ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2014 р. Справа № 926/583/14.

За позовом Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця"

до відповідачів 1) Чернівецької міської
ради

2) приватного підприємця
ОСОБА_1

про визнання недійсним рішення та
договору

Суддя І.В.Марущак

Представники:

Від позивача - Войцеховська Н.Я
довіреність від 01.01.2014 р.

Від відповідача 1 - Баланецький О.Д
довіреність від 07.03.2014 р., Білак Ю.М.
довіреність від 22.05.2014 р., Петрик Г.В.
довіреність від 22.05.2014 р.

Від відповідача 2 - ОСОБА_1

СУТЬ СПОРУ:

Державне територіальне-галузеве
об'єднання "Львівська залізниця"
звернулося з позовом до відповідачів в
якому просить визнати недійсним
рішення Чернівецької міської ради №203
від 24.04.2003р. в частині продажу земельної
ділянки площею 0,1141 га ПП ОСОБА_1 та
визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
укладений на підставі рішення
Чернівецької міської ради №203 від
24.04.2003р..

Провадження у справі порушено ухвалою
від 14.04.2014 р. Ухвалою від 13.05.2014 року
відкладено розгляд справи на 28.05.2014
року, позивача зобов'язано надати
правовстановлюючий документ на спірну
земельну ділянку, довідку із
Державного кадастру земель із
зазначенням місця розташування
земельної ділянки та категорії земель,
щодо ділянки по договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
11.06.2003 року; відповідача 1 - довідку із
Державного кадастру земель із
зазначенням місця розташування
земельної ділянки та категорії земель,
щодо ділянки по договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
11.06.2003 року, договір оренди земельної
ділянки № 349 від 23.01.2003 року та проект
відведення земельної ділянки
виготовлений для укладення договору
оренди земельної ділянки від 23.01.2003
року; відповідача 2 - довідку про
включення до ЄДРПОУ, довідку із
Державного кадастру земель із
зазначенням місця розташування
земельної ділянки та категорії земель,
щодо ділянки по договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
11.06.2003 року, договір оренди земельної
ділянки № 349 від 23.01.2003 року та проект
відведення земельної ділянки
виготовлений для укладення договору
оренди земельної ділянки від 23.01.2003
року.

28.04.2014 року від позивача надійшло
клопотання про уточнення позовних
вимог в якому він просить уточнити
позовні вимоги позивача та визнати
недійсним договір купівлі продажу
земельної ділянки від 11.06.2003 року.

Пунктом 3.11 постанови Пленуму ВГСУ «Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» від 26
грудня 2011 року N 18 передбачено: «ГПК,
зокрема статтею 22 цього Кодексу, не
передбачено права позивача на подання
заяв (клопотань) про "доповнення" або
"уточнення" позовних вимог, або
заявлення "додаткових" позовних вимог і
т.п. Тому в разі надходження до
господарського суду однієї із
зазначених заяв (клопотань) останній,
виходячи з її змісту, а також змісту
раніше поданої позовної заяви та
конкретних обставин справи, повинен
розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру
позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише
розмір вимог майнового характеру. Якщо
в заяві позивача йдеться про
збільшення розміру немайнових вимог
(наприклад, про визнання недійсним ще
одного акта крім того, стосовно якого
відповідну вимогу вже заявлено), то
фактично також йдеться про подання
іншого позову.»

Відповідно до пункту 3.11 постанови
Пленуму ВГСУ «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26 грудня 2011 року N
18: «Право позивача на зміну предмета
або підстави позову може бути
реалізоване лише до початку розгляду
господарським судом справи по суті та
лише у суді першої інстанції шляхом
подання до суду відповідної письмової
заяви, яка за формою і змістом має
узгоджуватися із статтею 54 ГПК з
доданням до неї документів, зазначених
у статті 57 названого Кодексу.
Невідповідність згаданої заяви
вимогам цих норм процесуального права
є підставою для її повернення з
підстав, передбачених частиною першою
статті 63 ГПК.

Заяви про зміну предмета або підстави
позову, які відповідають вимогам
статей 54 і 57 ГПК, проте подані після
початку розгляду господарським судом
справи по суті, залишаються без
розгляду і приєднуються до матеріалів
справи, про що суд зазначає в описовій
частині рішення, прийнятого по суті
спору (або в ухвалі, якою закінчується
розгляд справи).

