м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/6713/14 28.05.14

за позовомФермерського господарства
«Нива» до Товариства з обмеженою
відповідальністю «УніКредит Лізинг»
провизнання договору фінансового
лізингу недійснимсуддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Бабенко Я.В. -
представник за довіреністю від
26.02.14;від відповідача Криворог І.О. -
представник за довіреністю від 24.10.12.

В судовому засіданні 28.05.14, в порядку ст.
85 ГПК України, було оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Фермерського господарства «Нива» до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «УніКредит Лізинг»
про визнання недійсним договору
фінансового лізингу.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує
тим, що 06.07.2012 між позивачем та
відповідачем було укладено договір
фінансового лізингу № 4027L12/00-LD,
відповідно до умов якого лізингодавець
приймає на себе зобов'язання придбати у
власність від продавця, що обраний
лізингоодержувачем, предмет лізингу та
передати його у користування
лізингоодержувачу на строк та на
умовах, визначених цим договором.
Позивач зазначає, що відповідно до
графіків лізингових платежів, що
містяться в додатках до договору
лізингу суми лізингових платежів
визначені в доларах США, отже розмір
лізингових платежів, що підлягає
сплаті за даним договором зазначений
не в українській валюті, а в доларах США
та напряму пов'язаний і залежить від
курсу долару США. На думку позивача,
вказане положення договору суперечить
нормам ст.ст. 192, 533, 632 ЦК України, ч.2 ст. 16
Закону України «Про фінансовий
лізинг», що свідчить про наявність
підстав для визнання спірного договору
недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 14.04.2014 порушено провадження у
справі № 910/671/14, розгляд справи
призначено на 28.05.2014.

В судове засідання 28.05.2014 представники
сторін з'явились, надали документи на
виконання вимог ухвали суду.

Представник відповідача надав відзив
на позов, відповідно до якого проти
позову заперечує з наступних підстав.
Згідно умов спірного договору
фінансового лізингу позивач
зобов'язаний сплачувати суми
лізингових платежів на дату платежу,
вказану в Графіку лізингових платежів
із застосуванням безготівкового курсу
продажу долара США, встановленого на
офіційному сайті ПАТ «Укрсоцбанк» на
дату, що передує вказаній в графіку
лізингових платежів відповідній даті
платежу, яка у свою чергу є терміном
(календарною датою) виконання обов'язку
зі сплати лізингового платежу.
Вищевказаний порядок визначення ціни
договору лізингу (розміру лізингових
платежів) в укладеному між сторонами
договору фінансового лізингу
узгоджується з нормами чинного
законодавства та не суперечить їм, адже
зміна ціни договору лізингу не
відбувається ні після укладення
договору, ні після його виконання, а
сторони правомірно визначили
еквівалент грошового зобов'язання в
іноземній валюті, і відповідно
відсутні підстави для визнання
оспорюваного договору недійсним.

Крім того, відповідач зазначає, що
умовами договору не передбачено зміну
ціни предмету лізингу впродовж дії
договору фінансового лізингу, а
навпаки така ціна, як витрати понесені
лізингодавцем на придбання предмету
лізингу за замовленням
лізингоодержувача є незмінною.

Визначення еквівалента грошового
зобов'язання по сплаті лізингових
платежів в іноземній валюті не
заборонено, а прямо передбачено
законом (ст..ст. 524, 533 ЦК України),
правомірність застосування
відповідних норм матеріального права
сторонами підтверджується постановами
ВСУ від 26.12.11 № 3-141гс11, від 04.07.11 № 3-62гс11,
від 27.03.12 № 3-14гс12.

В судовому засіданні представник
позивача надав пояснення по суті спору,
позовні вимоги підтримав, представник
відповідача проти позову заперечував з
підстав викладених у відзиві на позов.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників учасників процесу,
всебічно і повно з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд встановив.

06.07.2012 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "УніКредит Лізинг"
(далі - лізингодавець, відповідач) та
Фермерським господарством "Нива" (далі -
лізингоодержувач, позивач) було
укладено договір фінансового лізингу
№ 4027L12/00-LD.

Згідно п.1.1. договору,
лізингодавець взяв на себе
зобов'язання придбати предмет лізингу
у власність від продавця (відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов, передбачених у
цьому Договорі) та передати його у
користування лізингоодержувачу на
строк та на умовах, визначених цим
Договором. Лізингоодержувач
зобов'язується прийняти предмет
лізингу у користування та сплачувати
лізингодавцю лізингові платежі,
комісії, які зазначені в додатку
«Тарифи» до цього договору, який є його
невід'ємною частиною, інші комісії, що
передбачені цим договором, та
виконувати інші обов'язки, передбачені
цим договором та чинним
законодавством.

