РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
Справа № 906/140/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді
Мамченко Ю.А.

судді Дужич
С.П. ,

судді
Саврій В.А.

при секретарі Німчук А.М.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 (довіреність №б/н від
01.12.2013 року)

відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу
позивача - ФОП ОСОБА_2 на рішення
господарського суду Житомирської
області від 17.04.2014 року у справі № 906/140/14
(суддя Кудряшова Ю.В.)

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2

до Комунального підприємства "Реклама"
Житомирської міської ради

про визнання договору на розміщення
зовнішньої реклами недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Житомирської області від 17 квітня 2014
року у справі №906/140/14 в позові фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до
Комунального підприємства «Реклама»
Житомирської міської ради про визнання
договору на розміщення зовнішньої
реклами недійсним відмовлено /а.с.67-68/.
Вказане рішення обґрунтовано
наступним: право розпорядження такими
конструктивними елементами, як стіна,
належить власникам приватизованих і
неприватизованих квартир
багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1;
перебіг строку позовної давності
почався на наступний день після
підписання договору № 625 від 28.10.2010 року
та додатків №1 та №2 від 28.10.2010 року на
розміщення рекламного засобу.
Відповідно трирічний строк позовної
давності сплинув 28.10.2013 року. Позов
позивачем подано до господарського
суду Житомирської області 07.02.2014 року,
тобто після спливу трирічного строку
позовної давності.

Не погоджуючись з прийнятим судом
першої інстанції рішенням, позивач -
фізична особа-підприємець ОСОБА_2
звернувся до Рівненського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення місцевого господарського суду
скасувати та прийняти нове рішення,
яким визнати недійсним Договір №625 від
28.10.2010 року та додатки №1 та №2 від 28.10.2010
року на розміщення рекламного засобу
/а.с.73-77/. Обґрунтовуючи свої вимоги
апелянт вважає, що рішення
господарського суду Житомирської
області прийняте з порушення вимог
чинного законодавства України, при
цьому суд першої інстанції не в повному
обсязі з'ясував обставини справи, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору,
неповно та однобічно дослідив докази,
що призвело до невідповідності
висновків суду обставинам справи, а
також суд не вірно застосував норми як
матеріального так і процесуального
права, що потягло за собою неправильне
вирішення господарського спору.
Зокрема, апелянт зазначає, що винесення
Постанови Вищим господарським судом
України 04 квітня 2013 року у справі
№5011-11/8984-2012, на думку апелянта, повинно
слугувати початком перебігу позовної
давності у даній справі; перебіг
позовної давності щодо вимог про
визнання правочинів недійсними
обчислюється не з моменту вчинення
правочину, а відповідно до частини
першої статті 261 ЦК України - від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 14 травня 2014
року апеляційну скаргу позивача було
прийнято до провадження та призначено
дату судового засідання на 28 травня 2014
року /а.с.72/.

Від відповідача - Комунального
підприємства «Реклама» Житомирської
міської ради надійшов відзив на
апеляційну скаргу, відповідно до якого
останній вважає оскаржуване рішення
законним та обґрунтованим, прийнятим у
повній відповідності до норм
матеріального та процесуального права,
відтак в задоволенні апеляційної
скарги просить відмовити, а судове
рішення у справі залишити без змін. В
обґрунтування своїх доводів зазначає,
що перебіг строку позовної давності
почався, та відповідно, у позивача
виникло право на подання позову на
наступний день після підписання
договору №625 від 28.10.2010 року та додатків
№1 та №2 від 28.10.2010 року на розміщення
рекламного засобу.

Розпорядженням Голови Рівненського
апеляційного господарського суду від 27
травня 2014 року, у зв'язку з неможливістю
прийняти участь в судовому засіданні
зі справи №906/140/14 судді Василишина А.Р.,
через участь в судових засіданнях в
складі колегій суддів по інших справах
та відповідно до затверджених складів
колегій внесено зміни до складу
колегії суддів та визначено наступний
її склад: головуючий суддя Мамченко
Ю.А., суддя Саврій В.А., суддя Дужич С.П.
/а.с. 87/.

Безпосередньо в судовому засіданні 28
травня 2014 року представник позивача
повністю підтримав вимоги і доводи,
викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив. Про дату, час
та місце проведення судового засідання
повідомлений належним чином /а.с. 81/.

Враховуючи те, що судом вчинено всі
необхідні дії для належного
повідомлення всіх учасників
провадження у справі про час і місце
розгляду справи, колегія суддів вважає
за можливе розглянути справу в даному
судовому засіданні за відсутності
представника відповідача за наявними у
справі матеріалами, у відповідності до
вимог статті 101 ГПК України. Крім того,
відповідно до пункту 4 ухвали
Рівненського апеляційного
господарського суду від 14 травня 2014
року явка представників сторін
визначалася на їх розсуд.