Під предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
щодо захисту права та охоронюваного
законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає
зміну вимоги, з якою позивач звернувся
до відповідача, а зміна підстав позову -
це зміна обставин, на яких ґрунтується
вимога позивача. Одночасна зміна і
предмета, і підстав позову не
допускається.».

Суд дослідивши та проаналізувавши
клопотання позивача про уточнення
позовних вимог, прийшов до висновку, що
позивачем даним клопотанням не
змінюється предмет позову, адже в
позовній заяві зазначена позовна
вимога «визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
укладений на підставі рішення
Чернівецької міської ради №203 від
24.04.2003р.», а даним клопотанням у зв'язку
із тим, що до початку слухання справи по
суті позивачу не відомі були інші
реквізити спірного договору, коли вони
стали йому відомі він уточнив
реквізити спірного договору, а саме від
якого числа він укладений та просить
визнати недійсним договір купівлі
продажу земельної ділянки від 11.06.2003
року.

В судовому засіданні 28.05.2014 р.
представник позивача підтримав
уточнені позовні вимоги в повному
обсязі, витребуваних документів не
надав.

Чернівецька міська рада у відзиві на
позов та її представники в судовому
засіданні заперечують проти
задоволення позову, частково надали
витребувані документи.

Приватний підприємець ОСОБА_1 у відзиві
на позов та в судовому засіданні
заперечує проти задоволення позову.

Заслухавши пояснення представників
сторін в судовому засіданні,
розглянувши матеріали справи,
встановивши фактичні обставини справи,
дослідивши та оцінивши надані докази в
сукупності, проаналізувавши
законодавство, що регулює спірні
правовідносини між сторонами, суд
встановив наступне.

Приватним підприємцем ОСОБА_1
розроблено технічну документацію зі
складання договору на оренду спірної
земельної ділянки, який погоджено
начальником управління земельних
ресурсів 14.11.202 року.

Рішенням 7 сесії ХХІV скликання
Чернівецької міської ради №123 від
26.12.2002 року (пункт 11 додатку 4): надано в
оренду п/п ОСОБА_1 терміном до 30.12.2005 р.
земельну ділянку площею 0,1141 га за
адресою АДРЕСА_1 для обслуговування
будівлі.

23.01.2003 року, на підставі вищевказаного
рішення, між відповідачами укладено
договір оренди земельної ділянки
площею 0,1141 га яка розташована в АДРЕСА_1
терміном до 30.12.2005 р. для обслуговування
будівлі.

Рішенням 9 сесії ХХІV скликання
Чернівецької міської ради №174 від
27.02.2003 року (пункт 6 додатку до рішення)
відповідачу-2 надано дозвіл на викуп
земельної ділянки площею 0,1141 га за
адресою АДРЕСА_1 для обслуговування
будівлі.

На виконання даного рішення п/п ОСОБА_1
розроблено технічну документацію по
виготовленню державного акту на право
власності на земельну ділянку.

Оскаржуваним (в частині спірної
земельної ділянки) рішенням 10 сесії
ХХІV скликання Чернівецької міської
ради №203 від 24.04.2003р. (пункти 3 та 3.1)
вирішено:

« 3. Затвердити вартість земельної
ділянки по АДРЕСА_1 площею (0,1141 га у
розмірі 19777 грн. (дев'ятнадцять тисяч
сімсот сімдесят сім грн.), крім того ПДВ
3955 грн. 40 коп. (три тисячі дев'ятсот
п'ятдесят п'ять грн., сорок коп.) на
підставі експертної грошової оцінки
(висновок експерта про вартість
земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
від 07.03.2003 p.).

3.1 Продати підприємцю ОСОБА_1 (ідент.код
НОМЕР_1) земельну ділянку по АДРЕСА_1
площею 0,1141 га за 19777 грн., (дев'ятнадцять
тисяч сімсот сімдесят сім грн.), крім
того ПДВ 3955 грн. 40 коп. (три тисячі
дев'ятсот п'ятдесят п'ять грн., сорок
коп.) для обслуговування будівлі
(дозвіл на викуп земельної ділянки
наданий рішенням 9 сесії міської ради
XXIV скликання від 27.02.2003р. №174).».

11.06.2003 року, на підставі вищевказаного
рішення міської ради, між
відповідачами укладено договір
купівлі продажу земельних ділянок.