Згідно п. 5.1. Договору розмір лізингових
платежів, їх складові частини та дати
платежів визначаються у графіку
лізингових, що міститься у додатках до
цього договору.

Відповідно до п. 5.2. Договору
розмір лізингових платежів та їх
складових частин виражається у
іноземній валюті (долар США, Євро або
інша валюта) та підлягає сплаті у
національній валюті України - гривні за
курсом, що визначений цим договором.

Пунктом 5.3 договору встановлено, що
лізингові платежі за цим договором
складаються зокрема з авансового
(перший лізинговий) платежу, що
сплачується до передачі предмета
лізингу у користування
лізингоодержувачу та є частиною
відшкодування предмету лізингу.
Авансовий платіж сплачується за курсом
та в строки, які вказані у відповідному
додатку до цього договору. Авансовий
платіж включає в себе ПДВ; та
періодичних лізингових платежів, які
сплачуються після передачі предмета
лізингу у користування
лізингоодержувачу за курсом продажу та
включають в себе:

- відшкодування вартості предмету
лізингу, що розраховується за курсом,
встановленим у відповідному додатку до
цього договору;

- комісію лізингодавця, яка є такою, що
змінюється, та розраховується як
різниця між розміром між розміром
періодичного лізингового платежу, який
зазначений у стовбці «Лізинговий
платіж» та перерахований в гривню, та
розміром відшкодування вартості
предмету лізингу у гривні,
розрахованого згідно п.5.3.2 (а) цього
договору, мінімальний розмір комісії
лізингодавця не може бути меншим ніж
одна гривня.

Пунктом 5.9 договору передбачено, що
перед підписанням цього договору
лізингоодержувач попереджений
лізингодавцем про наявність з боку
лізингоодержувача валютного ризику,
тобто ймовірність виникнення можливих
збитків у лізингоодержувача внаслідок
несприятливих змін курсів іноземних
валют до національної валюти України.
Підписанням цього договору
лізингоодержувач підтверджує, що він
усвідомлює можливе настання
несприятливих для нього економічних
умов, спричинених коливанням курсів
валют, і гарантує виконання взятих на
себе зобов'язань своєчасно та в повному
об'ємі.

Згідно з п. 5.8 договору лізингодавець
може інформувати про розмір суми
лізингових платежів, що належить
сплатити лізингоодержувачу в
поточному лізинговому періоді на
офіційному сайті лізингодавця, з
обов'язковим збереженням
конфіденційності такої інформації, у
випадку технічної можливості
розміщення інформації.

09.08.12 сторони уклали додаткову Угоду № 1
до договору фінансового лізингу №
4027L12/00-LD від 06.07.12, відповідно до якої у
зв'язку зі зміною вартості предмета
лізингу домовились викласти додатки №
4027L12/00-LD/01 та № 4027L12/00-LD/02 до договору в
новій редакції. Розрахунок зміненої
вартості предмету лізингу здійснений
на підставі курсів валют встановлених
ПАТ «Укрсоцбанк» станом на 08.08.12 за
взаємною згодою сторін.

06.07.12 сторони узгодили додатки до
договору лізингу за № 4027L12/00-LD/01 та №
4027L12/00-LD/02 (з урахуванням редакції від
09.08.12), в яких визначили предмет лізингу,
їх ціну, графіки платежів за договорами
лізингу та інші умови. Відповідно до
вказаних додатків, об'єктами лізингу,
що передається відповідачу у
користування є:

- трактор CASE IH MX 340, 8700 куб.см., 2012 року
випуску, вартістю 205 177,49 дол. США, що на
день складання цього додатку становить
1 659 598,00 грн.;

- борона дискова CASE Ecolo tiger C 530 В, 2011 р.в.,
вартістю 50 043,29 дол. США, що на день
складання цього додатку становить 404
780,00 грн.

Відповідно до додатку № 4027L12/00-LD/01
валюта договору - гривня, перерахована
з суми в доларах США за відповідним
курсом, курс авансового платежу, курс
комісії за організацію - 8,09 грн. за 1
долар США, курс, за яким розраховується
відшкодування вартості - 8,085 грн. за 1
дол. США. Аналогічні положення
містяться в додатку № 4027L12/00-LD/02.

