м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
№ 910/8004/14 19.05.14
За позовомДержавного підприємства
"Державна інвестиційна
компанія"доТовариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Борисфен"провизнання недійсним
Суддя Літвінова М.Є.
Представники сторін:
від позивача: Юморанов Д.І. -
від відповідача: Ярошовець Д.М. -
У судовому засіданні 19.05.2014, на підставі
ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Державна
інвестиційна компанія" звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Борисфен" про визнання недійсним
договору позики №56/2012-04-НП від 25.12.2012,
договору позики №37/2013-04-НП від 04.10.2013,
договору позики №5/201-04НП від 29.01.2014.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 05.05.2014 порушено провадження у
справі №910/8004/14, розгляд справи
призначений на 19.05.2014.

У відзиві на позов відповідач
заперечив проти задоволення позовних
вимог з підстав викладених у відзиві на
позов, зокрема, що спірні договори
укладались за результатами конкурсу.

В судовому засіданні 19.05.2014, на підставі
ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В:

25.12.2012 між Державним підприємством
"Державна інвестиційна компанія"
(позикодавець за договором) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Борисфен" (позичальник за договором)
був укладений договір позики №56/2012-04-НП
(далі - Договір №1), за яким позикодавець
передає у власність позичальнику
грошові кошти - 65 700 000,00 грн., а
позичальник - повернути їх позикодавцю,
а також сплатити проценти за
користування коштами у розмірі та
порядку, встановленими цим договором.

04.10.2013 між Державним підприємством
"Державна інвестиційна компанія"
(позикодавець за договором) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Борисфен" (позичальник за договором)
був укладений договір позики №37/2013-04-НП
(далі - Договір №2), за умовами
якого позикодавець передає у власність
позичальнику грошові кошти - 17 000 000,00
грн., а позичальник - повернути їх
позикодавцю, а також сплатити проценти
за користування коштами у розмірі та
порядку, встановленими цим договором.

29.01.2014 між Державним підприємством
"Державна інвестиційна компанія"
(позикодавець за договором) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Борисфен" (позичальник за договором)
був укладений договір позики №5/2014-04 НП
(далі -Договір №3), за умовами якого
позикодавець передає у власність
позичальнику грошові кошти - 12 000 000,00
грн., а позичальник - повернути їх
позикодавцю, а також сплатити проценти
за користування коштами у розмірі та
порядку, встановленими цим договором.

Відповідно до п. 2.2 Договорів,
позичальник зобов'язаний сплачувати
проценти в розмірі 3,75 % річних від суми
позики до дня фактичного повернення
позики.

Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Спір у справі виник у зв'язку із
оспорювання позивачем дійсності
договору - №56/2012-04-НП, договору
№37/2013-04-НП та договору №5/2014-04 НП.

Підставою для недійсності Договорів
позивачем визначається:

- позивач є державним підприємством,
діяльність якого спрямована на
реалізацію національних проектів,
укладення договору всупереч його
господарській компетенції та меті
діяльності вказує на те, що спірні
договори позики суперечить інтересам
держави;

- у спірних договорах відсутні будь-яке
обґрунтування низького, економічно не
виваженого та невигідного для позивача
розміру процентів. При цьому договори
не передбачають будь-якого особливого
порядку перегляду чи корегування
вказаного розміру процентів (3,75 %).
Договори позики передбачають
економічно не виважені пільгові та
невигідні позивачу умови сплати
процентів, що свідчить про
невідповідність інтересам держави;

- обов'язки відповідача щодо повернення
позик та сплати відсотків за
договорами позики, як на момент
укладення цих договорів та і до цього
часу, фактично не мають реального
забезпечення їх виконання
відповідачем, що зумовлює високий
ризик невиконання позичальником
взятих на себе за договорами позик
зобов'язань. Цим самим це вказує на те,
що договори позики суперечать
інтересам держави, які в даному випадку
обумовлюється не лише реалізацією
відповідного національного проекту, а
й необхідністю повернення позивачу
державних коштів, які були надані як
позика;

- спірний договір №1 та договір застави
на забезпечення виконання договору
позики №1 від імені позивача укладав
заступник генерального директора
ОСОБА_3, на підстав довіреності від
05.09.2012 серії ВРТ №898268, посвідчено
приватним нотаріусом Київського
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстрованою в реєстрі за №712.

