номер провадження справи 2/20/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2014
Справа № 908/1539/14

Суддя Мойсеєнко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Новий заповіт", м.
Гуляйполе, Запорізька область,

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Флора Агротрейд", м.
Київ,

про визнання договору поставки №44-К
від 19.08.2013 р. недійсним

за участю представників сторін:

від позивача - Васильченко О.І.
(довіреність № 15/7 від 15.05.2014 р.);

від відповідача - Подлужна Р.Г.
(довіреність № 33/2 від 02.01.2014 р.);

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Запорізької
області звернулося Товариство з
обмеженою відповідальністю "Новий
заповіт" з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Флора
Агротрейд" про визнання договору
поставки №44-К від 19.08.2013 р. недійсним у
зв'язку з його фіктивністю, вкрай
невигідними умовами договору для
позивача та відсутністю повноважень на
підписання договору у представника
відповідача.

Позов заявлено на підставі ч. 5 ст. 203, ч. 2
ст. 207, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 234 Цивільного
кодексу України.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 08.05.2014 р.
прийнято позовну заяву до розгляду,
порушено провадження у справі,
присвоєно справі номер провадження
2/20/14 та призначено розгляд справи на
27.05.2014 р.

В судовому засіданні 27.05.2014 р. були
присутні представники обох сторін, за
їх заявою фіксація судового процесу
технічними засобами не здійснювалась.

Представник позивача підтримав
заявлені позовні вимоги.

Відповідач у відзиві на позов та його
представник у судовому засіданні
позовні вимоги не визнали та вважають,
що відповідач подав цей позов з метою
затягування розгляду справи №908/3889/13,
порушеної господарським судом
Запорізької області 28.11.2013 р., та
небажанням повертати отримані грошові
кошти. Вказує, що при укладанні
спірного договору сторони передбачали
настання реальних правових наслідків,
що ним обумовлені, що підтверджується
вчиненими з боку обох сторін діями з
виконання договору (видача рахунку та
податкової накладної позивачем, та
оплата рахунку відповідачем).
Повноваження представника
відповідача, який підписав спірний
договір, підтверджуються належною
довіреністю. Тому підстави для
визнання спірного договору недійсним
відсутні.

В судовому засіданні 27.05.2014 р. судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення представників
сторін, суд встановив наступне.

19.08.2013 р. Товариства з обмеженою
відповідальністю "Флора Агротрейд"
(покупець, відповідач) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Новий
заповіт" (продавець, позивач) укладено
договір поставки № 44-К.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 договору в
порядку та на умовах, визначених цим
договором, продавець зобов'язується
продати, а покупець - придбати і
оплатити «Зерно». «Зерно» згідно цього
договору - кукурудза, врожай 2013 р., який
використовується для харчових,
насіннєвих, кормових і технічних цілей.

Згідно з п. 2.1 договору загальна
кількість зерна складає 250,00 тон.

У пунктах 3.1 - 3.3 договору погоджено, що
ціна зерна на момент укладення
договору за одну тону без ПДВ складає
666,67 грн., з ПДВ 800,00 грн. Загальна сума
складає без ПДВ 166666,67 грн., ПДВ 33333,33 грн.

Остаточна ціна Зерна, яка вважається
ціною поставки за цим договором,
визначається на дату фактичної
поставки товару за формулою:
закупівельна ціна аналогічного зерна
відповідної якості на ПрАТ
«Пологівський КХП» на день передачі
товару мінус 6% за кожен місяць з
моменту отримання продавцем
передоплати до моменту передачі Зерна
у власність покупця.

Різниця між сумою передплати та
вартістю 250 тон зерна на день поставки
компенсується продавцем в цей же день
шляхом додаткової поставки зерна
необхідної кількості за ціною
поставки, визначеної цим пунктом
договору.

Згідно з п. 3.4 договору термін поставки
Зерна - 20.09.2013 р.

Відповідно до п. 4.3.1 договору покупець
оплачує товар шляхом перерахування
коштів на розрахунковий рахунок
продавця на підставі цього договору та
рахунку продавця як попередню оплату
за товар впродовж 5-ти банківських днів
з моменту отримання рахунку продавця.

Також у п. 9.6 договору сторони погодили,
що в разі порушення термінів поставки
зерна продавець сплачує покупцю
неустойку в розмірі 1% в день від суми
передплати за кожний день
прострочення.

При простроченні поставки більше ніж
на 30 календарних днів продавець вправі
відмовитись від поставки, а продавець в
цьому випадку зобов'язаний на протязі
семи календарних днів з дня отримання
відповідної вимоги покупця повернути
всю суму отриманої передплати.

В даному випадку сума передплати є
грошовим зобов'язанням продавця перед
покупцем та стягується з нарахуванням
72% річних за період з дня отримання
попередньої оплати до дня її
фактичного повернення.

Пунктом 10.5 договору передбачено, що
договір вступає в силу з моменту його
підписання обома сторонами та діє до
повного виконання сторонами
зобов'язань за договором.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання умов договору продавець
(позивач у справі) виставив покупцю
(відповідачу) рахунок № 66 від 19.08.2013 р.
на оплату товару (кукурудзи врожаю 2013
року) на суму 200000,00 грн. у якості
передоплати. Також продавець видав на
суму рахунку податкову накладну № 96/2
від 19.08.2013 р.

Покупець оплатив вказаний рахунок у
повному обсязі платіжним дорученням №
109 від 19.08.2013 р.

