ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2014 р.
Справа № 911/683/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Зайця Д.Г., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом Васильківського
міжрайонного прокурора Київської
області в інтересах держави в особі
Крушинської сільської ради
Васильківського району Київської
області, Київська область,
Васильківський район, с. Крушинка

до Фермерського господарства
«Джерело-С», Київська область,
Васильківський район, с. Мала Бугаївка

про визнання договору оренди земельної
ділянки недійсним

секретар судового засідання (помічник
судді) Федько Т.В.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Спасибко А.В.
(довіреність б/н від 14 березня 2014 року);

від прокуратури: Павлик В.Ю.
(посвідчення №017718 від 13 червня 2013 року).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Васильківський міжрайонний прокурор
Київської області в інтересах держави
в особі Крушинської сільської ради
Васильківського району Київської
області (далі - позивач) звернувся до
господарського суду Київської області
з позовом до Фермерського господарства
«Джерело-С» (далі - відповідач) про
визнання договору оренди земельної
ділянки недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
укладений між позивачем та
відповідачем договір оренди землі від
12 лютого 2007 року є недійсним, оскільки,
рішення, на підставі якого укладався
договір, позивачем не приймалось. У
зв'язку з цим, на розгляд суду передано
вимоги про визнання договору оренди
землі від 12 лютого 2007 року недійсним та
зобов'язання відповідача повернути
орендовану земельну ділянку у
власність Крушинської сільської ради.

Провадження у справі порушено
відповідно до ухвали господарського
суду Київської області від 4 березня 2014
року та призначено справу до розгляду
на 19 березня 2014 року.

Відповідно до ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України
розгляд справи неодноразово
відкладався.

Представник відповідача в усних та
письмових поясненнях, викладених у
відзиві на позовну заяву, проти позову
заперечував.

21 травня 2014 року відповідно до ч. 2 ст. 85
ГПК України у судовому засіданні
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Заслухавши пояснення представників
відповідача та прокуратури, дослідивши
наявні в матеріалах справи докази,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні дані, на яких ґрунтується
позов, об'єктивно оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

У ході проведення Василькіською
міжрайонною прокуратурою у порядку
прокурорського нагляду в Крушинській
сільській раді Васильківського району
Київської області перевірки,
встановлено, що на підставі витягу з
рішення №79 VII сесії Крушинської
сільської ради V скликання від 12 грудня
2006 року, між позивачем (за договором -
орендодавець) та відповідачем (за
договором - орендар) 12 лютого 2007 року
укладено договір оренди земельної
ділянки.

Пунктом 1.1 договору встановлено, що
орендодавець надає, а орендар приймає в
строкове платне користування, земельну
ділянку для ведення фермерського
господарства, що перебуває у
комунальній власності, загальною
площею 10,68 га, розташовану на території
села Мала Бугаївка, Васильківського
району, Київської області в межах
населеного пункту.

Відповідно до пункту 2.1 договору в
оренду передається земельна ділянка,
загальною площею - 10,68 га. Вказана
земельна ділянка відноситься до
Крушинської сільської ради згідно з
проектом формування території і
встановлення меж сільської ради,
виданого Київським відділенням
Інституту землеустрою Української
академії аграрних наук.

Згідно пункту 3.1 договору договір
укладено на 50 років.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що
орендна плата вноситься орендарем у
формі та розмірі 2% від грошової оцінки
земель в сумі 657,78 грн. на рік.

Відповідно до пункту 14.1 договору
договір набирає чинності після
підписання сторонами та його державної
реєстрації.

Спірний договір зареєстровано у
Васильківському відділі Київської
філії «Центр ДЗК» від 20 лютого 2007 року
за №01.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
оренду землі» орендарі набувають права
оренди земельної ділянки на підставах
і в порядку, передбачених Земельним
кодексом України, Цивільним кодексом
України, цим та іншими законами України
і договором оренди землі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
оренду землі» оренда землі - це
засноване на договорі строкове платне
володіння і користування земельною
ділянкою, необхідною орендареві для
проведення підприємницької та інших
видів діяльності.

Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду
землі» договір оренди землі - це
договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Положеннями ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України встановлено, що
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону може бути на
вимогу однієї із сторін або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Частиною 2 ст. 4 Цивільного кодексу
України передбачено, що актами
цивільного законодавства України є
Цивільний кодекс, також інші закони
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та Кодексу.