09.08.12 на виконання умов спірного
договору лізингу № 4027L12/00-LD відповідач
передав позивачу відповідне
обладнання (предмет лізингу) у
фінансовий лізинг, про що було складено
акт приймання-передачі. Відповідно до
п.3 (ііі) акту приймання-передачі цим
лізингоодержувач підтверджує
лізингодавцю, що всі юридичні питання
та документи, надані лізингодавцю у
зв'язку з договором, є задовільними для
лізингодавця та юридично чинними.

В обґрунтування позовних вимог позивач
стверджує, що пункти договору та
додатків до нього в частині визначення
суми лізингових платежів, яка підлягає
сплаті, в еквіваленті долару США, є
недійсними в розумінні ст. ст. 203, 215
Цивільного кодексу України, оскільки
не відповідають вимогам закону і на
вимогу однієї із сторін мають бути
визнані судом недійсними. Позивач
зазначає, що порядок визначення
лізингових платежів безпідставно
призводить до зростання незмінної у
правовідносинах між лізингодавцем та
продавцем вартості предметів лізингу,
та запроваджується винагорода, яка
перебуває в залежності від зростання
валютних курсів, а не від передання
майна в лізинг.

Беручи до уваги характер допущених
порушень чинного законодавства при
укладенні спірного договору
фінансового лізингу, а саме при
визначенні розміру лізингових
платежів, що є істотною умовою договору
у розумінні ст.. 6 Закону України «Про
фінансовий лізинг», ч.ч. 2, 3 ст. 180
Господарського кодексу України,
позивач приходить до висновку про
наявність підстав для визнання
недійсним договору фінансового
лізингу № 4027L12/00-LD від 06.07.12, оскільки
його зміст не відповідає положенням
закону.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи
документи та досліджуючи в судовому
засіданні докази, господарський суд
вважає позовні вимоги
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Вирішуючи спір про визнання договору
або його частини недійсним,
господарський суд має встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання договору (його
частини) недійсним і настання
відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту договору вимогам
закону, додержання встановленої форми
договору; правоздатність сторін за
договором; у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони тощо.

Загальні підстави визнання недійсними
правочину і настання відповідних
наслідків встановлені ст. 215, 216
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3,
5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до
яких, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

В силу ст.ст. 626, 628, 627 Цивільного кодексу
України, зміст правочину становить
визначену на розсуд сторін правочину і
погоджену ними домовленість,
спрямовану на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; сторони є вільними в
укладенні договору, виборі
контрагента, визначенні умов договору
з урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Статтею 6 Цивільного кодексу України
передбачено право сторін укласти
договір, який не передбачено актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства; сторони
мають право відступити в договорі від
положень актів цивільного
законодавства та врегулювати свої
відносини на власний розсуд; сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або суті
правовідносин сторін.

Таким чином, суперечність правочину
актам законодавства як підстава його
недійсності, повинна ґрунтуватися на
повно та достовірно встановлених
судами обставинах справи про порушення
певним правочином (чи його частиною)
імперативного припису законодавства
чи укладення певного правочину
всупереч змісту чи суті правовідносин
сторін; саме по собі відступлення
сторонами від положення законодавства,
регулювання їх іншим чином, не свідчить
про суперечність змісту правочину
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Укладений між сторонами договір є
підставою для виникнення у сторін
господарських зобов'язань відповідно
до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509
ЦК України) і згідно до ст. 629 ЦК України
є обов'язковим для виконання Сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 292 Господарського
кодексу України лізинг - це
господарська діяльність, спрямована на
інвестування власних чи залучених
фінансових коштів, яка полягає в
наданні за договором лізингу однією
стороною (лізингодавцем) у виключне
користування другій стороні
(лізингоодержувачу) на визначений
строк майна, що належить лізингодавцю
або набувається ним у власність
(господарське відання) за дорученням чи
погодженням лізингоодержувача у
відповідного постачальника (продавця)
майна, за умови сплати
лізингоодержувачем періодичних
лізингових платежів.

За приписами ст. ст. 1, 11, 16 Закону
України "Про фінансовий лізинг"
фінансовим лізингом є вид
цивільно-правових відносин, що
виникають з договору фінансового
лізингу. За договором фінансового
лізингу лізингодавець зобов'язується
набути у власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі). Лізингоодержувач
зобов'язаний своєчасно сплачувати
лізингові платежі. Сплата лізингових
платежів здійснюється в порядку,
встановленому договором. Лізингові
платежі можуть включати: суму, яка
відшкодовує частину вартості предмета
лізингу; платіж як винагороду
лізингодавцю за отримане у лізинг
майно; компенсацію відсотків за
кредитом; інші витрати лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу.

