежу 60
календарних днів з моменту фактичної
поставки товару на адресу Покупця.

Як встановлено судом з матеріалів
справи позивачем були виконані умови
Договору в повному обсязі, а саме
передано товар відповідачу на загальну
суму 777814,50 грн., що підтверджується
доданими до матеріалів справи,
видатковими накладними № 2706-8 від
27.06.2012р. за якою поставлено каучук
натуральний CSR-10 на загальну суму 435355,20
грн.; № 0309-1 від 03.09.2012р. за якою
поставлено каніфоль соснова, каучук
СКМС-30, вуглець технічний, марка №550,
прискорювач вулканізації MBTS,
антіоксідант, прискорювач
вулканізації CBS, ацетонанил TMQ на
загальну суму 233620,50 грн.; № 0510-4 від
05.10.2012р., за якою поставлено каучук
натуральний CSR-10 на загальну суму 108838,80
грн.

Проте, прийняті зобов'язання
відповідач виконав лише частково,
повну оплату за договором не провів,
внаслідок чого існує заборгованість
перед позивачем в розмірі 378454,43 грн.

В процесі розгляду справи відповідачем
не було надано будь-яких доказів, щодо
неналежного виконання позивачем
прийнятих зобов'язань по Договору.
Також, не було подано й жодних доказів
погашення заборгованості.

За змістом пункту 7.2 Договору у випадку
прострочки оплати за поставлений товар
понад вказані в договорі строки,
покупець сплачує позивачу пеню в
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
від суми неоплаченого товару за кожен
день прострочки.

Відповідно до пункту 7.2 Договору, а
також на підставі статті 625 ЦК України
позивач нарахував відповідачу 15905,54
грн. - пені, 3670,51 грн. - 3% річних та 3406,10
грн. - інфляційних втрат.

Відповідно до статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматись від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статті 11 Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України
передбачено, що підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

У відповідності до статті 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Частиною 1 статті 530 ЦК України
визначено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк.

Згідно статті 526 ЦК України та статті 193
Господарського кодексу України (далі -
ГК України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

За приписами частини 1 статті 612 ЦК
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом. При цьому статті 525 ЦК
України встановлено, що одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею), згідно
статті 549 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України), - є грошова сума або
інше майно, які боржник повинен
передати кредиторові в разі порушення
боржником зобов'язання. Пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до статті 230 ГК України,
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.
Суб'єктами права застосування штрафних
санкцій є учасники відносин у сфері
господарювання, зазначені у статті 2
цього Кодексу.

Частиною 2 статті 625 ЦК України
визначено, що боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку пені зробленого
позивачем пеня на основний борг
нараховувалася за період з 23.10.2013 року
по 17.02.2014 року.

Частиною 6 статті 232 ГК України
визначено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

А тому, нарахування пені слід проводити
починаючи з дати, яка є наступною після
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Сторони погодили в тексті Договору, що
покупець здійснює оплату отриманого
товару щляхом перерахування коштів на
розрахунковий рахунок постачальника
на умовах відстрочки платежу протягом
60 календарних днів з моменту фактичної
поставки товару на адресу покупця.
Датою поставки рахується дата
підписання покупцем документів по
відгрузці товару (пункти 3.5., 5.1., 5.2.
Договору).

Згідно видаткових накладних № 2706-8 від
27.06.2012 року на суму 435355,20 грн., № 0309-1 від
03.09.2012 року на суму 233620,50 грн., № 0510-4 від
05.10.2012 року на суму 108838,80 грн. відповідач
отримав поставлений позивачем товар у
відповідні дати: 27.06.2012 року, 03.09.2012 року
та 05.10.2012 року.

З урахуванням 60-денної відстрочки
платежу відповідач, як покупець,
повинен був виконати свої зобов'язання
по оплаті отриманого товару до 26.09.2012
року за видатковою накладною № 2706-8 від
27.06.2012 року; до 02.11.2012 року за видатковою
накладною № 0309-1 від 03.09.2012 року; до
04.12.2012 року за видатковою накладною №
0510-4 від 05.10.2012 року. Право нараховувати
штрафні санкції виникло у позивача з
наступного дня після вказаних дат.

Проте наведене не було враховано
позивачем при проведенні розрахунку
пені.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно статті 257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 258 ЦК
України, для окремих видів вимог
законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала порівняно із
загальною позовною давністю. Позовна
давність в один рік застосовується,
зокрема, до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

У відповідності до статті 260 ЦК України,
позовна давність обчислюється за
загальними правилами визначення
строків, встановленими статтями 253 - 255
цього Кодексу. Порядок обчислення
позовної давності не може бути
змінений за домовленістю сторін.

Згідно положень частин 3, 4 статті 267 ЦК
України, позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Оскільки відповідачем заявлено
клопотання про застосування позовної
давності до вимог про стягнення пені,
судом здійснено перерахунок пені яку
вимагає стягнути позивач з урахуванням
положень пунктів 3.5., 5.1., 5.2. Договору та
частини 6 статті 232 ГК України.