У зв'язку з тим, що продавець не
поставив товар у погоджений строк (до
20.09.2013 р.), покупець звернувся до
продавця з вимогою № 107 від 30.10.2013 р. про
відмову від поставки, повернення
передплати та сплати неустойки. Вимогу
отримано продавцем 07.11.2013 р., що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення від
08.11.2013 р.

Позивач (продавець) вважає, що договір
поставки № 44-К від 19.08.2013 р. укладений на
вкрай невигідних умовах для продавця,
оскільки передбачає занадто великі
штрафні санкції за порушення термінів
поставки, не був спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені цим договором, а єдиною
метою його укладення було створення
штучної заборгованості позивача перед
відповідачем. Крім того, вказує, що з
боку відповідача договір підписано не
уповноваженою особою.

У зв'язку з цим позивач просить визнати
договір поставки недійсним на підставі
ч. 5 ст.203, ч. 2 ст. 207, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 234
Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 Цивільного
кодексу України правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 234 Цивільного кодексу України
передбачено, що фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного
правочину недійсним встановлюються
законами.

У п. 3.11 постанови пленуму Вищого
господарського суду від 29.05.2013 № 11 «Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
зазначено, що фіктивний правочин
(стаття 234 ЦК України) є недійсним
незалежно від мети його укладення,
оскільки сторони не мають на увазі
настання правових наслідків, що
породжуються відповідним правочином.
Таким може бути визнаний будь-який
правочин, в тому числі нотаріально
посвідчений. Якщо сторонами не вчинено
ніяких дій на виконання фіктивного
правочину, господарський суд приймає
рішення лише про визнання фіктивного
правочину недійсним без застосування
будь-яких наслідків. У разі коли на
виконання правочину було передано
якесь майно, такий правочин не може
розцінюватися як фіктивний. Саме лише
невчинення сторонами тих чи інших дій
на виконання правочину не означає його
фіктивності. Визнання фіктивного
правочину недійсним потребує
встановлення господарським судом
умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний
правочин не спрямований на набуття,
зміну чи припинення цивільних прав та
обов'язків, він не створює
цивільно-правових наслідків незалежно
від того, чи він був визнаний судом
недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має
враховувати, що ознака фіктивності має
бути притаманна діям усіх сторін
правочину. Якщо хоча б одна з них
намагалася досягти правового
результату, то даний правочин не може
визнаватися фіктивним. Позивач, який
вимагає визнання правочину недійсним,
повинен довести, що всі учасники
правочину не мали наміру створити
правові наслідки на момент його
вчинення.

Пунктом 24 постанови пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
передбачено, що для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по
собі невиконання правочину сторонами
не означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не
може бути кваліфікований як фіктивний.

Правовідносини сторін є
господарськими та такими, що виникли з
договору поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Фактичні правовідносини сторін
свідчать, що при укладанні договору
поставки № 44-К від 19.08.2013 р. сторони
передбачали настання реальних
правових наслідків, що обумовлені цим
договором, оскільки позивач здійснив
дії на виконання умов спірного
договору, зокрема п.п.7.1.2.2 цього
договору, а саме: виставив відповідачу
рахунок на передоплату продукції та
видав відповідну податкову накладну на
суму рахунку, а відповідач, у свою
чергу, згідно положень п.4.3.1 договору
оплатив цей рахунок. Тобто сторони
здійснили певні дії, спрямовані на
виконання цього договору, які
відповідають його юридичному змісту.

Згідно правовстановлюючих документів
позивач здійснює діяльність з
вирощування зернових культур (крім
рису), бобових культур і насіння
олійних культур. Тобто предмет
спірного договору відповідає виду
господарської діяльності позивача.

Позивач свого зустрічного обов'язку
поставити товар не виконав.

При цьому, позивач не посилається на
відсутність у нього наміру поставляти
товар на момент укладення договору.

Фіктивність спірного договору позивач
пов'язує лише з наявністю в договорі
невигідних для позивача умов, які
стосуються відповідальності
постачальника за порушення термінів
поставки, та посилається на те, що
єдиною метою укладення спірного
договору було створення штучної
заборгованості позивача перед
відповідачем.

За приписами ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Позивачем не доведено, що спірний
договір було укладено лише з метою
створення штучної заборгованості
позивача. Натомість фактичні дії
сторін з виконання договору свідчать
про те, що при укладенні договору
сторони мали на меті його реальне
виконання.

Наявність в договорі невигідних для
позивача умов, на які посилається
позивач, не є ознакою фіктивного
правочину відповідно до ч. 1 ст. 234
Цивільного кодексу України.

Отже, правові підстави для визнання
договору поставки № 44-К від 19.08.2013 р.
недійсним як фіктивного відсутні.

Посилання позивача на відсутність
повноважень на укладення спірного
договору у представника відповідача
ОСОБА_3 є необґрунтованими та
спростовуються довіреністю № 2 від
02.11.2011 р., виданою директором ТОВ «Флора
Агротрейд» громадянці ОСОБА_3 з правом
підписувати договори від імені ТОВ
«Флора Агротрейд».

Згідно з ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Отже, спірний договір підписано з боку
відповідача повноважним
представником.

ТОВ «Флора Агротрейд» повноважень
свого представника не заперечує та
своїми діями з фактичного виконання
договору визнало вчинений
представником правочин.

Враховуючим викладене, підстави для
визнання спірного договору поставки
недійсним відсутні, позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

Відповідно до 49 ГПК України судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя
Т.В.Мойсеєнко

Рішення оформлено та підписано 02.06.2014р.

і набирає законної сили після
закінчення

десятиденного строку з дня його
підписання.