З посиланням на норми ч. 1 ст.228, ч. 1 ст. 232
Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 207
Господарського кодексу України та в
порядку ст.203, 215 Цивільного кодексу
України, позивач просить суд визнати
спірні договори недійсними.

У відзиві на позов відповідач
заперечив проти позову та вказав, що
спірні договори позики були укладені
за результатами конкурсу з відбору
суб'єктів господарювання для надання
державної підтримки на умовах спів
фінансування за національними
проектами, в тому числі "Якісна вода".
Крім того, відповідач зазначив про
безпідставність тверджень позивача
щодо відсутності у нього договорів
поставки, оскільки він не звертався до
відповідача з відповідною вимогою.

Щодо повноважень представника
позивача на укладення спірних
договорів відповідач зазначив, що вони
укладені за результатами конкурсу, та в
межах чинного законодавства України та
в межах повноважень наданих
представникам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Дослідивши матеріали справи суд
приходить до висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог з огляду на
наступне.

Державне підприємство "Державна
інвестиційна компанія" утворене
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 09.06.2010 №471 "Про
утворення державного підприємства
"Державна інвестиційна компанія".
Засновником позивача є держава в особі
Кабінету Міністрів України. Компанія
належить до сфери управління
Державного агентства з інвестицій та
управління національними проектами
України, який є представником власника
компанії і виконує функції у межах,
визначених законодавством (п.п.1.2, 1.3
Статуту ДП "Державна інвестиційна
компанія").

В свою чергу слід зазначити, що згідно
указу Президента України від 12.05.2011
№583/2011 "Про державне агентство з
інвестицій та управління
національними проектами України",
Державне агентство з інвестицій та
управління національними проектами
України є центральним органом
виконавчої влади, діяльність якого
спрямовується та координується
Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. п.10, 17 цього Указу,
Державне агентство координує
діяльність центральних і місцевих
органів виконавчої влади, державних
підприємств, установ та організацій
щодо реалізації та впровадження
національних проектів; вносить
пропозиції щодо порядку конкурсного
відбору інвестиційних та інших
проектів розвитку, що потребують
державної підтримки.

Судом встановлено, що укладенню
спірних договорів передував
конкурсний відбір за наказом
відповідача №74/1 від 30.08.2012, відповідно
до якого був оголошений конкурс з
відбору суб'єктів господарювання для
надання державної підтримки на умовах
співфінансування, у тому числі шляхом
надання кредитів, позик та інвестицій
за рахунок коштів внесених до
статутного капіталу Державної
інвестиційної компанії за
національними проектами, в тому числі
"Якісна вода".

Перелік документів необхідних для
участі в конкурсному відборі та вимоги
до них встановлені позивачем, як
вбачається з пояснень відповідача та
матеріалів справи.

Тобто, на виконання цих вимог
відповідач надав позивачу меморандум
про співпрацю та організацію
взаємовідносин в реалізації
національного проекту "Якісна вода",
укладеного з ДП "Національний проект
Якісна вода" від 25.12.2012, меморандум про
взаєморозуміння та співпрацю з
приватним інвестором компанією "Ладж
Тауер ЛТД" від 25.12.2012, меморандум про
співпрацю, укладений з Привітненькою
сільською радою АРК від 25.12.2012,
техніко-економічне обґрунтування
отримання позики.

Отже, з вищенаведеного вбачається, що
спірні договори були укладені після
надання відповідачем та перевірки
наданих документів, в тому числі і щодо
можливих ризиків та після врахування
інтересів держави у реалізації
Національного проекту "Якісна вода".