Згідно пунктів 1.1. та 1.2 договору
купівлі продажу земельних ділянок від
11.06.2003 року: «ПРОДАВЕЦЬ на підставі
рішення 10 сесії XXIV скликання
Чернівецької міськради від 24.04.2003 року
і №203',. передає за плату, а ПОКУПЕЦЬ
приймає у власність і оплачує земельну
ділянку, з усіма і обтяженнями, за
адресою: АДРЕСА_1. Земельна ділянка
складає площу 0,1141 га, згідно плану
земельної ділянки (план додається),
розміщених на землях, шо знаходяться у
віданні Чернівецької міської ради.
Цільове призначення земельної ділянки,
відчужуваної по цьому договору, - для
обслуговування будівлі.».

Договір купівлі продажу земельних
ділянок від 11.06.2003 р. нотаріально
посвідчений та зареєстрований в
реєстрі під номером 6027.

17.12.2004 року ОСОБА_1 на спірну земельну
ділянку видано Державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЧВ
№090821.

Згідно матеріалів справи (плану
земельної ділянки та викопіровки з
топографічного плану м.Чернівці)
спірна земельна ділянка знаходиться в
межах населеного пункту м.Чернівці,
загальна площа - 0,1141 га (при цьому земля
знаходиться під забудовою), цільове
призначення - для обслуговування
будівлі.

Відповідно до Свідоцтв про право
власності на нерухоме майно від 28.02.2005
року та витягів про реєстрацію права
власності ОСОБА_1 є власником магазину
промислових товарів площею 83,90 м.кв.,
офісних приміщень площею 274,90 м.кв. та
складських приміщень площею 667,30 м.кв.,
що знаходиться в АДРЕСА_1.

Згідно Акту обстеження від 08.10.2013 року
(пункт 43), підписаного комісією у складі
представників позивача та
представника Департаменту
містобудівного комплексу та земельних
відносин виконавчого комітету
Чернівецької міської ради, під'їздна
колія №39,1 з правої сторони,
розташовані ділянки юридичних та
фізичних осіб, а саме: ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ТОВ
Артеко-Транс, ОСОБА_12 Починаються дані
земельні ділянки з пакгауза, що
паралельно проходить до під'їздної
колії, на відстані 2,0 м.

Згідно Довідки Управління Держкомзему
місті Чернівці від 19.12.2011 року №1389
станом на 01.12.2011 року згідно земельно -
облікових документів та державної
статистичної звітності по формі 6 - зем,
за ДТГО «Львівська залізниця» на
території м.Чернівці обліковуються
земельні ділянки загальною площею -
182,0980 га. ; них: рілля - 2,4000 га; під
господарськими будівлями і дворами -
8,0000 га; землі громадського призначення
- 0,8903 га; під залізницями - 170,1077 га;
ставки - 0,7000 га.

Відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання, а також свого інтересу,
який не суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

За приписами пункту 2 статті 20
Господарського суду України кожний
суб'єкт господарювання та споживач має
право на захист своїх прав і законних
інтересів.

Порядок захисту прав суб'єктів
господарювання та споживачів
визначається Цивільним кодексом
України, Господарським кодексом
України та іншими законами.

Згідно статей 1 та 2 Господарського
процесуального кодексу України
звертаючись з позовами до
господарських судів, підприємства,
установи, організації реалізують
надане їм право захищати в судовому
порядку свої порушені або оспорюванні
права та охоронювані законом інтереси
у спосіб, передбачений, зокрема,
статтею 16 Цивільного кодексу України.

Статтею 21 Цивільного кодексу України
передбачено, що суд визнає незаконним
та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси. Суд визнає незаконним та
скасовує нормативно-правовий акт
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Таким чином, зі змісту вказаної норми
вбачається, що правовий акт може бути
визнаний недійсним (незаконним,
протиправним), тобто таким, що не
відповідає закону (іншому правовому
акту), якщо він виданий органом або
посадовою особою з перевищенням
наданих йому законом повноважень або в
межах компетенції, але з порушенням
діючого законодавства.

Проте, судом не встановлено обставин,
за якими спірне рішення ради може бути
визнано недійсним (незаконним),
виходячи з приписів статті 21
Цивільного кодексу України та
враховуючи наступне.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 68 Земельного
кодексу України до земель залізничного
транспорту належать землі смуг
відведення залізниць під залізничним
полотном та його облаштуванням,
станціями з усіма будівлями і
спорудами енергетичного,
локомотивного, вагонногоколійного,
вантажного і пасажирського
господарства, сигналізації та зв'язку,
водопостачання, каналізації; під
захисними та укріплювальними
насадженнями, службовими,
культурно-побутовими будівлями та
іншими спорудами, необхідними для
забезпечення роботи залізничного
транспорту.