Згідно п. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 ст. 215 Цивільного
кодексу України, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Статтею 216 Цивільного кодексу України
передбачено, що недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

Згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про
оренду землі» укладення договору
оренди земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності
здійснюється на підставі рішення
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування -
орендодавця, прийнятого у порядку,
передбаченому Земельним кодексом
України, або за результатами аукціону.

Частиною 1 ст. 116 Земельного кодексу
України встановлено, що громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного
кодексу України передача в оренду
земельних ділянок, що перебувають у
державній або комунальній власності,
здійснюється на підставі рішення
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування
згідно з їх повноваженнями,
визначеними статтею 122 цього Кодексу,
чи договору купівлі-продажу права
оренди земельної ділянки (у разі
продажу права оренди) шляхом укладення
договору оренди земельної ділянки чи
договору купівлі-продажу права оренди
земельної ділянки.

Згідно ч. 1 ст. 13 Конституції України
земля, її надра, атмосферне повітря,
водні та інші природні ресурси, які
знаходяться в межах території України,
природні ресурси її континентального
шельфу, виключної (морської)
економічної зони є об'єктами права
власності Українського народу. Від
імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Як зазначає прокурор, обов'язковою
умовою укладення договору оренди
земельної ділянки, яка перебуває у
державній або комунальній власності, є
наявність рішення відповідного органу
про надання земельної ділянки,
укладення договору оренди земельної
ділянки від імені органу місцевого
самоврядування без відповідного
рішення сесії є порушенням його
виключного, передбаченого
Конституцією України, права на
здійснення права власності від імені
українського народу та управління
землями, яке підлягає захисту.

Так, проведеною прокуратурою
перевіркою встановлено, що відповідно
до протоколу №7 VII сесії Крушинської
сільської ради V скликання від 12 грудня
2006 року питання передачі Крушинською
сільською радою в оренду спірної
земельної ділянки Фермерському
господарству «Джерело-С» не
розглядалось, а розглядалось інше
питання, а саме, щодо затвердження
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки, яка передається в
оренду, ОСОБА_3 для будівництва
магазину по АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 2 квітня 2014 року було
зобов'язано Васильківську районну
державну нотаріальну контору
Київської області подати до суду
оригінали (для огляду у судовому
засіданні) та належним чином завірені
копії (для залучення до матеріалів
справи) документів, на підставі яких
посвідчено договір оренди землі від 12
лютого 2007 року, укладений між
Крушинською сільською радою
Васильківського району Київської
області та Фермерським господарством
«Джерело-С», посвідчений державним
нотаріусом Васильківської районної
державної нотаріальної контори
Київської області О.В. Бобковим та
зареєстрований в реєстрі за №2-373.

На виконання вимог ухвали суду від 2
квітня 2014 року Васильківською районною
державною нотаріальною конторою
Київської області подано до суду
належним чином засвідчені копії
документів, на підставі яких було
посвідчено договір оренди землі від 12
лютого 2007 року, укладений між
Крушинською сільською радою
Васильківського району Київської
області та Фермерським господарством
«Джерело-С».

Крім того, присутній у судовому
засіданні 14 травня 2014 року представник
Васильківської районної державної
нотаріальної контори Київської
області подав до суду для огляду
оригінал витягу з рішення Крушинської
сільської ради Васильківського району
Київської області VII сесії V скликання
№79 від 12 грудня 2006 року.

Зазначений витяг підписано сільським
головою М.І. Довжком та скріплено
печаткою Крушинської сільської ради.

Будь-якого іншого рішення Крушинської
сільської ради, що підтверджує
передачу в оренду Фермерському
господарству «Джерело-С» спірної
земельної ділянки, крім витягу з
рішення Крушинської сільської ради
Васильківського району Київської
області VII сесії V скликання №79 від 12
грудня 2006 року, прокуратурою та
сторонами у справі до суду подано не
було.

Як зазначалося вище, оригінал витягу
зберігається в матеріалах
реєстраційної справи Васильківської
районної державної нотаріальної
контори Київської області, оригінал
витягу з рішення було оглянуто суддею
та учасниками судового процесу у
судовому засіданні 14 травня 2014 року.

Положення статті 203 Цивільного
кодексу України визначають такі
підстави недійсності правочину: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Також, ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України передбачені
самостійні окремі підстави
недійсності господарського
зобов'язання; може бути визнано
недійсним повністю або в частині
господарське зобов'язання, що: 1) не
відповідає вимогам закону, 2) вчинено з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави або суспільства, 3)
укладено учасниками господарських
правовідносин з порушенням хоча б
одним з них спеціальної компетенції
(спеціальної правосуб'єктності).