Посилання позивача на те, що укладення
спірних договорів не відповідає ні
вказаній меті діяльності позивача, ні
його господарській компетенції як
сукупності закріплених за ним як
суб'єктом господарювання прав,
обов'язків і конкретної правомочності,
необхідних йому для здійснення
передбачених статутом функцій, визнані
судом необґрунтованими та
безпідставними.

Щодо твердження позивача про
відсутність у спірних договорах
будь-якого особливого порядку
перегляду чи коригування розміру
процентів та обґрунтування такого
низького, економічно не виваженого та
не вигідного для позивача розміру
процентів, слід зазначити наступне.

Згідно з частинами 2, 3 статті 180
Господарського кодексу України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Отже, істотними умовами кредитного
договору як господарського договору,
відповідно до закону, є умови про
предмет, ціну та строк його дії.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Таким чином підписавши спірні
договори, позивач погодився з усіма
його умовами, зобов'язався надати
грошові кошти у власність позичальника
у розмірі встановленому договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного
кодексу України, позикодавець має
право на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

У разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Отже, із наведеної норми вбачається, що
розмір відсотків законодавцем не
встановлюється, а отже, сторони мають
право самостійно встановити розмір
відсотків за користування позикою.

Згідно п.2.2 Договорів позик, сторони
встановили, що позичальник
зобов'язаний сплачувати проценти у
розмірі 3,75 % річних від суми позики до
дня фактичного повернення позики.

Позивач вважає, що Договори позики
підлягають визнанню недійсними на
підставі частин 1 статті 203 Цивільного
кодексу України, оскільки умови
спірних договорів не містять
будь-якого особливого порядку
перегляду чи корегування розміру
процентів, умови спірних договорів
передбачають невигідні умови сплати
процентів.

Проте, відсутність у спірних договорах
вказаних положень не може бути
підставою для визнання цих договорів
недійсними.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку, що умови спірних договорів
щодо розміру процентів річних та
порядку їх сплати не суперечать нормам
чинного законодавства та в порядку ст.33
Господарського процесуального кодексу
України не доведено позивачем що ці
умови спірних договорів не
відповідають інтересам держави.

Відповідно до п. 8.1 Договору позики №1
забезпеченням виконання зобов'язання
за цим договором є договір застави
майнових прав №57/2012-04-ЗП від 25.12.2012,
укладений між відповідачем як
заставодавцем і позивачем як
заставодержателем, предметом якого є
майнові права за договором поставки
№25/12/2012 від 25.12.2012, укладений між
заставодавцем та постачальником.

Знідно п. 8.1 Договору позики №2
забезпеченням виконання зобов'язання
за цим договором є договорів застави
майнових прав №38/2013-04-ЗП від 04.10.2012,
укладений між відповідачем як
заставодавцем і позивачем як
заставодержателем, предметом якого є
майнові права за договором поставки
№10/06/2013 від 10.06.2013, укладений між
заставодавцем та постачальником.

Пунктом 8.1 Договору позики №3
встановлено, що забезпеченням
виконання зобов'язання за цим
договором є договір застави майнових
прав №6/2014-04 ЗП від 29.01.2014, укладений між
відповідачем як заставодавцем та
позивачем як заставодержателем,
предметом якого є майнові права за
договором поставки №13/01/2014 від 13.01.2014,
укладений між заставодавцем та
постачальником.

Застава - це спосіб забезпечення
зобов'язань, якщо інше не встановлено
законом. В силу застави кредитор
(заставодержатель) має право в разі
невиконання боржником (заставодавцем)
забезпеченого заставою зобов'язання
одержати задоволення з вартості
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами. Застава виникає на
підставі договору, закону або рішення
суду (ст. 1 Закону України "Про заставу").

Заставою може бути забезпечена
будь-яка дійсна існуюча або майбутня
вимога, що не суперечить законодавству
України, зокрема така, що випливає з
договору позики, кредиту,
купівлі-продажу, оренди, перевезення
вантажу тощо (ст. 3 Закону України "Про
заставу").

