ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2014 р.Справа № 922/4889/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

головуючий суддя Бринцев О.В.

судді: Аюпова Р.М. , Макаренко О.В.

при секретарі судового засідання Гула
Д.В.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства "ОТП Банк", м. Київ до про
звернення стягнення на предмет
іпотеки за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідач-1 - не з'явився;

відповідач-2 - ОСОБА_2, довіреність № б/н
від 25.07.12;

відповідач-3 - не з'явився;

відповідач-4 - не з'явився;

3-я особа - ОСОБА_2, довіреність № 27 від
21.01.14;

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ПАТ «ОТП Банк», звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовом, в якому просить суд
звернути стягнення на предмет іпотеки
шляхом набуття права власності за ПАТ
"ОТП Банк" на предмет договору іпотеки
№PL 07-464/29-1, а саме: нежитлові приміщення
1-го, 2-го, 3-го, 4-го, 5-го, 6-го, 7-го поверхів
в літ. А-6-8, загальною площею 1309,6 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Представник позивача у судових
засіданнях, в яких він брав участь,
позовні вимоги підтримував та просив
їх задовольнити. Посилався на те, що
зазначені вимоги позивача виникли на
підставі договору іпотеки від 14.08.2007
року № PL 07-464/29-1, що укладений між
позивачем та першим відповідачем ТОВ
«Пріоритет - Інтер», який в свою чергу є
договором, що забезпечує вимоги
позивача за укладеним із вказаним
першим відповідачем кредитним
договором. У зв'язку із невиконанням
першим відповідачем умов вказаного
кредитного договору вважав, що у
позивача виникло право на звернення
стягнення на предмет іпотеки за
іпотечним договором від 14.08.2007 року № PL
07-464/29-1 шляхом визнання права власності
на нежитлові приміщення 1-го, 2-го, 3-го,
4-го, 5-го, 6-го, 7-го поверхів в літ. А-6-8,
загальною площею 1309,6 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. На
підставі цього просив суд задовольнити
позовні вимоги та звернути стягнення
на предмет іпотеки у спосіб набуття
права власності за позивачем ПАТ «ОТП
Банк» на предмет договору іпотеки № PL
07-464/29-1, а саме нежитлові приміщення 1-го,
2-го, 3-го, 4-го, 5-го, 6-го, 7-го поверхів в
літ. А-6-8, загальною площею 1309,6 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В судове засідання 27.05.2014р. представник
позивача не з"явився, натомість
надіслав клопотання про відкладення
розгляду справи.

Вирішуючи це клопотання судова колегія
виходить з наступного. Згідно ст. 77 ГПК
України господарський суд відкладає в
межах строків, встановлених статтею 69
цього Кодексу, розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному засіданні. При цьому
зі змісту норми цієї статті вбачається,
що питання про те, що певні обставини
перешкоджають розгляду справи,
вирішується судом залежно від
конкретних обставин справи. Так, якщо
представники сторін чи інших учасників
судового процесу не з'явилися в судове
засідання, а суд уважає, що наявних у
справі матеріалів достатньо для
розгляду справи та ухвалення законного
і обґрунтованого рішення, він може, не
відкладаючи розгляду справи, вирішити
спір по суті.

В даному разі на думку судової колегії
обставини справи свідчать про
наявність у справі матеріалів справи
достатніх для розгляду справи та
ухвалення законного і обґрунтованого
рішення. Крім того, суд приймає до
уваги, що судом сторонам були створені
належні умови для надання усіх
необхідних доказів (надано достатньо
часу для підготовки до судового
засідання, розгляд справи неодноразово
відкладався для надання можливості
ознайомитись із матеріалами справи,
надати нові докази тощо). Проте, нових
доказів позивачем не надано та про
можливість їх надання в майбутньому в
клопотанні позивача про відкладення
справи не зазначено.

Судова колегія також зазначає, що
згідно ч.3 ст. 22 ГПК України сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи. Подача клопотань
спрямованих на штучне затягування
судового процесу, суперечить, зокрема,
вимогам статті 6 Конвенції про захист
праві людини і основоположних свобод
1950 року, учасником якої є Україна,
стосовно права кожного на розгляд його
справи судом упродовж розумного
строку.

