м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 912/2432/13 26.05.14
За позовомПрокурора Ульяновського
району в інтересах держави в особі
Головного управління Держземагенства
у Кіровоградській областідо1.
Кіровоградської обласної державної
адміністрації 2. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Автомотів ЛТД» 3.
Ульяновської районної державної
адміністраціїпровизнання незаконним
та скасування розпорядження, визнання
недійсним договору та зобов'язання
повернути земельну ділянкуГоловуючий
суддя Босий В.П.
Судді Ломака В.С.
Представники сторін:
прокурор:Лядецька Л.В.від позивача:не
з'явивсявід відповідача 1:не
з'явивсявід відповідача 2:не
з'явивсявід відповідача 3:не з'явився
Обставини справи:
Прокурор Ульяновського району в
інтересах держави в особі Головного
управління Держземагенства у
Кіровоградській області звернувся до
господарського суду Кіровоградської
області з позовом до Кіровоградської
обласної державної адміністрації,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Автомотів ЛТД»
(надалі - «Товариство») та Ульяновської
районної державної адміністрації про
визнання незаконним та скасування
розпорядження, визнання недійсним
договору та зобов'язання повернути
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
розпорядження Голови Кіровоградської
обласної державної адміністрації
№1089-р від 10.12.2008 р. є протиправним та
підлягає скасуванню, оскільки при його
прийнятті були порушені норми чинного
законодавства України. Крім того,
прокурором заявлено вимоги про
визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки від 26.01.2010 р. та
зобов'язання відповідача 2 повернути
спірну земельну ділянку.
Ухвалою господарського суду
Кіровоградської області від 31.12.2013 р.
порушено провадження у справі та
призначено її до розгляду на 23.01.2014 р.
23.01.2014 р. від представника відповідача 2
надійшла заява щодо застосування
строків позовної давності, в якій
відповідач вказував на пропуск
прокурором строків позовної давності
для звернення до суду із позовом про
визнання незаконним та скасування
розпорядження Голови Кіровоградської
обласної державної адміністрації
№1089-р від 10.12.2008 р.
Крім того, 23.01.2014 р. представником
відповідача 2 подано відзив на позовну
заяву, в якому Товариство проти
задоволення позовних вимог
заперечувало з огляду на те, що спірне
розпорядження прийняте без порушень
вимог чинного земельного
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 23.01.2014 р. розгляд справи
відкладено до 13.02.2014 р. у зв'язку із
неподанням всіх витребуваних доказів
та необхідністю витребування нових
Ухвалою господарського суду
Кіровоградської області від 13.02.2014 р.
справу №912/2432/13 передано за підсудністю
до господарського суду міста Києва.
Згідно автоматизованої системи
документообігу господарського суду
міста Києва справу №912/2432/13 передано на
розгляд судді Босому В.П.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 18.02.2014 р. прийнято до свого
провадження справу № 912/2432/13 та
призначено до розгляду на 12.03.2014 р.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 12.03.2014 р. розгляд справи
відкладено на 02.04.2014 р.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 02.04.2014 р. розгляд справи
відкладено на 16.04.2014 р.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 16.04.2014 р. вирішено здійснювати
розгляд справи колегіально у складі
трьох суддів.
16.04.2014 р. суддя Босий В.П. звернувся до
Голови господарського суду міста Києва
із заявою щодо колегіального розгляду
справи № 912/2432/13.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 16.04.2014 р. для
здійснення колегіального розгляду
справи визначено наступних суддів:
Босий В.П. (головуючий), судді Ломака
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 16.04.2014 р. справу прийнято до
провадження колегією суддів, розгляд
справи призначено на 26.05.2014 р.
В судове засідання прокурор з'явилася,
вимоги ухвали суду виконала, надала
пояснення стосовно суті спору, позовні
вимоги підтримала повністю.
Представники позивача, повідомлений
належним чином про час та місце
розгляду справи, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення №29474030, в судове засідання
не з'явився, про причини неявки суд не
Представник відповідача 1 в судове
засідання не з'явився, 21.05.2014 р. на
адресу суду направив клопотання, в
якому зазначав про безпідставність
вимог прокурора у даній справі, а також
просив здійснювати розгляд справи без
участі його представника.
В судове засідання представники
відповідача 2 та 3 не з'явилися, вимоги
ухвали суду не виконали, про причини
неявки суд не повідомили, хоча про час
та місце розгляду справи були належним
чином повідомлені, що підтверджується
повідомленнями про вручення поштових
відправлень №29474013 та №29474005
Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивач та відповідачі повідомлені
про час та місце судового розгляду
належним чином, а матеріали справи
містять достатні докази для її
В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України та здійснювалася фіксація
судового процесу технічним засобами.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників учасників судового
процесу, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Голови Кіровоградської
обласної державної адміністрації
№1089-р від 10.12.2008 р. «Про надання
земельної ділянки ТОВ «Автомотів ЛТД»
для розташування комплексу
придорожнього сервісу» (надалі -
«Розпорядження») затверджено проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки Товариству, надано Товариству
в оренду на 49 років земельну ділянку
площею 1,178 га пасовищ за рахунок земель
сільськогосподарського призначення,
що перебувають у запасі на території
Новоселицької сільської ради
Ульяновського району, для розташування
комплексу придорожнього сервісу;
визначено склад угідь - землі, що
використовуються в комерційних цілях,
категорію земель - землі промисловості,
транспорту, зв'язку, оборони,
енергетики та іншого призначення.