Окрім того зі змісту договорів застави
вбачається, що заставодержатель має
право перевіряти предмет застави за
попереднім письмовим повідомленням,
при цьому в матеріалах справи відсутні
докази звернення з таким повідомленням
до відповідача. Тому посилання
позивача на відсутність договорів
поставки, без надання будь-яких доказів
ухилення відповідача від їх надання, є
безпідставними.

Що стосується повноважень
представника на укладання договорів
позики, суд встановив наступне.

Спірні Договори позики підписані від
ЛП "Державна інвестиційна компанія"
заступником генерального директора
ОСОБА_3, який діяв на підставі
довіреності від 05.09.2012 серії ВРТ №898268,
посвідченої приватним нотаріусом
Київського нотаріального округу
ОСОБА_4 та зареєстрованою в реєстрі за
№712.

Відповідно до статті 92 Цивільного
кодексу України (редакція чинна на дату
укладення спірних договорів) юридична
особа набуває цивільних прав та
обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної
особи встановлюється установчими
документами та законом.

У випадках, встановлених законом,
юридична особа може набувати цивільних
прав та обов'язків і здійснювати їх
через своїх учасників.

Орган або особа, яка відповідно до
установчих документів юридичної особи
чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

У відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

Разом з тим, всупереч вимогам,
передбаченим ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України щодо
обов'язку кожної сторони довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
позивач не навів жодних фактів, які б
свідчили про обмеження повноважень
заступника генерального директора
ОСОБА_3, який діяв на підставі
довіреності щодо підписання спірних
договорів.

Матеріали справи містять докази
здійснення позивачем оплат за спірними
договорами (виписка по рахунку
№0409 з 01.04.2014 по 30.04.2014 в матеріалах
справи), що в свою чергу підтверджує
факт схвалення правочинів (ст.241
Цивільного кодексу України) з боку
позивача.

Крім того, слід зазначити п. 3.4
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", де викладена правова
позиція щодо цього, тобто наступне
схвалення юридичною особою правочину,
вчиненого від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.).

Отже, враховуючи наведене, суд дійшов
висновку про схвалення спірних
правочинів позивачем шляхом
здійснення платежів на рахунок
відповідача.

Наведені факти позивачем не
спростовані належними та допустимими
доказами.

Частиною 1 статті 628 ЦК України
передбачено, що зміст договору (як дво-
або багатостороннього правочину)
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Отже, виходячи з даної норми у зміст
договору, крім погоджених сторонами
умов, входять і ті положення (умови), які
приймаються ними як обов'язкові в силу
чинного цивільного законодавства.
Тобто в договорі немає потреби
дублювати положення, які є загальними
для даного виду договору і передбачені
у відповідних нормативних актах,
оскільки сторони повинні керуватися
ними незалежно від того, включені вони
в договір чи ні.

Таким чином, у статті 203 ЦК України мова
йде про відповідність закону саме
змісту правочину, а не його форми.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
визначені ст. 203 Цивільного кодексу
України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Вирішуючи спір про визнання договору
недійсним, необхідним є встановлення
наявності тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків.

Правочин може бути визнаний недійсним
з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої -
третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів, зокрема,
статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України,
абзацу другого частини шостої статті 29
Закону України "Про приватизацію
державного майна", частини другої
статті 20 Закону України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)",
частини другої статті 15 Закону України
"Про оренду землі", статті 12 Закону
України "Про іпотеку", частини другої
статті 29 Закону України "Про
страхування", статті 78 Закону України
"Про банки і банківську діяльність",
статті 71 Закону України "Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин
(п.2.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських) договорів недійсними)
від 29.05.2011 №11).

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України).

З наданих доказів, суд дійшов висновку,
про необґрунтованість позовних вимог,
що є підставою для відмови у позові,
оскільки позивачем не доведено в
порядку ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України,
обставин, які могли б слугувати
підставою недійсності спірних
договорів.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 22.05.2014

Суддя

М.Є.
Літвінова