З матеріалів справи судом встановлено,
що оплата товару за накладною № 0510-4 від
05.10.2012 року була здійснена відповідем в
повному обсязі 22.10.2013 року - в сумі 108838,80
грн., а тому позивач не нараховував пеню
на вказану суму. Згідно видаткової
накладної № 2706-8 від 27.06.2012 року на суму
435355,20 грн. поставка товару відбулась
27.06.2012 року, строк оплати за умовами
Договору наступив 27.08.2012 року, з
урахуванням положень частини 6 статті
232 ГК України (нарахування штрафних
санкцій припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано) та положень статті 258 ЦК
України (один рік позовної давності для
вимог про стягнення пені) - строк
нарахування пені закінчився 27.02.2013
року, а строк позовної давності в
даному випадку закінчився 27.02.2014 року.
Водночас позивач направив позовну
заяву до суду 21.03.2014 року тобто за
межами строків позовної давності, що є
підставою для відмови задоволенні
таких вимог.

Щодо вимог про стягнення пені
нарахованої на заборгованість по
накладній № 0309-1 від 03.09.2012 року на суму
233620,50 грн., позивач вказував в позові, що
неоплаченими залишилось 93629,50 грн. за
вказаною накладною, що відповідно є
сумою основного боргу на який
нараховується пеня.

За здійсненим судом перерахунком
задоволенню підлягає пеня нарахована
на суму основного боргу 93629,50 грн. за
період з 21.03.2013 року (один рік позовної
давності від дня направлення позову до
суду) по 03.05.2013 року (дата закінчення
шестимісячного строку нарахування
пені) в розмірі 1692,86 грн.

Щодо застосування позовної давності до
вимог про стягнення процентів річних,
суд наголошує відповідачу, що до таких
вимог застосовується загальна позовна
давність, яка за приписами статті 257 ЦК
України, становить три роки. А тому,
клопотання відповідача про
застосування позовної давності в
частниі вимог про стягнення процентів
річних суд залишає без задоволення.

Стосовно заявленого відповідачем
клопотання про проведення
почеркознавчої експертизи суд звертає
увагу відповідача на наступне.

Відповідно до положень частини 1 статті
41 ГПК України, для роз'яснення питань,
що виникають при вирішенні
господарського спору і потребують
спеціальних знань, господарський суд
призначає судову експертизу.

Як роз'яснено в пункті 5 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 23.03.2012 року № 4 "Про деякі
питання практики призначення судової
експертизи", питання про призначення
судової експертизи повинно
вирішуватися лише після ґрунтовного
вивчення обставин справи і доводів
сторін щодо необхідності такого
призначення.

Суд не вбачає підстав для призначення
експертизи та відмовляє в даному
клопотанні, оскільки підписи на
довіреності № 501 від 17.10.2012 року в графі
"керівник підприємства та головний
бухгалтер" щодо яких відповідач
просить провести експертизу скріплені
печаткою підприємства відповідача, що
не ставиться під сумнів представником
відповідача.

Крім того, товар, отриманий
відповідачем на підставі довіреності
№ 501 від 17.10.2012 року, був оплачений
відповідачем 22.10.2013 року в повному
розмірі - 108838,80 грн., що свідчить про
приняття відповідачем зобов'язання
позивача з поставки торвару до
виконання.

У відповідності до статті 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно статті 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

З наданих позивачем доказів
вбачається, що позивач прийняті на себе
зобов'язання виконав належним чином,
проте відповідач розрахунки за
договором не провів.

Доказів на обґрунтування своїх
заперечень, а також доказів сплати
боргу під час розгляду справи
відповідач суду не надав.

Здійснений позивачем розрахунок
процентів річних в сумі 3670,51 грн. та
інфляційних втрат в сумі 3406,10 грн.
перевірено судом та визнано таким, що
відповідає вимогам чинного
законодавства та матеріалам справи.

Враховуючи викладене вище, докази
надані позивачем на підтвердження
заявлених вимог, заслухавши пояснення
позивача, суд дійшов висновку про
часткове задоволення позовних вимог з
покладенням витрат по сплаті судового
збору на сторін пропорційно
задоволеним вимогам.

Керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Дубенський завод
гумово-технічних виробів" (35600,
Рівненська обл., м.Дубно,
вул.Млинівська, 69, ) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Маргунас-Україна"
(62495, Харківська область, Харківський
район, с.Васищеве, вул.Промислова, 17, ) 378456,43 грн. заборгованості
за отриманий товар, 3670,51 грн. - 3% річних,
3406,10 грн. - інфляційних втрат, 1692,86 грн.
пені та 7744,56 грн. судового збору.

3. В частині стягнення 14212,86 грн. пені -
відмовити.

4. Судові витрати в розмірі 284,22 грн.
судового збору залишити за позивачем.

5. Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 30.05.2014
року.

Суддя
Качур А.М.