При цьому вжиття заходів для
прискорення процедури розгляду справ є
обов'язком не тільки держави, а й осіб,
які беруть участь у справі. Так,
Європейський суд з прав людини в
рішенні від 7 липня 1989 року у справі
„Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти
Іспанії" зазначив, що заявник
зобов'язаний демонструвати готовність
брати участь на всіх етапах розгляду,
що стосуються безпосередньо його,
утримуватися від використання
прийомів, які пов'язані із зволіканням
у розгляді справи, а також максимально
використовувати всі засоби
внутрішнього законодавства для
прискорення процедури слухання. В
даному ж випадку навпаки, позивач,
подаючи клопотання про відкладення
розгляду справи, в якому неможливість
представника взяти участь в судовому
засіданні не обґрунтована жодними
доказами, демонструє прямо протилежне.

Відповідач-1 ТОВ «Пріоритет-Інтер» у
відзиві на позов не заперечує проти
доводів, викладених у позовній заяві,
підтримує позицію позивача і вважає її
обґрунтованою.

Відповідач-2 ТОВ «Фарватер Інвест»
проти задоволення позовних вимог
заперечує, просить відмовити в їх
задоволенні, у відзиві на позов
зазначає, що другий відповідач в
теперішній час не є власником вказаної
у позовній заяві нерухомості. При цьому
жодних належних та допустимих доказів
того, що відповідачі є власниками
предмету позову, на думку відповідача,
позивачем суду не надано, при тих
обставинах, що питання виникнення,
припинення та реєстрації права
власності на нерухомість в тому числі
регулюються ст. 334 ЦК України, Законом
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», яким визначено, що права на
нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації. Обов'язковій державній
реєстрації підлягає право власності на
нерухоме майно. Також вказує, що
рішенням господарського суду м. Києва
від 22.05.2012 року, що набрало законної
сили, по справі №27/22 за позовом ПАТ "ОТП
Банк" до ТОВ "Пріоритет-інтер", ТОВ
"Фарватер Інвест", ТОВ "Рент центр", ТОВ
"Юридична компанія "Амстердам", про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, а саме - нежилих приміщень, що
знаходяться за адресою: м. Харків, м.
Конституції, 1 у задоволенні позовних
вимог відмовлено повністю. Тобто ПАТ
«ОТП Банк» фактично вдруге звертається
до суду за відновленням нібито
порушених прав з аналогічними вимогами
(стягнення предмету іпотеки) до тих
саме відповідачів, при тих обставинах,
що судом вже розглянуто по суті такі
вимоги ПАТ «ОТП Банк» із тими ж
сторонами. При цьому повторний розгляд
вже розглянутих вимог із тими ж
сторонами у діючому господарському
процесі України законом не
передбачений.

Відповідач-3 ТОВ «Рент Центр» проти
задоволення позову також заперечував,
надав до суду відзив, в якому вказує, що
ТОВ «Рент Центр» не є власником
вказаних у позові нежитлових
приміщень. Зазначив, що положеннями
статті 334 ЦК України встановлено, що
права на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Статтями 3 та 4 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
встановлено, що права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.
Обов'язковій державній реєстрації
підлягає право власності на нерухоме
майно. Вказані в позові нежитлові
приміщення належать на підставі
відповідного договору купівлі -
продажу фізичній особі ОСОБА_4, про що
вказують надані суду належні докази.
Відтак пред'явлені до відповідачів
позовні вимоги щодо визнання права
власності є безпідставними та
необґрунтованими.