26.01.2010 р. між Ульяновською районною
державною адміністрацією
Кіровоградської області (орендодавець)
та Товариством (орендар) було укладено
договір оренди землі, відповідно до п.
1.1 якого орендодавець надає на підставі
Розпорядження, а орендар приймає в
строкове платне користування (оренду)
земельну ділянку для розташування
комплекс придорожнього сервісу, яка
знаходитися за адресою: Новоселицька
сільська рада Ульяновського району
Кіровоградської області.

Спір у справі виник у зв'язку із тим, що,
на думку прокурора, прийняте
Розпорядження є незаконним та підлягає
скасуванню.

Зокрема, прокурор зазначає, що
Розпорядження прийнято з перевищенням
повноважень, визначених нормами
Земельного кодексу України та є
незаконним, у зв'язку з чим підлягає
скасуванню.

Статтею 12 Конституції України
визначено, що земля, її надра,
атмосферне повітря, водні та інші
природні ресурси, які знаходяться в
межах території України, природні
ресурси її континентального шельфу,
виключної (морської) економічної зони є
об'єктами права власності Українського
народу. Від імені Українського народу
права власника здійснюють органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Згідно положень ст. 19 Конституції
України органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та Законами
України.

Як встановлено ст. 3 Земельного кодексу
України (в редакції, чинній станом на
момент прийняття оспорюваного
розпорядження) земельні відносини
регулюються Конституцією України, цим
Кодексом, а також прийнятими
відповідно до них нормативно-правовими
актами.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень
Земельного кодексу України (в редакції,
чинній станом на момент прийняття
оспорюваного розпорядження) до
розмежування земель державної та
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями (крім
земель, переданих у приватну власність,
та земель, зазначених в абзаці третьому
цього пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

До повноважень Кабінету Міністрів
України в галузі земельних відносин
статтею 13 Земельного кодексу України
(в редакції, чинній станом на момент
прийняття оспорюваного розпорядження)
віднесено розпорядження землями
державної власності в межах,
визначених цим Кодексом.

Статтею 17 Земельного кодексу України (в
редакції, чинній станом на момент
прийняття оспорюваного розпорядження)
передбачено, що до повноважень
місцевих державних адміністрацій у
галузі земельних відносин належить,
зокрема, розпорядження землями
державної власності в межах,
визначених цим Кодексом.

