КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2014 р.
Справа№ 910/686/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Гончарова С.А.

Куксова В.В.

секретар судового засідання - Пугачова
А.С.,

за участю представників сторін: згідно
протоколу судового засідання від 20.05.2014
року по справі № 910/686/14 (в матеріалах
справи)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
адвокатське об'єднання «Соломон» на
рішення господарського суду міста
Києва від 12.02.2014 року (оформленого
відповідно до ст. 84 ГПК України 17.02.2014
року) по справі № 910/686/13 (суддя -
Смирнова Ю.М.)

За позовом адвокатського об'єднання
«Соломон»

до публічного акціонерного
товариства «Банк Перший»

про визнання недійсним
договору оренди нежитлового
приміщення

ВСТАНОВИВ:

Адвокатське об'єднання «Соломон»
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом до публічного
акціонерного товариства «Банк Перший»
про визнання недійсним договору оренди
нежитлового приміщення від 15.04.2013 року.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 12.02.2014 року у справі № 910/686/13 у
позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням місцевого
суду, позивач, адвокатське об'єднання
«Соломон», звернувся з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду та просить
скасувати рішення та прийняти нове,
яким позов задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу скаржник мотивує
тим, що судом першої інстанції неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи та має місце
невідповідність висновків, викладених
у рішенні місцевого суду обставинам
справи.

Розпорядженням голови Київського
апеляційного господарського суду від
01.04.2014 року для розгляду апеляційної
скарги по справі № 910/686/13 сформовано
колегію суддів у складі: головуючий
суддя Яковлєв М.Л., судді Гончаров С.А.,
Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 02.04.2014 року по
справі № 910/686/14 прийнято апеляційну
скаргу адвокатського об'єднання
«Соломон» до провадження і призначено
перегляд рішення на 20.05.2014 року.

Публічним акціонерним товариством
«Банк Перший» на підставі ст. 96 ГПК
України надано до суду відзив на
апеляційну скаргу, в якому відповідач
просить у задоволенні апеляційної
скарги позивача на рішення
господарського суду міста Києва від
12.02.2014 року у справі № 910/686/14 відмовити
повністю, а рішення залишити без змін.

Представник відповідача в судовому
засіданні надав свої пояснення та
просив рішення господарського суду
міста Києва від 12.02.2014 року залишити без
змін, а апеляційну скаргу
адвокатського об'єднання «Соломон» -
без задоволення.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, причини неявки
не повідомив, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення.

Враховуючи викладене, а також
наявність в матеріалах справи всіх
необхідних для перегляду рішення
доказів, апеляційний суд вважає за
можливе здійснити розгляд апеляційної
скарги за відсутністю представника
позивача, проти чого також не
заперечують представник відповідача,
присутній у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
виступ представника відповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
проаналізувавши застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, а рішення
господарського суду міста Києва від
12.02.2014 року по справі № 910/686/14 -
залишається без змін, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Слід зазначити, що відповідно ст. 101 ГПК
України, у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Договір - це категорія цивільного
права, яка визначається як
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. До зобов'язань, що виникають
з договорів, застосовуються загальні
положення про зобов'язання, якщо інше
не випливає із закону або самого
договору. Як і будь-який правочин, він є
вольовим актом, оскільки виражає
спільну волю сторін, що втілюється у
договорі. Змістом договору є, власне, ті
умови, на яких сторони погоджуються
виконувати договір, і вони мають
дотримуватися взятих на себе
зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи,
15.04.2013 року між публічним акціонерним
товариством "Банк Перший"
(орендодавець, відповідач) та
адвокатським об'єднанням "Соломон"
(орендар, позивач) укладено договір
оренди приміщення (а.с. 20-28).

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за
договором оренди одна сторона
(орендодавець) передає другій стороні
(орендареві) за плату на певний строк у
користування майно для здійснення
господарської діяльності.

Ч. 6 ст. 283 ГК України визначено, що до
відносин оренди застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом.

Згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу
України за договором найму (оренди)
наймодавець передає або зобов'язується
передати наймачеві майно у
користування за плату на певний строк.

За змістом даних норм Цивільного та
Господарського кодексів України
договір оренди - реальний, двосторонній
та оплатний договір. Договір оренди є
двостороннім, оскільки кожна із сторін
цього договору несе обов'язки на
користь іншої сторони.

Законом можуть бути передбачені
особливості укладення та виконання
договору найму (оренди).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
„Про оренду державного та
комунального майна" від 10.04.1992 року №
2269-XII, в редакції Закону України від
23.12.1997 року № 768/97-ВР, цей Закон регулює
організаційні відносини, пов'язані з
передачею в оренду майна державних
підприємств та організацій.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України „Про
оренду державного та комунального
майна", в редакції Закону України від
29.06.2004 року № 1905-IV, орендою є засноване
на договорі строкове платне
користування майном, необхідним
орендареві для здійснення
підприємницької та іншої діяльності.

