номер провадження справи 2/26/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2014
Справа № 908/1599/14

Суддя Мойсеєнко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю ЗНА "Лідер Електрик",
м.Запоріжжя,

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Південна Промислова
Компанія", м. Запоріжжя,

про визнання додаткової угоди б/н від
01.10.2013 р. до договору купівлі-продажу №
17/09-10/03 від 17.09.2010 р. недійсною

за участю представників сторін:

від позивача - Білостоцька О.О.
(довіреність б/н від 08.01.2014 р.);

від відповідача - Величко Є.М.
(довіреність б/н від 20.05.2014 р.);

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Запорізької
області звернулося Товариство з
обмеженою відповідальністю ЗНА "Лідер
Електрик" з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Південна
Промислова Компанія" про визнання
додаткової угоди б/н від 01.10.2013 р. до
договору купівлі-продажу № 17/09-10/03 від
17.09.2010 р. недійсною у зв'язку з тим, що
вона була підписана позивачем на вкрай
невигідних умовах для нього, під тиском
непостачання продукції з боку
відповідача.

Позов заявлено на підставі ч. 3 ст. 215, ч. 2
ст. 651 Цивільного кодексу України.

В письмових поясненнях до позовної
заяви позивач також зазначив підставою
позову ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу
України.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 15.05.2014 р.
прийнято позовну заяву до розгляду,
порушено провадження у справі,
присвоєно справі номер провадження
2/26/14 та призначено розгляд справи на
29.05.2014 р.

В судовому засіданні 29.05.2014 р. були
присутні представники обох сторін, за
їх заявою фіксація судового процесу
технічними засобами не здійснювалась.

Представник позивача підтримав
заявлені позовні вимоги.

Відповідач у відзиві на позов та його
представник у судовому засіданні
позовні вимоги не визнали та вважають,
що позивач не був примушений до
підписання спірної додаткової угоди,
волевиявлення сторін під час її
підписання було вільним. Крім того,
вважає посилання позивача на норми ч. 2
ст. 651 Цивільного кодексу України
безпідставним, оскільки предметом
позову є визнання додаткової угоди б/н
від 01.10.2013 р. недійсною, а не її зміна чи
розірвання.

В судовому засіданні 29.05.2014 р. судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення представників
сторін, суд встановив наступне.

17.09.2010 р. Товариством з обмеженою
відповідальністю "Південна Промислова
Компанія" (продавець, відповідач) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю ЗНА "Лідер Електрик"
(покупець, позивач) укладено договір
купівлі-продажу № 17/09-10/03.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 договору в
порядку та на умовах, визначених в
даному договорі та специфікаціях,
продавець зобов'язується поставити і
передати у власність покупця продукцію
(далі - "товар"), а покупець
зобов'язується придбати товар і
оплатити його вартість. Найменування,
кількість, одиниці виміру, ціни за
одиницю товару, загальна вартість
партії товару визначаються в
погоджених сторонами специфікаціях
(далі - "специфікація"), що є невід'ємними
частинами договору.

Згідно з п. 2.1 договору умови поставки
(місце та порядок поставки, строк
поставки та інші умови) зазначаються
сторонами в специфікації.

Сторони домовились у п. 2.2 договору, що
датою поставки вважається дата
передачі товару, зазначена у первинних
документах, підписаних уповноваженими
представниками сторін.

У п. 2.4 договору сторони передбачили, що
у зв'язку із специфікою виробництва
кабельно-провідникової продукції
продавець має право поставити покупцю
товар в кількості більшій чи меншій на
5% від кількості кожного маркорозміру
товару, погодженого сторонами в
специфікації.

Згідно з пунктами 3.1, 3.2 договору ціна
товару сформована в національній
валюті України та вказується в
погодженій сторонами специфікації,
рахунку-фактурі. Загальна вартість
договору визначається сторонами
шляхом підсумовування загальної
вартості товару, наведеної у
специфікаціях, з урахуванням умов п. 2.4
договору.

Оплата за кожну партію товару
здійснюється покупцем шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок продавця у строки,
зазначені у погодженій сторонами
специфікації. (п. 5.1 договору).

Даний договір відповідно до п. 9.2
договору вважається укладеним та
вступає в силу з моменту його
оформлення згідно з п. 9.1 договору та
діє до 31 грудня 2010 року, але в будь-якому
випадку до повного виконання сторонами
своїх зобов'язань. Якщо жодна із сторін
після закінчення строку дії даного
договору не заявила про його
розірвання, договір вважається
пролонгованим на один рік.

В додатку № 3/2013 від 01.10.2013 р. до договору
сторони виклали специфікацію до
договору: кабелі на суму 1602412,31 грн.,
самовивіз зі складу продавця в м.
Запоріжжя, передоплата - 20%, 80% - за
фактом поставки протягом 30 календарних
днів.

Також 01.10.2013 р. сторонами підписано
додаткову угоду б/н до договору, якою
викладено в новій редакції пункт 7.2
договору щодо відповідальності
покупця, передбачивши, що у випадку,
коли затримка в оплаті поставленого
товару перевищує 30 днів, покупець
зобов'язаний виплатити продавцю штраф
у розмірі 20% від суми поставленого, але
неоплаченого товару.

Позивач (покупець) вказує, що дана
додаткова угода була підписана
позивачем на вкрай невигідних умовах
для нього, під тиском непостачання
продукції з боку відповідача, і ставить
покупця в нерівні умови порівняно із
продавцем щодо відповідальності за
договором.