Колегія суддів, заслухавши пояснення
представника позивача, розглянувши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги та відзиву на неї,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
місцевим господарським судом норм
матеріального та процесуального права,
вважає, що у задоволенні вимог
апеляційної скарги слід відмовити,
рішення місцевого господарського суду
- залишити без змін. При цьому колегія
суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
рішенням Житомирського міськвиконкому
№807 від 28.10.2010 року /а.с. 25/ вирішено
надати дозвіл фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_2 на розміщення
та експлуатацію зовнішньої реклами по
АДРЕСА_1.

28.10.2010 року між Комунальним
підприємством "Реклама" (відповідач) та
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2
(розповсюджувач/позивач) було укладено
договір № 625 на розміщення рекламного
засобу /а.с. 8-10/, відповідно до якого
згідно рішень Житомирського
міськвиконкому розповсюджувачу
дозволено розмістити рекламні засоби
на умовах визначених договором,
перелік яких вказаний в додатку №1 /а.с.
11/, який є невід'ємною частиною договору
(пункт 1 договору).

Згідно додатку №1 сторонами погоджено,
що розповсюджувачу зовнішньої реклами
надано право на тимчасове користування
місцем за адресою: АДРЕСА_1 (на торці
якого розташовано банер).

Відповідно до частини 1 статті 626
Цивільного кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Закон України "Про рекламу" визначає
засади рекламної діяльності в Україні,
регулює відносини, що виникають у
процесі виробництва, розповсюдження та
споживання реклами.

Рекламою, згідно частини 1 статті 1
Закону України "Про рекламу", є
інформація про особу чи товар,
розповсюджена в будь-якій формі та в
будь-який спосіб і призначена
сформувати або підтримати обізнаність
споживачів реклами та їх інтерес щодо
таких особи чи товару.

Зовнішня реклама - реклама, що
розміщується на спеціальних
тимчасових і стаціонарних
конструкціях, розташованих на
відкритій місцевості, а також на
зовнішніх поверхнях будинків, споруд,
на елементах вуличного обладнання, над
проїжджою частиною вулиць і доріг.

Положеннями частини 1 статті 16 Закону
України "Про рекламу" передбачено, що
розміщення зовнішньої реклами у
населених пунктах проводиться на
підставі дозволів, що надаються
виконавчими органами сільських,
селищних, міських рад, а поза межами
населених пунктів - на підставі
дозволів, що надаються обласними
державними адміністраціями, а на
території Автономної Республіки Крим -
Радою міністрів Автономної Республіки
Крим, в порядку, встановленому цими
органами на підставі типових правил, що
затверджуються Кабінетом Міністрів
України.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 29.12.2003 року №2067 затверджено "Типові
правила розміщення зовнішньої
реклами", які регулюють відносини, що
виникають у зв'язку з розміщенням
зовнішньої реклами у населених
пунктах, та визначають порядок надання
дозволів на розміщення такої реклами.

Пунктом 2 вказаних Правил передбачено,
що місцем розташування рекламного
засобу є площа зовнішньої поверхні
будинку, споруди, елемента вуличного
обладнання або відведеної території на
відкритій місцевості у межах
населеного пункту, що надаються
розповсюджувачу зовнішньої реклами в
тимчасове користування власником або
уповноваженим ним органом (особою).

Статтею 327 Цивільного кодексу України
закріплено, що у комунальній власності
є майно, у тому числі грошові кошти, яке
належить територіальній громаді.
Управління майном, що є у комунальній
власності, здійснюють безпосередньо
територіальна громада та утворені нею
органи місцевого самоврядування.

Крім цього, згідно Рішення
Конституційного Суду України у справі
№1-2/2004 від 02.03.2004 року за конституційним
зверненням ОСОБА_3 та інших громадян
про офіційне тлумачення положень
пункту 2 статті 10 Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду" та за конституційним поданням 60
народних депутатів України про
офіційне тлумачення положень статей 1,
10 цього Закону (справа про права
співвласників на допоміжні приміщення
багатоквартирних будинків), КС України
вирішено, що допоміжні приміщення
(підвали, сараї, кладовки, горища,
колясочні і т.ін.) передаються
безоплатно у спільну власність
громадян одночасно з приватизацією
ними квартир (кімнат у квартирах)
багатоквартирних будинків.
Підтвердження права власності на
допоміжні приміщення не потребує
здійснення додаткових дій, зокрема
створення об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку, вступу до
нього. Також даним рішенням вирішено,
що власник (власники) неприватизованих
квартир багатоквартирного будинку є
співвласником (співвласниками)
допоміжних приміщень нарівні з
власниками приватизованих квартир.