Відповідач-4 ТОВ «Юридична компанія
«Амстердам» у відзиві на позов вказує
про те, що він не є належним
відповідачем по справі внаслідок того,
що майно, на яке претендує позивач, у
власності ТОВ «ЮК «Амстердам»
відсутнє. Окрім того, ТОВ «ЮК
«Амстердам» ніколи не мав та не має
ніяких зобов'язань за договором
іпотеки щодо зазначеного майна, тобто
не є та не був іпотекодателем.
Внаслідок чого не може нести будь-яку
відповідальність за законом на
виконання вимог позивача,
безпосередньо у той спосіб, який
вимагає позивач. Тобто, вказує
відповідач-4, позов ПАТ «ОТП Банк»
заявлений до юридичних осіб - не
власників майна, щодо якого
заявляються вимоги про визнання
власності. Також зазначає, що рішенням
господарського суду м. Києва від 22.05.2012
року, яке набуло чинності, у справі №27/22
за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ
«Пріоритет-інтер», ТОВ «Фарватер
Інвест», ТОВ «Рент центр», ТОВ
«Юридична компанія «Амстердам», про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, а саме - нежилих приміщень, що
знаходяться за адресою: м. Харків, м.
Конституції, 1 у задоволенні позовних
вимог відмовлено повністю. Дане
рішення набрало законної сили. Тобто,
позивач вже звертався до суду за
відновленням нібито порушених прав
саме із зазначеними вимогами
(стягнення предмету іпотеки) саме до
даних відповідачів, та суд вже
розглянув по суті дані вимоги позивача
(ПАТ «ОТП Банк») із тими ж сторонами та
відхилив задоволення даних вимог.
Повторний розгляд вже розглянутих
вимог із тими ж сторонами у діючому
господарському процесі України
законом не передбачений. На цій
підставі відповідач-4 просить суд
відмовити ПАТ «ОТП Банк» в задоволенні
позовних вимог.

Представник 3-ї особи громадянин ОСОБА_4
у судовому засіданні проти задоволенні
позову заперечує, вказує на
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог, зазначає, що
відповідачі не є власниками предмета
спору - нежитлових приміщеннь, вказує,
що в теперішній час спірного
нерухомого майна як об'єкту права
власності не існує, зазначаи також, що
відповідно до вимог закону іпотека, на
яку посилається позивач, як на підставу
позовних вимог у встановленому законом
порядку не зареєстрована, а отже жодних
прав за вказаним договором іпотеки у
позивача не виникло.

Представник третьої особи в судовому
засіданні 27.05.2014р. подав заяву, якою
просить не розглядати подане раніше
23.01.2014р. клопотання третьої особи про
припинення провадження у справі,
просить справу розглянути по суті і в
позові відмовити повністю.

27.05.2014р. крім позивача також і
відповідач-1, відповідач-3 та
відповідач-4 правом на участь
представників у судовому засіданні не
скористалися, причину неявки не
повідомили, витребуваних судом
документів не надали. Про дату, час та
місце розгляду справи були повідомлені
належним чином, про що свідчить
відмітка про направлення ухвали про
призначення справи до розгляду за
адресами, вказаними у позовній заяві та
повідомлення про вручення відповідних
поштових відправлень.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
учасників судового процесу, всебічно
та повно вивчивши надані учасниками
судового процесу докази і таким чином
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення, суд прийшов до висновку
про те, що позовні вимоги є незаконними,
необґрунтованими, а відтак задоволенню
не підлягають з таких підстав.

Предметом позову є звернення стягнення
на предмет іпотеки за договором від
14.08.2007 року № PL 07-464/29-1, а саме на
нежитлові приміщення 1-го, 2-го, 3-го, 4-го,
5-го, 6-го, 7-го поверхів в літ. А-6-8,
загальною площею 1309,6 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Вказаний договір укладений між
позивачм ПАТ «ОТП Банк» та першим
відповідачем ТОВ «Пріоритет - Інтер».

Правовідносини пов'язані з іпотекою
(заставою) нерухомого майна
врегульовано Законом України «Про
іпотеку».

Відповідно до статті 2 вказаного Закону
законодавство України про іпотеку
базується на Конституції України і
складається з Цивільного кодексу
України, Господарського кодексу
України, Земельного кодексу України,
цього Закону та інших
нормативно-правових актів, а також
міжнародних договорів України.

Положеннями статті 3 Закону
передбачено, що взаємні права і
обов'язки іпотекодавця та
іпотекодержателя виникають з моменту
державної реєстрації іпотеки
відповідно до закону.

Статтею 4 закону визначено, що
обтяження нерухомого майна іпотекою
підлягає державній реєстрації
відповідно до закону.