Організація, повноваження та порядок
діяльності місцевих державних
адміністрацій визначаються Законом
України «Про місцеві державні
адміністрації» (в редакції, чинній
станом на момент прийняття
оспорюваного розпорядження) статтею 1
якого визначено, що виконавчу владу в
областях і районах, містах Києві та
Севастополі здійснюють місцеві
державні адміністрації, які є
місцевими органами виконавчої влади і
входять до системи органів виконавчої
влади.

У відповідності до ст. 6 Закону України
«Про місцеві державні адміністрації»
(в редакції, чинній станом на момент
прийняття оспорюваного розпорядження)
на виконання Конституції України,
законів України, актів Президента
України, щорічного послання Президента
України до Верховної Ради України про
внутрішнє і зовнішнє становище
України, актів Кабінету Міністрів
України, міністерств та інших
центральних органів виконавчої влади,
які відповідно до закону забезпечують
нормативно-правове регулювання,
власних і делегованих повноважень
голова місцевої державної
адміністрації в межах своїх
повноважень видає розпорядження, а
керівники структурних підрозділів -
накази. Розпорядження голів місцевих
державних адміністрацій, прийняті в
межах їх компетенції, є обов'язковими
для виконання на відповідній території
всіма органами, підприємствами,
установами та організаціями,
посадовими особами та громадянами.

Статтею 13 Закону України «Про місцеві
державні адміністрації» (в редакції,
чинній станом на момент прийняття
оспорюваного розпорядження)
встановлено, що до відання місцевих
державних адміністрацій у межах і
формах, визначених Конституцією і
законами України, належить, зокрема,
вирішення питань щодо використання
землі, природних ресурсів, охорони
довкілля.

В управлінні відповідних місцевих
державних адміністрацій, відповідно до
ст. 15 Закону України «Про місцеві
державні адміністрації» (в редакції,
чинній станом на момент прийняття
оспорюваного розпорядження)
перебувають об'єкти державної
власності, передані їм в установленому
законом порядку.

Згідно зі ст. 21 Закону України «Про
місцеві державні адміністрації» (в
редакції, чинній станом на момент
прийняття оспорюваного розпорядження)
місцева державна адміністрація, серед
іншого, розпоряджається землями
державної власності відповідно до
закону.

Згідно зі ст. 19 Земельного кодексу
України (в редакції, чинній станом на
момент прийняття оспорюваного
розпорядження) землі України за
основним цільовим призначенням
поділяються на такі категорії: землі
сільськогосподарського призначення;
землі житлової та громадської
забудови; землі природно-заповідного
та іншого природоохоронного
призначення; землі оздоровчого
призначення; землі рекреаційного
призначення; землі
історико-культурного призначення;
землі лісогосподарського призначення;
землі водного фонду; землі
промисловості, транспорту, зв'язку,
енергетики, оборони та іншого
призначення. Земельні ділянки кожної
категорії земель, які не надані у
власність або користування громадян чи
юридичних осіб, можуть перебувати у
запасі.

Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу
України (в редакції, чинній станом на
момент прийняття оспорюваного
розпорядження) віднесення земель до
тієї чи іншої категорії здійснюється
на підставі рішень органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування відповідно до їх
повноважень. Зміна цільового
призначення земель провадиться
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування, які
приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у
користування, вилучення (викуп) земель
і затверджують проекти землеустрою або
приймають рішення про створення
об'єктів природоохоронного та
історико-культурного призначення.

Статтею 84 Земельного кодексу України
визначено, що у державній власності
перебувають усі землі України, крім
земель комунальної та приватної
власності. Право державної власності
на землю набувається і реалізується
державою в особі Кабінету Міністрів
України, Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, обласних, Київської та
Севастопольської міських, районних
державних адміністрацій, державних
органів приватизації відповідно до
закону.