Відповідно до ст. 190 Господарського
кодексу України, вільні ціни
визначаються на всі види продукції
(робіт, послуг), за винятком тих, на які
встановлено державні ціни. Вільні ціни
визначаються суб'єктами
господарювання самостійно за згодою
сторін, а у внутрішньогосподарських
відносинах - також за рішенням суб'єкта
господарювання.

Ціна в договорі встановлюється за
домовленістю сторін (пункт 1 частини 1
статті 632 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами ст. 192 Цивільного
кодексу України іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Частинами 1, 2 ст. 533 ЦК України
передбачено, що грошове зобов'язання
має бути виконане у гривнях. Якщо у
зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Також, Верховний Суд України
неодноразово у своїх постановах
зазначав, що положення чинного
законодавства хоч і визначають
національну валюту України як єдиний
законний платіжний засіб на території
України, однак не містять заборони на
вираження у договорі грошових
зобов'язань в іноземній валюті,
визначення грошового еквівалента
зобов'язання в іноземній валюті, а
також на здійснення перерахунку
грошового зобов'язання у випадку зміни
НБУ курсу національної валюти України
по відношенню до іноземної валюти.

За приписами ст. 524 Цивільного кодексу
України зобов'язання має бути виражене
у грошовій одиниці України - гривні,
втім, сторони можуть визначити
грошовий еквівалент зобов'язання також
в іноземній валюті.

Грошове зобов'язання має бути виконане
у гривнях, але якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом (п. 1, 2 ст. 533
Цивільного кодексу України).

Отже, чинне законодавство України
забороняє застосування іноземної
валюти лише як засобу платежу в
розрахунках між резидентами, однак, не
містить приписів щодо заборони на
визначення грошового еквіваленту
зобов'язання в іноземній валюті, а
також на здійснення перерахунку
грошового зобов'язання у випадку зміни
курсу національної валюти України по
відношенню до іноземної валюти.

Правовий аналіз наведених норм
свідчить про те, що в силу принципу
свободи договору сторони вправі
погодити в договорі грошові
зобов'язання в іноземній валюті,
визначити грошовий еквівалент
зобов'язання в іноземній валюті, а
також здійснення перерахунку
грошового зобов'язання у випадку зміни
Національним банком України курсу
національної валюти України по
відношенню до іноземної валюти.

На підставі вищезазначеного, суд
дійшов висновку, що визначення
лізингових платежів у іноземній валюті
не суперечить ані вимогам чинного
законодавства, ані постанові Кабінету
Міністрів України від 18.12.1998р. №1998.
Аналогічну правову позицію викладено у
постанові Верховного Суду України від
16.05.2011р. у справі №32/242-32/243-32/244-32/245.

Таким чином, посилання позивача на
порушення ч. 1, 2 ст. 533 Цивільного
кодексу України є необґрунтованими.

Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України «Про
фінансовий лізинг» сплата лізингових
платежів здійснюється в порядку,
встановленому договором. Названа норма
надає пріоритет договірного
регулювання відносин лізингу над
нормативним.

Частиною 2 названої статті передбачено,
що лізингові платежі можуть включати
суму, яка відшкодовує вартість
предмета лізингу, платіж як винагороду
лізингодавцю за отримане у лізинг
майно; компенсацію відсотків за
кредитом, інші витрати лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу.

Таким чином, ч. 2 ст. 16 Закону визначає у
загальному вигляді можливий склад
лізингових платежів і не встановлює
вичерпний перелік складових платежів,
які можуть включати в себе лізингові
платежі, та не містить імперативного
припису щодо заборони сторонам
договору фінансового лізингу
визначати і відносити до лізингових
безпосередньо у договорах лізингу інші
платежі, так само як і визначати ціну у
договорі (винагороду), розподіливши її
на складові частини та розмістивши їх у
різних пунктах договору.

Матеріали справи свідчать, що при
розрахунку лізингових платежів за
Договором застосовувався еквівалент
іноземної валюти, сплата лізингових
платежів здійснювалася саме у гривнях.

Частиною 3 ст.6 ЦК України передбачено,
що сторони в договорі можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд.