Статтею 1 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» визначено, що цей
Закон регулює відносини, пов'язані з
державною реєстрацією прав на нерухоме
майно та їх обтяжень.

Положеннями статті 3 названого закону
встановлено, що права на нерухоме майно
та їх обтяження, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Згідно статті 4 закону обов'язковій
державній реєстрації підлягають
речові права та обтяження на нерухоме
майно, розміщене на території України,
що належить фізичним та юридичним
особам, державі в особі органів,
уповноважених управляти державним
майном, іноземцям та особам без
громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме:

1) право власності на нерухоме майно;

2) право володіння; право користування
(сервітут); право користування
земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека; довірче
управління майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України такі
правочини є вчиненими з моменту їх
державної реєстрації. Тобто вони не
можуть породжувати для їх суб'єктів
бажаного правового результату, а
врешті й відповідних прав та обов'язків
їх сторін. Щодо договірних правочинів
цей висновок додатково
підтверджується загальними
положеннями про договір, за якими
договір набирає чинності з моменту,
коли сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору
(статті 638, 640 ЦК).

Матеріалами справи свідчать про
відсутність державної реєстрації
обтяження за договором іпотеки від
14.08.2007 року № PL 07-464/29-1.

Так згідно листа - відповіді
державного реєстратора прав на
нерухоме майно приватного нотаріуса
ХМНО ОСОБА_5 від 27.05.014 року № 109/01-30
відсутні будь як зареєстровані
обтяження, іпотеки та інші речові права
на нерухоме майно, що є предметом
позову по цій справі.

Відтак, будь-які права та обов'язки зі
вказаним договором іпотеки між
сторонами відсутні, через що відсутнім
є будь-які права у позивача за вказаним
договором іпотеки щодо звернення
стягнення на його предмет, зокрема,
відповідні нежитлові приміщення, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Також судова колегія вважає за
необхідне відзначити.

Згідно статті 11 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»
Державний реєстр прав складається з
розділів, які відкриваються на кожний
об'єкт нерухомого майна під час
проведення державної реєстрації права
власності на нього. Кожний розділ
Державного реєстру прав складається з
чотирьох частин, які містять відомості
про: нерухоме майно; право власності та
суб'єкта (суб'єктів) цього права; інші
речові права та суб'єкта (суб'єктів) цих
прав; обтяження прав на нерухоме майно
та суб'єкта (суб'єктів) цих прав.

Статтями 20 та 21 вказаного Закону
України передбачено, що у Державному
реєстрі прав на кожний об'єкт
нерухомого майна, право власності на
який заявлено вперше, за рішенням
державного реєстратора відкривається
відповідний розділ та реєстраційна
справа.

Статтею 25 Закону визначено, що
реєстраційним номером об'єкта
нерухомого майна є індивідуальний
номер, який присвоюється кожному
окремо визначеному об'єкту нерухомого
майна при проведенні державної
реєстрації права власності на нього, не
повторюється на всій території України
і залишається незмінним протягом
усього часу існування такого об'єкта. У
разі переходу права власності на об'єкт
нерухомого майна або зміни опису
(даних) об'єкта нерухомого майна його
реєстраційний номер залишається без
змін.

Реєстраційний номер об'єкта нерухомого
майна є ідентифікатором розділу
Державного реєстру прав, відкритого
державним реєстратором на такий об'єкт.

Згідно листа - відповіді
державного реєстратора прав на
нерухоме майно приватного нотаріуса
ХМНО ОСОБА_5 від 27.05.014 року № 109/01-30, а
також витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності, на об'єкт
нерухомого майна: нежитлові приміщення
1-го, 2-го, 3-го, 4-го, 5-го, 6-го, 7-го поверхів
в літ. А-6-8, загальною площею 1309,6 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а саме:
перший поверх №№ 1-5, № I, № XVII,
загальною площею 57,4 кв.м.; другий
поверх: №№ 1-8, № I, загальною площею 109,10
кв.м.; третій поверх №№ 1-16, № I,
загальною площею 252,70 кв.м.; четвертий
поверх №№ 1-20, № I, загальною площею 256,0
кв.м.; пятий поверх №№ 1-19, № I, загальною
площею 258,1 кв.м.; шостий поверх №№ 1-20, №
I, загальною площею 258,5 кв.м.; сьомий
поверх №№ 7-15, № III, загальною площею
117,80 кв. м. відкрито розділ № 01,
який в теперішній час закрито.