За приписами ст. 116 Земельного кодексу
України (в редакції, чинній станом на
момент прийняття оспорюваного
розпорядження) громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом,
або за результатами аукціону. Набуття
права власності громадянами та
юридичними особами на земельні
ділянки, на яких розташовані об'єкти,
які підлягають приватизації,
відбувається в порядку, визначеному
частиною першою статті 128 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Земельного
кодексу України (в редакції, чинній
станом на момент прийняття
оспорюваного розпорядження) до
особливо цінних земель відносяться:
чорноземи нееродовані несолонцюваті
на лесових породах; лучно-чорноземні
незасолені несолонцюваті суглинкові
ґрунти; темно-сірі опідзолені та
чорноземи опідзолені на лесах і
глеюваті; бурі гірсько-лісові та
дерновобуроземні глибокі і
середньоглибокі; дерново-підзолисті
суглинкові ґрунти; торфовища з
глибиною залягання торфу більше одного
метра і осушені незалежно від глибини;
коричневі ґрунти Південного узбережжя
Криму; дернові глибокі ґрунти
Закарпаття; землі дослідних полів
науково-дослідних установ і навчальних
закладів; землі природно-заповідного
фонду; землі історико-культурного
призначення. Вилучення особливо цінних
земель для несільськогосподарських
потреб не допускається, за винятком
випадків, визначених частиною другою
цієї статті.

Прокурор зазначає, що на земельній
ділянці площею 1,178 га, яка була передана
в оренду Товариству згідно спірного
Розпорядження, розташовані особливо
цінні ґрунти - чорнозем типовий
малогумусний та чорнозем сильно
реградований легкоглинистий, які на
підставі ст. 150 Земельного кодексу
України віднесено до особливо цінних
земель, вилучення яких мало
здійснюватись виключно Кабінетом
Міністрів України.

Відповідно до ч. 9 ст. 149 Земельного
кодексу України (в редакції, чинній
станом на момент прийняття
оспорюваного розпорядження) Кабінет
Міністрів України вилучає земельні
ділянки державної власності, які
перебувають у постійному користуванні,
- ріллю, багаторічні насадження для
несільськогосподарських потреб, ліси
площею понад 1 гектар для
нелісогосподарських потреб, а також
земельні ділянки природоохоронного,
оздоровчого, рекреаційного
призначення, крім випадків, визначених
частинами п'ятою - восьмою цієї статті,
та у випадках, визначених статтею 150
цього Кодексу.

За змістом ч. 2 та 3 статті 150 Земельного
кодексу України (в редакції, чинній
станом на момент прийняття
оспорюваного розпорядження) земельні
ділянки особливо цінних земель, що
перебувають у державній або
комунальній власності, можуть
вилучатися (викуплятися) для
будівництва об'єктів
загальнодержавного значення, доріг,
ліній електропередачі та зв'язку,
трубопроводів, осушувальних і
зрошувальних каналів, геодезичних
пунктів, житла, об'єктів
соціально-культурного призначення,
нафтових і газових свердловин та
виробничих споруд, пов'язаних з їх
експлуатацією, за постановою Кабінету
Міністрів України або за рішенням
відповідної місцевої ради, якщо
питання про вилучення (викуп) земельної
ділянки погоджується Верховною Радою
України. Погодження матеріалів
вилучення (викупу) земельних ділянок
особливо цінних земель, що перебувають
у власності громадян і юридичних осіб,
провадиться Верховною Радою України за
поданням Верховної Ради Автономної
Республіки Крим, обласної, Київської і
Севастопольської міських рад.

Відтак, вказаними нормами Земельного
кодексу України, якими прокурор
обґрунтовує заявлені вимоги,
визначено, що виключно за постановою
Кабінету Міністрів України або за
рішенням відповідної місцевої ради за
погодженням Верховної Радої України
може бути здійснене вилучення (викуп)
земельних ділянок особливо цінних
земель, що перебувають у державній або
комунальній власності.

В той же час, оспорюваним
Розпорядженням Кіровоградської
обласної державної адміністрації
спірну земельну ділянку Товариству
було передано в оренду на 49 років за
рахунок земель сільськогосподарського
призначення, що перебувають у запасі на
території Новоселицької сільської
ради Ульяновського району.