У зв'язку з цим, позивач просить визнати
дану додаткову угоду недійсною на
підставі ч. 3 ст. 215, ч. 1 ст. 233, ч. 2 ст. 651
Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

У частинах 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного
кодексу України встановлені загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, відповідно до
яких:

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно з 3 ст. 215 Цивільного кодексу
України, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 233 Цивільного кодексу
України передбачено, що правочин, який
вчинено особою під впливом тяжкої для
неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, може бути визнаний судом
недійсним незалежно від того, хто був
ініціатором такого правочину.

У п. 3.10 постанови пленуму Вищого
господарського суду від 29.05.2013 р. № 11
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
зазначено, що ознаками правочину, що
підпадає під дію статті 233 ЦК України, є
вчинення особою правочину на вкрай
невигідних для себе умовах (зокрема,
реалізації за низьку оплату майна, що
має значну цінність), під впливом
тяжкої для неї обставини (наприклад,
під загрозою банкрутства) і
добровільно, тобто за відсутності
насильства, обману чи помилки, можливо,
навіть з ініціативи самого позивача.
Доведення того, що за відсутності
тяжкої обставини правочин не було б
вчинено або було б вчинено на інших
умовах, покладається на позивача.

Пунктом 23 постанови пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
передбачено, що правочин може бути
визнаний судом недійсним на підставі
статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, чим друга
сторона правочину скористалася.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка
хвороба особи, членів її сім'ї чи
родичів, смерть годувальника, загроза
втратити житло чи загроза банкрутства
та інші обставини, для усунення або
зменшення яких необхідно укласти такий
правочин. Особа (фізична чи юридична)
має вчиняти такий правочин
добровільно, без наявності насильства,
обману чи помилки. Особа, яка оскаржує
правочин, має довести, що за
відсутності тяжкої обставини правочин
не було б вчинено взагалі або вчинено
не на таких умовах.

За приписами ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Правовідносини сторін є
господарськими та такими, що виникли з
договору купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Як з'ясовано судом зі слів
представників сторін та не
заперечується самими сторонами в
позовній заяві та у відзиві на неї,
договір купівлі-продажу № 17/09-10/03
укладено сторонами з метою настання
реальних правових наслідків, що
обумовлені ним, договір сторонами
виконувався, позивач мав намір
придбати продукцію відповідача для
подальшого використання у своїй
господарській діяльності.

Зміст спірної додаткової угоди б/н від
01.10.2013 р. полягає у викладенні пункту 7.2
договору, який стосується
відповідальності покупця, у наступній
редакції: "У випадку, якщо затримка в
оплаті поставленого товару перевищує 30
днів, покупець зобов'язаний виплатити
продавцю штраф у розмірі 20% від суми
поставленого, але неоплаченого товару".
Інші умови договору залишаються без
змін, сторони підтверджують свої
зобов'язання за ними.

Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу
України, відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Збільшення відповідальності покупця у
спірній додатковій угоді не суперечить
актам цивільного законодавства.

Волевиявлення позивача при підписанні
спірної додаткової угоди було вільним,
оскільки позивач добровільно підписав
спірну додаткову угоду, усвідомлюючи
правові наслідки, які можуть виникнути
в подальшому для позивача, та маючи
можливість не підписувати дану
додаткову угоду. Підписання цієї
додаткової угоди не було обов'язковим
для позивача.

Суд зауважує, що наявність підстав для
визнання угоди недійсною оцінюється
судом на саме момент підписання
спірної угоди, тобто вкрай невигідні
умови додаткової угоди мають існувати
для позивача в момент підписання
спірної угоди.

В даному випадку обставина, з якою
позивач пов'язує невигідність спірної
додаткової угоди для позивача
(збільшення відповідальності покупця),
стосується виконання договору, а не
його укладення, і не впливає на зміст
основних прав та обов'язків сторін за
договором, які складають його
юридичний зміст, як-от: поставка та
оплата товару.

Настання відповідальності покупця
цілком залежить від стану виконання
позивачем своїх зобов'язань за
договором. У випадку належного
виконання покупцем своїх зобов'язань
за договором така обставина взагалі не
матиме місця.

Таким чином, невигідність умов спірної
додаткової угоди позивач оцінює лише з
точки зору виконання договору, а не на
момент його підписання. Позивачем не
доведено та не надано будь-яких
доказів, що спірна додаткова угода в
момент її підписання була невигідною
для позивача та суперечила будь-яким
нормам законодавства, а відповідач, у
свою чергу, отримав неправомірну
вигоду від її підписання.

Отже, позивачем не доведено правових
підстав для визнання спірної
додаткової угоди недійсною відповідно
до ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що позивач є суб'єктом
господарської діяльності, який
здійснює підприємницьку діяльність на
власний ризик, і його правовідносини з
іншими контрагентами не можуть
змінювати правовідносин позивача із
відповідачем за договором
купівлі-продажу № 17/09-10/03, оскільки
порядок розрахунків за умовами цього
договору не поставлений у залежність
від виконання позивачем зобов'язань
перед своїми контрагентами за іншими
договорами, у тому числі за підрядним
контрактом № К547 від 23.09.2013р. Позивач
самостійно відповідає за виконання
своїх зобов'язань з третіми особами.
Крім того, позивач не довів належними
та допустимими доказами, що він не мав
можливості закупити аналогічну
продукцію для виконання підрядного
контракту у інших постачальників на
вигідних для позивача умовах.

Посилання позивача на норми ч. 2 ст. 651
Цивільного кодексу України є
безпідставним, оскільки вони регулюють
порядок зміни чи розірвання договору,
що не є предметом позову в даній справі.

Враховуючим викладене, позовні вимоги
не підлягають задоволенню.

Відповідно до 49 ГПК України судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя
Т.В.Мойсеєнко

Рішення оформлено та підписано 03.06.2014р.

і набирає законної сили після
закінчення

десятиденного строку з дня його
підписання.