В ст.627 ЦК України закріплено, що
відповідно до ст.6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Сторони у договорі та додатках до
нього, добровільно встановили порядок
визначення розміру лізингових
платежів, умови та випадки зміни
лізингових платежів. В свою чергу,
підстави вважати, що при укладенні
договору та додатків до нього
волевиявлення позивача не було вільним
і не відповідало його внутрішній волі -
відсутні.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 525
Цивільного кодексу України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Частиною 1 ст. 651 ЦК України встановлено,
що зміна або розірвання Договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Аналогічні положення передбачені ч. 1
ст. 188 Господарського кодексу України.

Отже, підписавши договір та
погодившись з його умовами, позивач
безпідставно та необґрунтовано
посилається на невідповідність
способу встановлення розміру
лізингових платежів вимогам чинного
законодавства.

За таких обставин, суд прийшов до
висновку, що відповідач при укладенні
договору та під час виставлення
рахунків на сплату лізингових платежів
керувався виключно нормами чинного
законодавства України.

Також, необґрунтованими є твердження
позивача про те, що передбачений
спірним договором порядок визначення
лізингових платежів безпідставно
призводить до зростання незмінної у
правовідносинах між лізингодавцем та
продавцем вартості предметів лізингу
та запроваджується винагорода, яка
перебуває в залежності від зростання
валютних курсів, а не від передання
майна в лізинг, що є підставою для
визнання спірного договору недійсним.

Відповідно до п. 5.3 спірного договору
фінансового лізингу лізингові платежі
за цим договором складаються зокрема з
авансового (перший лізинговий) платежу,
що сплачується до передачі предмета
лізингу у користування
лізингоодержувачу та є частиною
відшкодування предмету лізингу.
Авансовий платіж сплачується за курсом
та в строки, які вказані у відповідному
додатку до цього договору. Авансовий
платіж включає в себе ПДВ; та
періодичних лізингових платежів, які
сплачуються після передачі предмета
лізингу у користування
лізингоодержувачу за курсом продажу та
включають в себе:

- відшкодування вартості предмету
лізингу, що розраховується за курсом,
встановленим у відповідному додатку до
цього договору;

- комісію лізингодавця, яка є такою, що
змінюється, та розраховується як
різниця між розміром між розміром
періодичного лізингового платежу, який
зазначений у стовбці «Лізинговий
платіж» та перерахований в гривню, та
розміром відшкодування вартості
предмету лізингу у гривні,
розрахованого згідно п.5.3.2 (а) цього
договору, мінімальний розмір комісії
лізингодавця не може бути меншим ніж
одна гривня.

Пунктом 5.2 договору встановлено, що
розмір лізингових та їх складових
частин виражається у іноземній валюті
(долар США, Євро або інша валюта) та
підлягає сплаті у національній валюті
України - гривні за курсом, що
визначений цим договором.

Таким чином, ціна предмету лізингу та
відшкодування ціни предмету лізингу як
складова частина лізингових платежів є
фіксована, визначена в гривні сума, яка
виражена в доларах США, виходячи з
курсу гривні до долару США на дату, що
передує даті платежу або іншій даті,
визначеній в цьому договорі.

Суд зазначає, що визначені сторонами у
спірному Договорі фінансового лізингу
умови щодо порядок визначення та
розрахунку лізингових платежів (в тому
числі такої їх частини як
відшкодування вартості предмету
лізингу) відповідають як загальним
засадам цивільного законодавства щодо
свободи договору, так і положенням щодо
вільного встановлення у договорі ціни
як його умови.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" зазначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р.
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" зміст правочину
не може суперечити Цивільному кодексу
України, іншим законам України, які
приймаються відповідно до Конституції
України та Цивільного кодексу України,
міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства. Зміст правочину
не повинен суперечити положенням також
інших, крім актів цивільного
законодавства, нормативно-правових
актів, прийнятих відповідно до
Конституції України.

Відповідно до статті 33 та 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Позивач не надав до суду доказів, які б
підтверджували той факт, що спірний
договір суперечить нормам Цивільного
кодексу України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; не
довів відсутність необхідного обсягу
цивільної дієздатності будь-якої з
осіб, яка вчинила спірний правочин;
відсутність вільного волевиявлення та
невідповідність його внутрішній волі
учасника спірного правочину; не
спрямованість будь-якої зі сторін на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених спірним правочином.

Судом встановлено, що правові підстави
для визнання спірного договору
недійсним відсутні.

Обов'язок доказування та подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Це стосується позивача, який мав
довести наявність тих обставин, на
підставі яких він звернувся до
господарського суду з позовними
вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні
вимоги є необґрунтованими та такими, що
не підлягають задоволенню повністю.

Судовий збір, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 29.05.2014 р.

Суддя
Пукшин Л.Г.