Також в пункті 4.3. Рішення
Конституційного Суду України у справі
№1-2/2004 від 02.03.2004 року зазначено, що
відповідно до Конституції України
всі суб'єкти права власності рівні
перед законом. У багатоквартирних
будинках, де не всі квартири
приватизовані чи приватизовані
повністю, власник (власники)
неприватизованих квартир (їх
правонаступники) і власники
приватизованих квартир
багатоквартирного будинку є
рівноправними співвласниками
допоміжних приміщень. Вони є рівними у
праві володіти, користуватися і
розпоряджатися допоміжними
приміщеннями. Ніхто з власників
квартир не має пріоритетного права
користуватися та розпоряджатися цими
приміщеннями, в тому числі і з питань
улаштування мансард, надбудови
поверхів і т.ін.

Аналізуючи порушені у конституційному
зверненні і конституційному поданні
питання щодо права власників
приватизованих і неприватизованих
квартир багатоквартирних будинків та
органів місцевого самоврядування і
місцевих державних адміністрацій
розпоряджатися допоміжними
приміщеннями, а також конструктивними
елементами таких будинків (фундамент,
несучі стіни, міжповерхові перекриття,
сходові марші і т.ін.), Конституційний
Суд України виходить з правової
характеристики спільного майна
власників квартир, конкретизованої у
Законі України "Про об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку".

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 2, 3 статті 215 Цивільного
кодексу встановлено, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно частин 1, 2 статті 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Також частинами 1, 3 статті 92 Цивільного
кодексу України юридична особа набуває
цивільних прав та обов'язків і здійснює
їх через свої органи, які діють
відповідно до установчих документів та
закону. Орган або особа, яка відповідно
до установчих документів юридичної
особи чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

Враховуючи вищевикладені обставини
справи місцевий господарський суд
прийшов до правильного висновку, що
право розпорядження такими
конструктивними елементами, як стіна,
належить власникам приватизованих і
неприватизованих квартир
багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1,
а не Комунальному підприємству
"Реклама" Житомирської міської ради.

Що стосується апеляційної скарги
позивача, в якій зазначено, що позовна
давність ним не пропущена, оскільки
початком перебігу позовної давності
для подання фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 позовної
заяви до суду є винесення Постанови
Вищим господарським судом України 04
квітня 2013 року у справі №5011-11/8984-2012,
колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України,
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК
України, перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Таким чином, перебіг строку позовної
давності почався, та, відповідно, у
апелянта виникло право на подання
позову на наступний день після
підписання договору №625 від 28.10.2010 року
та додатків №1 та №2 від 28.10.2010 року на
розміщення рекламного засобу.
Відповідно трирічний строк позовної
давності сплинув 28.10.2013 року.

Суд апеляційної інстанції вважає за
необхідне зазначити, що винесення
Вищим господарським судом України
Постанови від 04 квітня 2013 року у справі
№5011-11/8984-2012 не може вважатись початком
перебігу позовної давності для подання
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2
позовної заяви до суду, оскільки в
момент укладення Договору на
розміщення рекламного засобу №625 від
28.10.2010 року та додатків №1 та №2 від
28.10.2010 року апелянт, з врахуванням
Рішення Конституційного Суду України у
справі №1-2/2004 від 02.03.2004 року, мав
можливість перевірити наявність у
Комунального підприємства "Реклама"
Житомирської міської ради повноважень
на укладення спірного договору та міг
довідатися про порушення свого права.

Частиною 2 та 3 статті 267 ЦК України
передбачено, що заява про захист
цивільного права або інтересу має бути
прийнята судом до розгляду незалежно
від спливу позовної давності. Позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Згідно пункту 2.2. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №10
від 29.05.2013 року, якщо буде встановлено,
що право або охоронюваний законом
інтерес особи дійсно порушені, але
позовна давність сплинула і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення.

Позов фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_2 подано до господарського суду
Житомирської області 07.02.2014 року, тобто,
як вірно зазначено місцевим
господарським судом, після спливу
трирічного строку позовної давності.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК
України, сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене, судом першої
інстанції було правомірно відмовлено в
задоволенні позову у зв'язку з
пропуском строку позовної давності.

Відповідно до пункту 1 статті 103
Господарського процесуального кодексу
України апеляційна інстанція за
результатами розгляду апеляційної
скарги має право залишити рішення
місцевого господарського суду без
змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи вищевикладені обставини
справи та зважаючи на наявні в
матеріалах справи докази, колегія
суддів прийшла до висновку, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції та не
можуть бути підставою для скасування
рішення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103, 105 ГПК
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Житомирської області від 17.04.14 р. у
справі №906/140/14 залишити без змін,
апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 - без
задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу № 906/140/14 повернути
господарському суду Житомирської
області.

Головуючий суддя
Мамченко Ю.А.

Суддя
Дужич С.П.

Суддя
Саврій В.А.