м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/4873/14 15.05.14
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ТБК "Нерудкомплект"
про визнання правочину недійсним
Суддя Котков О.В.
У засіданні брали участь:
від позивача: Ковба М.С. (представник за
від відповідача: Максимков В.А.
(представник за довіреністю).
В судовому засіданні 15 травня 2014
року, відповідно до положень
ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, було
оголошено вступну та резолютивну
24 березня 2014 року до канцелярії
Господарського суду міста Києва від
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
"Солід" (позивач) на розгляд суду
надійшла позовна заява № 21/03 від 21.03.2014
року до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ТБК "Нерудкомплект"
(відповідач) в якій викладені позовні
вимоги, щоб в судовому порядку визнати
липня 2013 року, укладений між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
"Солід" та Товариством з обмеженою
відповідальністю "ТБК "Нерудкомплект".
Позовні вимоги мотивовані тим, що
недійсним на підставі ч. 1 ст. 215
Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 207
Господарського кодексу України.
Відповідач у своїх запереченнях на
позовну заяву просить суд відмовити в
задоволенні позовних вимог за
викладених у запереченнях підстав.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 25.03.2014 року (суддя Котков О.В.)
прийнято позовну заяву до розгляду та
порушено провадження по справі,
розгляд справи призначено на 24.04.2014
В судовому засіданні 24 квітня 2014 року,
відповідно до ч. 3 ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України, судом
оголошено перерву до 15 травня 2014 року,
про що сторін було повідомлено під
Клопотання щодо фіксації судового
процесу учасниками процесу не
заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд
справи здійснювався без застосуванням
засобів технічної фіксації судового
процесу у відповідності до статті 811
Господарського процесуального кодексу
Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд, -
29 липня 2013 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Будівельна компанія "Солід" (надалі -
Покупець або Отримувач) та Товариством
з обмеженою відповідальністю "ТБК
"Нерудкомплект" (далі - Постачальник або
Продавець) було укладено договір №
копія договору міститься в матеріалах
справи, надалі - Договір або Спірний
договір або Оспорюваний договір),
згідно п. 1.1. якого Постачальник
зобов'язується передати продукцію в
наступному асортименті: щебінь фракції
5-10, щебінь фракції 5-20, щебінь фракції
10-20, щебінь фракції 20-40, щебінь фракції
40-70, відсів, пісок річковий, пісок
яружний, ґрунт рослинний, сухоглинок,
керамзит, у власність Покупця, а
Покупець зобов'язується прийняти товар
і оплатити його, в порядку та на умовах,
що передбачені Договором.
Позивач не заперечує факт укладення
Спірного договору, при цьому зазначає,
що Договір укладений Покупцем з
перевищенням його директором своїх
повноважень, зокрема, позивач зазначає,
що загальними зборами учасників TOB
«Будівельна компанія «СОЛІД» не
приймалось рішень ні про укладання з
відповідачем Оспорюваного договору,
ані про наступне його схвалення. Окрім
того, позивач вказує, що Продавець знав
про наявність обмежень щодо вчинення
правочинів від імені Покупця, а відтак
наявні підстави для визнання недійсним
Договору на підставі ч. 1 ст. 215
Цивільного кодексу України та ч. 1
ст. 207 Господарського кодексу України.
З викладеними позивачем в позовній
заяві твердженнями відповідач не
погоджується та у своїх запереченнях
на позовну заяву вказав, що позивач
прийняв все поставлене відповідачем за
договором майно, видавав своїм
робітникам довіреності на отримання
продукції та станом на 18.04.2014р. більшу
частину поставленої продукції оплатив
і жодного разу не заявляв про відмову
від продукції, а тому зауважив, що, за
його переконанням, Договір не може бути
Оцінивши наявні в матеріалах справи
документи та дослідивши в судовому
засіданні докази, господарський суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 509
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст. 626
Цивільного кодексу України).