Тобто, в даному випадку має місце не
вилучення (викуп) земельних ділянок в
розумінні приписів Земельного кодексу
України, а передача земельної ділянки
особі в користування (оренду).

При цьому, приписами чинного на момент
прийняття Розпорядження Земельного
кодексу України не встановлювалась
виключна компетенція Кабінету
Міністрів України або обов'язковості
погодження з Верховною Радою України з
передання таких земель громадянам та
юридичним особам в користування.

У відповідності до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

У відповідності до п. 1 роз'яснення
Президії Вищого арбітражного суду
України «Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням недійсними актів державних
чи інших органів» від 26.01.2000 р. № 02-5/35
акт державного чи іншого органу - це
юридична форма рішень цих органів,
тобто офіційний письмовий документ,
який породжує певні правові наслідки,
спрямований на регулювання тих чи
інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

При цьому, у пункті 2 зазначеного
роз'яснення вказано, що підставами для
визнання акта недійсним є
невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі. Якщо за результатами розгляду
справи факту такого порушення не
встановлено, у господарського суду
немає правових підстав для задоволення
позову.

Таким чином суд дійшов висновку, що
приймаючи оспорюване розпорядження,
Кіровоградська обласна державна
адміністрація діяла в межах
повноважень, визначених Законом
України «Про місцеві державні
адміністрації» та Земельним кодексом
України.

У відповідності до ст. 152 Цивільного
кодексу України захист прав громадян
та юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється, зокрема, шляхом визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування.

За приписами ст. 21 Цивільного кодексу
України суд визнає незаконним та
скасовує нормативно-правовий акт
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

За таких обставин, підстави для
визнання розпорядження Голови
Кіровоградської обласної державної
адміністрації №1089-р від 10.12.2008 р. «Про
надання земельної ділянки ТОВ
«Автомотів ЛТД» для розташування
комплексу придорожнього сервісу»
незаконним та таким, що підлягає
скасуванню у суду відсутні, а тому у
задоволенні позовних вимог в цій
частині необхідно відмовити.

Крім того, прокурором заявлено позовні
вимоги про визнання недійсним договору
оренди земельної ділянки від 26.01.2010 р.
та зобов'язання відповідача 2 повернути
спірну земельну ділянку.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 202 Цивільного
кодексу України, правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Двостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, зокрема: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України передбачено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6.
ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу
України, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 207 Господарського кодексу
України передбачено, що господарське
зобов'язання, яке не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади, визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Згідно з ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Враховуючи вищенаведене, зважаючи, що
оспорюваний договір було укладено на
підставі Розпорядженням, яке в
судовому порядку не скасовано (не
визнано недійсним), суд дійшов висновку
про відсутність підстав для визнання
недійсним оспорюваного договору з
підстав, зазначених прокурором, а також
для зобов'язання відповідача 2
повернути спірну земельну ділянку.

Підстави для застосування наслідків
спливу строку позовної давності у суду
відсутні з огляду на приписи п. 2.2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» №10 від 29.05.2013 р.,
відповідно до яких позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи, а у разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості.

За таких обставин, в задоволенні
позовних вимог з викладених у позові
Прокурора Ульяновського району в
інтересах держави в особі Головного
управління Держземагенства у
Кіровоградській області правових
підстав необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати покладаються на
позивача.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 49, 82-85, Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог
Прокурора Ульяновського району в
інтересах держави в особі Головного
управління Держземагенства у
Кіровоградській області відмовити
повністю.

2. Стягнути з Головного управління
Держземагенства у Кіровоградській
області (25006, м. Кіровоград, вул.
Тімірязєва, 84; ідентифікаційний код
38802868) в дохід Державного бюджету
України судовий збір у розмірі 3 441 (три
тисячі чотириста сорок одна) грн. 00 коп.
Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 29.05.2014 р.

Головуючий суддя
В.П. Босий

Судді
В.С. Ломака

К.В. Полякова