За змістом п. 1.1 договору орендодавець
передає, а орендар приймає в строкове
платне користування нежиле приміщення
загальною площею 257 кв.м, розташоване за
адресою: м. Одеса, вул.
Середньофонтанська, 19-б, прим. 263.

Відповідно до п. 1.2 договору приміщення
належить орендодавцю на праві
власності, що підтверджується
договором купівлі-продажу від 25.01.2008
року, посвідченого приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_2 та
зареєстровано в реєстрі за № 1495. Право
власності зареєстроване Комунальним
підприємством "Одеське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості" 04.02.2008
року, реєстраційний номер 19796144.

Приміщення, згідно п. 2.1 договору,
передається орендарю з метою
використання його для розміщення
офісу.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу
України за договором найму (оренди)
наймодавець передає або зобов'язаний
передати наймачеві майно у
користування за плату на певний строк.

Як передбачено п. 4.1 договору, строк
оренди приміщення встановлюється до
14.04.2016 року включно. Обчислення строку
оренди починається з моменту
підписання сторонами акту
приймання-передачі приміщення та
закінчується датою, визначеною
сторонами в акті приймання-передачі
приміщення (з оренди).

Пунктом 3.1 договору встановлено, що
передача приміщення в оренду за цим
Договором оформлюється актом
приймання-передачі приміщення, який
підписується орендарем та
орендодавцем протягом 5-ти календарних
днів з дня набрання чинності цим
договором.

На виконання умов договору 15.04.2013 року
відповідачем передано, а позивачем
прийнято в користування відповідне
приміщення, факт чого сторонами не
заперечується.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного
кодексу України договір найму
укладається на строк, встановлений
договором.

Відповідно до п. 4.1 договору строк
оренди приміщення за даним договором
вставнолюється до 14.04.2016 року включно.

Як вбачається вказаний договір
виконувався сторонами з моменту
підписання, тобто з 15.04.2013 року, і по
теперішній час, однак не погоджуючись з
вказаним договором орендар звернувся
до суду з позовом про визнання договору
оренди недійсним.

Позов мотивовано тим, що положеннями
ст. 47 Закону України "Про банки і
банківську діяльність" встановлено
вичерпний перелік видів діяльності,
банк має право надавати банківські та
інші фінансові послуги (крім послуг у
сфері страхування), а також здійснювати
іншу діяльність, визначену в цій
статті. Банк має право здійснювати
банківську діяльність на підставі
банківської ліцензії шляхом надання
банківських послуг, до яких належать:

- залучення у вклади (депозити)
коштів та банківських металів від
необмеженого кола юридичних і фізичних
осіб;

- відкриття та ведення поточних
(кореспондентських) рахунків клієнтів,
у тому числі у банківських металах;

- розміщення залучених у вклади
(депозити), у тому числі на поточні
рахунки, коштів та банківських металів
від свого імені, на власних умовах та на
власний ризик. Банк має право надавати
своїм клієнтам (крім банків) фінансові
послуги, у тому числі шляхом укладення
з юридичними особами (комерційними
агентами) агентських договорів.

Банк, крім надання фінансових послуг,
має право здійснювати також діяльність
щодо: інвестицій; випуску власних
цінних паперів; випуску,
розповсюдження та проведення лотерей;
зберігання цінностей або надання в
майновий найм (оренду) індивідуального
банківського сейфа; інкасації коштів
та перевезення валютних цінностей;
ведення реєстрів власників іменних
цінних паперів (крім власних акцій);
надання консультаційних та
інформаційних послуг щодо банківських
та інших фінансових послуг.

Оскільки передачу нерухомого майна в
орендне користування іншим особам до
такого переліку не включено,
відповідач, за твердженням позивача, не
мав достатнього обсягу повноважень на
укладення спірного договору, а сам
договір є таким, що суперечить вимогам
законодавства.

Відмовляючи у позові суд першої
інстанції виходив з наступного.

Об'єктом оренди за спірним договором є
нежиле приміщення загальною площею 257
кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса,
вул. Середньофонтанська, 19-б, прим. 263.

Вказане нежиле приміщення належить
публічному акціонерному товариству
"Банк Перший" на підставі власності, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи договором купівлі-продажу від
25.01.2008 року, посвідченим приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_2 та
зареєстрованим в реєстрі за № 1495, та
Витягом про реєстрацію права власності
на нерухоме майно № 17606727 від 04.02.2008 року
(а.с. 47-53).