За ст. 712 Цивільного кодексу України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного
Частиною 1 статті 665 Цивільного кодексу
України встановлено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) сплатити за нього певну
Як вже було встановлено судом, 29 липня
2013 року між сторонами укладено договір
Постачальник зобов'язується передати
продукцію в наступному асортименті:
щебінь фракції 5-10, щебінь фракції 5-20,
щебінь фракції 10-20, щебінь фракції 20-40,
щебінь фракції 40-70, відсів, пісок
річковий, пісок яружний, ґрунт
рослинний, сухоглинок, керамзит, у
власність Покупця, а Покупець
зобов'язується прийняти товар і
оплатити його, в порядку та на умовах,
що передбачені Договором.
Зі змісту Спірного договору
вбачається, що за своєю правовою
природою він є договором поставки.
У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.
Під час вирішення даної справи суд
виходить з того, що угода може бути
визнана недійсною лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.
Тому в справі про визнання угоди
недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.
Частиною 1 статті 42 Господарського
кодексу України передбачено, що
підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єкта ми
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.
За ст. 628 Цивільного кодексу України
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
У відповідності до ст. 180
Господарського кодексу України зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства. Господарський
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.
Статтею 627 Цивільного кодексу України
передбачено, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.
Як свідчать матеріали справи, Спірний
договір укладено директором - Огай
Володимиром Володимировичем, що діяв
від імені позивача на підставі статуту,
з одного боку та генеральним
директором - Шум Оленою Анатоліївною,
що діяла від імені відповідача на
підставі статуту, з іншого боку.
Зі змісту Спірного договору випливає,
що сторонами погоджено, в тому числі,
предмет договору, ціну товару та
порядок розрахунків, термін дії
договору і відповідальність сторін.
З огляду на викладене, Покупцем та
Продавцем в належній формі, обсязі і в
передбаченому чинним законодавством
України та Договором порядку було
погоджено зміст (умови) укладеного між
ними в 2013 році Договору в цілому, про що
свідчать підписи та печатки обох
сторін про його укладення на 3-ій
сторінці Спірного договору.
З матеріалів справи слідує, що на
виконання умов Договору в період з
серпня по грудень 2013 року Продавець
передавав, а Покупець приймав та
оплачував отриманий товар за
Договором, що підтверджується
складеними між сторонами видатковими
накладними та реєстром здійснених
платежів, що свідчить про виконання
умов Спірного договору в частині
поставки-оплати укладеного між ними
відповідного правочину (копії
документів містяться в справі).
У своїй постанові від 29 травня 2013 року N
11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» Пленум Вищого
господарського суду України, з метою
забезпечення правильного і однакового
застосування законодавства у розгляді
справ, пов'язаних з визнанням
правочинів (господарських договорів)
недійсними, надав господарським судам
роз'яснення, в яких звернув увагу судів
на ту обставину, що наступне схвалення
юридичною особою правочину, вчиненого
від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
Вказаної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України, постанови: від 27.07.2010 року у
справі № 25/2/10, від 02.12.2008 року у справі №
8/47 (12/335/16), від 25.05.2010 року у справі № 54/210,
від 06.07.2010 року у справі № 16/507.
Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
З урахуванням викладеного, зважаючи на
положення ст.ст. 627, 628, 638 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 42, 180
Господарського кодексу України, з яких
випливає, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору, що зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства, а підприємництво - це
самостійна, ініціативна, систематична,
на власний ризик господарська
діяльність, з огляду на наступне
схвалення Покупцем Договору шляхом
вчинення дій спрямованих на схвалення
правочину, зокрема прийняття та оплату
поставленого Продавцем товару,
враховуючи те, що заявником не доведено
належними та допустимими доказами
того, що Спірний договір не відповідає
вимогам чинного законодавства або ж
укладений з порушенням господарської
компетенції його сторонами, дослідивши
матеріали справи суд дійшов висновку,
що позовні вимоги, за вказаних
позивачем в позові № 21/03 від 21.03.2014 року
підстав, є необґрунтованими та такими,
що задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -
В позові відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України. Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 93
Господарського процесуального кодексу
України.

Повне рішення складено 16.05.2014р.

Суддя
О.В.
Котков