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року за №11 «Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними» передбачено, що
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з п. 2.9 зазначеної постанови
пленуму на підставі статті 215 ЦК
України недійсними можуть
визнаватися не лише правочини, які не
відповідають цьому Кодексу, а й такі, що
порушують вимоги інших законодавчих
актів України, указів Президента
України, постанов Кабінету Міністрів
України, інших нормативно-правових
актів, виданих державними органами, у
тому числі відомчих, зареєстрованих у
встановленому порядку. При цьому,
господарським судам необхідно мати на
увазі, що відповідно до частини другої
статті 4 ГПК України господарський суд
повинен відмовити у визнанні правочину
недійсним, коли ці вимоги ґрунтуються
на акті державного чи іншого органу, що
не відповідає законодавству.

У розгляді позовів про визнання
недійсними правочинів, при вчиненні
яких було застосовано
нормативно-правові акти державних та
інших органів, у подальшому скасовані
(визнані нечинними або недійсними)
згідно з судовими рішеннями, що набрали
законної сили, господарським судам
необхідно виходити з того, що сам лише
факт такого скасування (визнання
нечинним або недійсним) не може
вважатися достатньою підставою для
задоволення відповідних позовів без
належного дослідження господарським
судом обставин, пов'язаних з моментом
вчинення правочину та з його можливою
зміною сторонами з метою приведення у
відповідність із законодавством.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що
прокурор звернувся з позовом про
визнання недійсним договору оренди
землі від 12 лютого 2007 року та
зобов'язання відповідача повернути
орендовану земельну ділянку у
власність Крушинської сільської ради,
з посиланням на те, що відсутність
рішення ради, на підставі якого
укладався спірний договір, є підставою
для визнання його недійсним.

З огляду на вищевикладене суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Законом України «Про ратифікацію
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини» 1950 року, Першого
протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до
Конвенції» за №475/97-ВР від 17 липня 1997
року ратифіковано Конвенцію про захист
прав і основних свобод людини 1950 року,
Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11
до Конвенції.

Згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, ратифікованого
Законом України від 17 липня 1997 року за
№475/97-ВР кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Преамбулою Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» передбачено наступне: «Цей
Закон регулює відносини, що виникають у
зв'язку з обов'язком держави виконати
рішення Європейського суду з прав
людини у справах проти України; з
необхідністю усунення причин
порушення Україною Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод і протоколів до неї; з
впровадженням в українське
судочинство та адміністративну
практику європейських стандартів прав
людини; зі створенням передумов для
зменшення числа заяв до Європейського
суду з прав людини проти України.».

У зв'язку з вимогами чинного
законодавства України та активною
імплементацією в національне
законодавство України практики
Європейського суду з прав людини, суд
звертає увагу на рішення від 24 червня
2003 року «Стретч проти Об'єднаного
Королівства».

Рішенням Європейського суду з прав
людини від 24 червня 2003 року за №44277/98
«Стретч проти Сполученого
Королівства» встановлено, що, оскільки
особу позбавили права на його майно
лише з тих підстав, що порушення були
вчинені з боку публічного органу, а не
громадянина, то в такому випадку мало
місце «непропорційне втручання у право
заявника на мирне володіння своїм
майном та, відповідно, відбулось
порушення статті 1 Першого протоколу
Конвенції», отже, визнання недійсним
договору, згідно якого покупець
отримав майно від держави, та подальше
позбавлення його цього майна на
підставі того, що державний орган
порушив закон, є неприпустимим.

Відповідно до частини першої статті 9
Конституції України чинні міжнародні
договори, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, є
частиною національного законодавства
України.

Статтею 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» передбачено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Європейського
суду з прав людини як джерело права.

Аналогічна позиція викладена у
постановах Вищого господарського суду
Українивід від 24 жовтня 2006 року за
№12/291, від 4 грудня 2008 року за №2/142-08, від
5 серпня 2013 року за №5002-17/2909-2011 та від 4
березня 2014 року за №5011-40/1455-2012.

Відповідно до частини першої ст. 27
Закону України «Про оренду землі»
орендареві забезпечується захист його
права на орендовану земельну ділянку
нарівні із захистом права власності на
земельну ділянку відповідно до закону.