Отже, наведене свідчить про
відсутність існування зазначених в
позовній заяві спірних нежитлових
приміщень, як предмету нерухомості,
який може бути об'єктом правочинів,
зокрема договору іпотеки і т.і., а також
позову, рішення суду та в решті об'єктом
права власності.

За таких обставин задоволення позову
означало б звернення стягнення на
майно, якого не існує в природі, що є
неможливим.

Крім того, як було встановлено
судом з витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно від
10.09.2013р. і вже було зазначено в ухвалі
від 26.12.2013 року, право власності на
відповідний об'єкт нерухомості, який є
предметом спору у даній справі, ще
10.09.2013р. було зареєстровано за ОСОБА_4
на підставі посвідченого нотаріально
договору купівлі-продажу від 10.09.2013р.

Отже, станом на дату звернення позивача
із позовом (26.11.2013р.) жоден з
відповідачів вже не був власником
спірного нерухомого майна, звернення
стягнення на яке просить здійснити
позивач. Тобто, жоден з відповідачів не
порушував (не оспорював і не
заперчував) прав позивача. Такі
обставини унеможливлюють вжиття судом
по відношенню до відповідачів заходів
на захист прав позивача, оскільки
порушення права (невизнання,
оспорювання) згідно ст.15 ЦК України, ст.2
ГК України є необхідною передумовою
застсоуваня будь-яких заходів захисту
права.

Також з матеріалів справи
вбачається, що фізична особа ОСОБА_4
відповідно даних Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб підприємців станом на даний час не
володіє статусом суб'єкта
підприємницької діяльності.

У відповідності до ст. 21 ГПК України
сторонами в судовому процесі -
позивачами і відповідачами - можуть
бути підприємства та організації,
зазначені у статті 1 цього Кодексу.
Згідно ст. 1 ГПК України до
господарського суду мають право
звертатися (бути позивачами та
відповідачами) підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності.

Згідно ч. 2 ст. 50 ЦК України фізична
особа здійснює своє право на
підприємницьку діяльність за умови її
державної реєстрації в порядку,
встановленому законом. Відповідно до
ст. 128 ГК України громадянин визнається
суб'єктом господарювання у разі
здійснення ним підприємницької
діяльності за умови державної
реєстрації його як підприємця без
статусу юридичної особи відповідно до
статті 58 цього Кодексу.

Відповідно ст.ст. 1, 2, 12, 21 ГПК України
спори за участю фізичних осіб, котрі не
є підприємцями не підвідомчі
господарським судам України.

Це означає, що спір за участю
зазначеної фізичної особи не підлягає
вирішенню в господарських судах
України, що унеможливлює залучення
ОСОБА_4 в якості належного відповідача
у даній справі, і відповідно,
унеможливлює задоволення позовних
вимог по відношенню до нього, зокрема, і
у справі в цілому взагалі.

Всупереч вимог ст. 4-3 та ст. 33 ГПК
України (судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах
змагальності; сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами;
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень)
позивач доказів на спростування
викладених обставин не надав. У зв'язку
з цим суд приходить до висновку про
відсутність у справі достатніх
правових підстав для задоволення
позовних вимог і про необхідність
відмови у позові в повному обсязі.

Висновок суду про необхідінсть відмови
у позові унеможливлює задоволення
поданого 25.02.2014р. клопотання позивача
про вжиття заходів забезпечення
позову.

Подане також 25.02.2014р. клопотання
позивача про витребування доказів теж
залишається судовою колегією без
задоволення з огляду на те, що ці докази
вже були втребувані судом ухвалою від
23.01.2014р. від Реєстраційної служби
Харківського МУЮ і надані нею 20.02.2014р.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України і
покладає їх на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 1, 2, 12, 15, 22, 33, 43, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, судді -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 02.06.2014 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя О.В.
Бринцев Р.М. Аюпова О.В. Макаренко

/Справа №922/4889/13/