Статтею 65 Земельного кодексу України
передбачено, що землями промисловості,
транспорту, зв'язку, енергетики,
оборони та іншого призначення
визнаються земельні ділянки, надані в
установленому порядку підприємствам,
установам та організаціям .

Частиною другою статті 4 Закону України
"Про залізничний транспорт"
встановлено, що визначення
територіальних меж залізниць
здійснюється за рішенням Кабінету
Міністрів України за поданням
центрального органу виконавчої влади в
галузі транспорту.

Відповідно до п.п. "а" ст. 12 Земельного
кодексу України в редакції, чинній на
дату прийняття спірного рішення (далі -
ЗК України), до повноважень сільських
рад належить право розпорядження
землями територіальних громад.

Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські,
селищні, міські ради передають
земельні ділянки у власність або у
користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Частинами 1, 2 ст. 83 ЗК України
передбачено, що землі, які належать на
праві власності територіальним
громадам сіл, селищ, міст, є комунальною
власністю. У комунальній власності
перебувають усі землі в межах
населених пунктів, крім земель
приватної та державної власності, а
також земельні ділянки за їх межами, на
яких розташовані об'єкти комунальної
власності.

Згідно п.12 розділу Х "Перехідні
положення" ЗК України до розмежування
земель державної та комунальної
власності повноваження щодо
розпорядження землями в межах
населених пунктів, крім земель,
переданих у приватну власність,
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Станом на момент прийняття
відповідачем-1 спірного рішення
розмежування земель державної і
комунальної власності в межах
м.Чернівці не проводилось, в матеріалах
справи відсутні докази протилежного.

Таким чином, враховуючи те, що спірна
земельна ділянка знаходиться у межах
м.Чернівці, а також те, що розмежування
земель державної і комунальної
власності в даному населеному пункті
не проводилося, у відповідності до п. 34
ст. 26 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", п.п. "а" ст. 12,
ст.ст. 83, 122, п. 12 розділу Х "Перехідні
положення" ЗК України, відповідач-1 мав
усі необхідні повноваження щодо
розпорядження зазначеною земельною
ділянкою.

Згідно ст. 125 ЗК України (в редакції від
05.06.2003 року) право користування
земельною ділянкою виникало після
одержання її власником або
землекористувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування або укладення
договору оренди, їх державної
реєстрації та встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості), а з 02 травня 2009 р. у
відповідності із Законом України від 05
березня 2009 р. №1066-VI право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

З вищенаведених норм випливає, що
вимагати захисту порушених прав на
землю має право власник чи користувач
земельної ділянки, чиї права на землю
оформлені та зареєстровані у
встановленому законодавством порядку.
Вилучення земельних ділянок також
здійснюється за згодою
землекористувача, право користування
якого оформлене та зареєстроване у
встановленому законодавством порядку.

Аналогічну позицію висловлено в
Постановах ВГС України від 12.11.2013 року
№914/1047/13-г, від 16.05.2012 року №12/110/5022-1599/2011,
від 09.10.2013 року №907/307/13, від 18.05.2010 року
№22/45, від 09.03.2010 року №1/33, від 16.03.2010 року
№18/35.

У свою чергу, станом на момент
вирішення даного спору по суті
позивачем не було надано належних
доказів, як-то: договір оренди, договір
купівлі-продажу, державний акт на
землю, на підтвердження правомірності
користування спірною земельною
ділянкою, в розумінні статті 65
Земельного кодексу України, якою
встановлено, що землями промисловості,
транспорту, зв'язку, енергетики,
оборони та іншого призначення
визнаються земельні ділянки, надані в
установленому порядку підприємствам,
установам та організаціям для
здійснення відповідної діяльності.

Більш того, станом на момент прийняття
спірного рішення Державний акт на
право постійного користування
земельною ділянкою ДТГО "Львівська
залізниця" також був відсутній і
державної реєстрації не проходив. Отже,
в матеріалах справи відсутні докази
оформлення ДТГО "Львівська залізниця"
чи її відокремленими підрозділами у
встановленому законодавством порядку
права постійного користування чи права
оренди спірною земельною ділянкою
шляхом отримання Державного акту на
право постійного користування
земельною ділянкою чи укладення
договору оренди земельної ділянки, а
тому виходячи із приписів ст. 125 ЗК
України право постійного користування
вказаною земельною ділянкою у ДТГО
"Львівська залізниця" не виникло, тому
погодження позивачем проекту
відведення, акту встановлення і
узгодження зовнішніх меж в натурі,
вилучення спірної земельної ділянки
законом не вимагалося, що спростовує
відповідні посилання позивача.