Уклавши договір оренди з позивачем та
сумлінно виконуючи покладені на нього
договором обов'язки (відсутність
заборгованості щодо орендних платежів
підтверджується довідкою Крушинської
сільської ради за №292-02-12 від 14 травня
2014 року; земельна ділянка
використовується за призначенням),
відповідач має право користуватися
орендованою земельною ділянкою і не
повинен нести будь-які негативні
наслідки у зв'язку з недотриманням саме
позивачем, як органом публічної влади,
процедури укладення договору оренди
землі.

Крім того, суд зазначає, що звернення до
суду з даним позовом фактично є
намаганням позивача покласти на
відповідача несприятливі правові
наслідки через невиконання самим
позивачем свого обов'язку.

До того ж, прокуратурою та позивачем не
було надано до суду жодних належних та
допустимих доказів, що б
підтверджували обізнаність
відповідача про відсутність рішення
сесії Крушинської сільської ради щодо
передачі відповідачу в оренду спірної
земельної ділянки.

Отже, суд приходить до висновку, що
відповідач, укладаючи з позивачем
спірний договір оренди землі, був
впевнений про наявність законних
підстав для його укладення, оскільки,
як зазначає відповідач, він отримав від
позивача оригінал витягу з рішення
Крушинської сільської ради
Васильківського району Київської
області VII сесії V скликання №79 від 12
грудня 2006 року (підписаний сільським
головою та скріплений печаткою
позивача), який було подано до
Васильківської районної державної
нотаріальної контори Київської
області для посвідчення спірного
договору.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України передбачено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» (в редакції, чинній на
момент укладення спірного договору, 12
лютого 2007 року) істотними умовами
договору оренди землі є: об'єкт оренди
(місце розташування та розмір
земельної ділянки); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, а також порушення вимог
статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також для
визнання договору недійсним
відповідно до закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 6 Закону України
«Про оренду землі» право оренди
земельної ділянки підлягає державній
реєстрації відповідно до закону.

Судом встановлено, що позивач та
відповідач при укладанні спірного
договору дійшли згоди з усіх його
істотних умов, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства та, як вже зазначалось
вище, спірний договір було
зареєстровано у Васильківському
відділі Київської філії «Центр ДЗК»
від 20 лютого 2007 року за №01.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що договір оренди землі від 12 лютого 2007
року, укладений між Крушинською
сільською радою та Фермерським
господарством «Джерело-С» відповідає
вимогам чинного законодавства України
та не містить жодних умов, за яких може
бути визнаний судом недійсним. Крім
того, судом встановлено, що даний
договір спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами.

Отже, позовна вимога про визнання
недійсним договору оренди землі від 12
лютого 2007 року, укладеного між
Крушинською сільською радою та
Фермерським господарством «Джерело-С»
задоволенню не підлягає.

Оскільки, позовна вимога про
зобов'язання відповідача повернути
орендовану земельну ділянку у
власність Крушинської сільської ради є
похідною від вимоги про визнання
спірного договору недійсним, в
задоволенні якої судом відмовлено, суд
приходить до висновку щодо відмови в
задоволенні позовної вимоги до
відповідача повернути орендовану
земельну ділянку у власність
Крушинської сільської ради.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Таким чином, позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Враховуючи положення п. 2.9 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29 травня 2013 року за №11 «Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»,
суд приходить до висновку, що
Крушинській сільській раді, з метою
усунення недоліків при укладанні
спірного правочину, пов'язаних з
моментом його вчинення, слід вчинити
дії щодо приведення цих обставин у
відповідність до норм чинного
законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 ГПК України, якщо
спір виник внаслідок неправильних дій
сторони, господарський суд має право
покласти на неї судовий збір незалежно
від результатів вирішення спору.

Судом встановлено, що даний спір виник
внаслідок неправильних дій
Крушинської сільської ради
Васильківського району Київської
області.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49
ГПК України покладаються на Крушинську
сільську раду Васильківського району
Київської області.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

2. Стягнути з Крушинської
сільської ради (08635, Київська область,
Васильківський район, с. Крушинка, вул.
Київська, 5, код 04359301) в дохід Державного
бюджету України на р/р 3001, банк ГУ
ДКСУ у Київській області, МФО 821018, , одержувач платежу ГУ ДКСУ
у Київській області, призначення
платежу: 22030001, символ звітності банку 206
- 1218 (одна тисяча двісті вісімнадцять)
грн. 00 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

Повне рішення складено - 23 травня 2014
року

Суддя
Заєць
Д.Г.