Відповідно до ст.ст. 261, 263
Господарського кодексу України, ст. 1
Закону України "Про страхування"
слідує, що вид діяльності - передання
майна в оренду - належить до сфери
нематеріального виробництва та не є
ані торговельною, ані страховою
діяльністю, а тому встановлені Законом
України "Про банки і банківську
діяльність" на такий вид діяльності не
поширюється.

Таким чином, з огляду на наведені
положення законодавства та враховуючи,
що відповідач є власником нежилого
приміщення загальною площею 257 кв.м,
розташованого за адресою: м. Одеса, вул.
Середньофонтанська, 19-б, прим. 263,
останній має право розпоряджатись
таким майном на власний розсуд, в тому
числі передавати відповідне майно в
орендне користування третім особам.

Дослідивши матеріали справи колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції щодо відсутності
підстав для задоволення позовних вимог
та про визнання договору недійсним, з
огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу зобов'язання
одна сторона (боржник) зобов'язана
вчинити на користь другої сторони
(кредитора) певну дію (передати майно,
виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частиною 7 статті 179 ГК України
передбачено, що господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

У відповідності до норм статті 180 ГК
України встановлено, що зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства. Господарський
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані законом чи необхідні для
договорів даного виду, а також умови,
щодо яких на вимогу однієї із сторін
повинна бути досягнута згода. При
укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Відповідно до приписів ст. ст. 6, 627 ЦК
України, сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 181 ГК
України, господарський договір за
загальним правилом викладається у
формі єдиного документа, підписаного
сторонами та скріпленого печатками.

Як вбачається договір оренди від 15.04.2013
року відповідає вимогам ст. 181 ГК
України та виконується відповідно до
норм чинного законодавства, доказів
зворотного не надано ані до суду першої
інстанції ані до суду апеляційної
інстанції.

Стосовно визнання договору оренди
недійсним на зазначаємо наступне,
відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; правочин може вчинятися
усно або в письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Оскільки, судом першої інстанції було
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що об'єктом оренди
за спірним договором є нежиле
приміщення загальною площею 257 кв.м,
розташоване за адресою: м. Одеса, вул.
Середньофонтанська, 19-б, прим. 263, яке
належить публічному акціонерному
товариству "Банк Перший" на підставі
власності, що підтверджується наявними
в матеріалах справи договором
купівлі-продажу від 25.01.2008 року,
посвідченим приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_2 та зареєстрованим в
реєстрі за № 1495, та Витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно № 17606727 від 04.02.2008 року (а.с. 47-53), то
в даному випадку банк виступає як
орендодавець (власник), а не банк і до
нього не застосовується ст. 47 Закону
України "Про банки і банківську
діяльність".

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України
"Про банки і банківську діяльність"
банки мають право самостійно володіти,
користуватися та розпоряджатися
майном, що перебуває у їхній власності,
а відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного
кодексу України правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб, а
за змістом ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу
України власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном, відповідно
до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України,
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд, то орендар в даному
випадку банк не позбавлений права як
власник передати нежитлове приміщення
в оренду.

Зазначене право також передбачено і ст.
761 Цивільного кодексу України, тобто
право передання майна у найм має
власник речі або особа, якій належать
майнові права.

З огляду на зазначене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо відсутності підстав для
задоволення позову та визнання
договору оренди недійсним у порядку ст.
215 ЦК України.

Внаслідок цього, доводи апеляційної
скарги є безпідставними та
необґрунтованими та не можуть бути
підставою для скасування рішення
місцевого суду.

За правилами ст. 4-7 ГПК України, судове
рішення приймається колегіально за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень та подати до
суду відповідні докази.

Як встановлено ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 року "Про судове рішення"
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Виходячи з викладеного вище, колегія
суддів Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, а рішення господарського
суду міста Києва від 12.02.2014 року у
справі № 910/686/14 - залишається без змін.

З огляду на вищезазначене, керуючись
ст. ст. 4-7, 33, 43, 99, 101-103, 105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу адвокатського
об'єднання «Соломон» на рішення
господарського суду міста Києва від
12.02.2014 року по справі № 910/686/13 залишити
без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 12.02.2014 року у справі № 910/686/13
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/686/13 повернути
до господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено до Вищого господарського
суду України у порядку, передбаченому
ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного
господарського суду за наслідками
перегляду відповідно до ст. 105 ГПК
України набирає законної сили з дня її
прийняття.

Головуючий суддя
М.Л. Яковлєв

Судді
С.А. Гончаров

В.В. Куксов