Твердження позивача про те, що
виготовлення та отримання державних
актів на землю на час облаштування
залізничного полотна і смуги
відведення не передбачалося діючим на
той час законодавством, що
підтверджується посиланням на
наведені в позовній заяві нормативні
акти, спростовуються змістом самих цих
актів, зокрема, п.п. 27, 32 "Инструкции о
нормах и порядке отвода земель для
железных дорог и использовании полосы
отвода", затвердженої Міністерством
шляхів сполучення СРСР 30.01.1963р., які
містять прямі вимоги щодо
обов'язковості складення документів на
право користування землею та порядок
зберігання актів на право користування
землею підрозділами залізниць.

Відповідно до п. 27 "Инструкции о нормах
и порядке отвода земель для железных
дорог и использовании полосы отвода"
"после утверждения отвода земель в
установленном законом порядке
управление железной дороги или группа
заказника сооружаемой железной дороги
заключает договор с
землеустроительными организациями на
производство работ, связанных с
установкой в натуре межевых знаков и
составлением документа на право
пользования землей" (мовою оригіналу).

У свою чергу, пунктом 32 вищевказаної
Інструкції передбачено, що "в конторах
дистанций пути и в службах пути зданий
и сооружений дорог должны постоянно
храниться акты на право пользования
землей и планы утвержденной полосы
отвода земли дистанций и
соответственно дороги" (мовою
оригіналу).

Посилання позивача в обґрунтування
своєї позиції на "Положение о землях,
предоставленных транспорту",
затверджене постановою РНК СРСР
07.02.1933р., також є безпідставним. Так, п. 10
цього положення регламентує
оформлення прав на землі, закріплені,
зокрема, за наркоматом шляхів
сполучення та водного транспорту і
його органів в порядку, встановленому
законодавством союзних республік. При
цьому, частина ІV діючого на той час
Земельного кодексу УСРР, затвердженого
постановою ВЦВК від 29.11.1922р. (із змінами
та доповненнями від 27.06.1927р.),
передбачала обов'язковість оформлення,
державної реєстрації та видачі
землекористувачам
правопідтверджуючих документів на
землю. Розділ ІІ постанови ВЦВК й РНК
УСРР від 23.09.1925р. "Про земельні
розпорядки в смузі міст і містечок"
(діяла до 1984 року) також передбачав,
зокрема, що всі без винятку земельні
ділянки в межах міської смуги
підлягають державній реєстрації, що
засвідчується актами реєстрації та
витягами з них.

Статтею 10 закону СРСР від 13.12.1968р. "Об
утверждении основ земельного
законодательства Союза ССР и союзных
республик" передбачено, що "приступать
к пользованию предоставленным
земельным участком до установления
соответствующими землеустроительными
органами границ этого участка в натуре
(на местности) и выдачи документа,
удостоверяющего право пользования
землей, запрещается.

Право землепользования колхозов,
совхозов и других землепользователей
удостоверяется государственными
актами на право пользования землей.
Формы актов устанавливаются Советом
Министров СССР" (мовою оригіналу).

Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу
Української РСР 1970 року право
землекористування колгоспів,
радгоспів та інших землекористувачів
засвідчувалося державними актами на
право користування землею. Форми актів
встановлювалися Радою Міністрів СРСР.
Згідно ст. 22 цього кодексу приступати
до користування наданою земельною
ділянкою до встановлення відповідними
землевпорядними органами меж цієї
ділянки в натурі (на місцевості) і
видачі документа, який засвідчує право
користування землею, заборонялося.

Земельний кодекс Української РСР 1990
року містив аналогічні вимоги. Зокрема,
статтею 22 ЗК України (чинного до 01.01.2002
року) передбачено, що право власності
на землю або право користування
наданою земельною ділянкою виникає
після встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.

Водночас, посилання позивача на
Будівельні норми і правила СН 468-74,
відповідно до яких визначено ширину
смуги відведення залізниці в спірному
місці, також не заслуговують на увагу.
Розділ 10 Будівельні норми і правила
СНиП 11-39-76 "Железные дороги колеи 1520 мм",
який починаючи з 01.07.1977 року
регламентував дотримання відповідних
відстаней на залізничних станціях,
містив лише посилання на влаштування
бокових платформ шириною 3 - 6 м (п.10.9), а
пункт 5.13 даних норм для визначення
ширини смуги земель, що відводяться для
залізниці, відсилав до відповідних
норм відводу земель. У свою чергу, п. 2
Будівельних норм СН 468-74 "Нормы отвода
земель для железных дорог", на які
посилається позивач (введені в дію з
01.07.1975 року), передбачалось, що "при
выборе, отводе и использовании земель
для железных дорог должны соблюдаться
Основы земельного законодательства
Союза ССР и союзных республік" (мовою
оригіналу), ст. 10 яких встановлено, про
що зазначено вище, обов'язковість
оформлення державних актів на право
користування землею та видачі їх
землекористувачам, яким заборонялось
користування наданою земельною
ділянкою до видачі державного акту.

Крім того, суд відхиляє як неналежний
доказ надану позивачем Управління
Держкомзему місті Чернівці від 19.12.2011
року №1389 про те, що під об'єктами
залізничного транспорту в м.Чернівці
станом на 01.12.2011 року знаходиться 182,0980
га., з якої достовірно не вбачається, що
спірна земельна ділянка площею 0,1141 га
входить до складу вищевказаних земель.

Щодо твердження позивача про
необхідність застосування до даних
правовідносин п. б ч.4 ст. 84 Земельного
кодексу України, якою встановлено, що
до земель державної власності, які не
можуть передаватись у приватну
власність, належать землі під
державними залізницями, суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

У відповідності до ст. 67 Земельного
кодексу України землі під державними
залізницями відносяться до земель
транспорту. При застосуванні положень
ст. 84 Земельного кодексу України,
необхідно враховувати і положення ст. 65
Земельного кодексу України, зі змісту
якої випливає, що землями транспорту
визнаються земельні ділянки, надані в
установленому порядку підприємствам,
установам та організаціям для
здійснення відповідної діяльності.

Згідно ст. 120 ЗК України (в редакції від
27.04.2007 року) до особи, яка придбала
житловий будинок, будівлю або споруду,
переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, встановлених договором. Якщо
договором про відчуження житлового
будинку, будівлі або споруди розмір
земельної ділянки не визначено, до
набувача переходить право власності на
ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або
споруда розміщені на земельній
ділянці, наданій у користування, то в
разі їх відчуження до набувача
переходить право користування тією
частиною земельної ділянки, на якій
вони розміщені, та частиною ділянки,
яка необхідна для їх обслуговування.

Враховуючи, що позивачем не надано
належного доказу, який би свідчив про
його право користування спірною
земельною ділянкою, а також те, що на
спірній земельній ділянці на момент
ухвалення рішення 10 сесії ХХІV
скликання Чернівецької міської ради
№203 від 24.04.2003р. знаходилось нерухоме
майно відповідача-2, право власності на
яке оформлене у встановленому законом
порядку, суд дійшов висновку, що
Чернівецька міська рада діяла у межах
компетенції, наданої їй законом, тож
правомірно розпорядилась земельною
ділянкою площею 0,1141 га та вирішила
продати її відповідачу-2.

Відтак, враховуючи, що рішення 10 сесії
ХХІV скликання Чернівецької міської
ради №203 від 24.04.2003р. відповідає вимогам
закону і не порушує право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
відсутні також підстави і для визнання
недійсним оскаржуваного договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
11.06.2003 року.

У відповідності до ст. ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, а обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтуються на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до пункту 2 роз'яснень
президії Вищого арбітражного суду
України від 26.01.2000 року № 02-5/35
підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі. Якщо за результатами розгляду
справи факту такого порушення не
встановлено, у господарського суду
немає правових підстав для задоволення
позову.

Враховуючи, що позивачем не надано
достатньо об'єктивних та переконливих
доказів в підтвердження своїх позовних
вимог, а заявлені вимоги
спростовуються матеріалами справи, суд
прийшов до висновку про те, що у
задоволенні позовних вимог слід
відмовити.

В частині доводів відповідача-1 про
сплив позовної давності суд зазначає
наступне.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму ВГС
України від 23.03.2012 № 6 "Про судове
рішення" рішення з господарського
спору повинно прийматись у цілковитій
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Пунктом 2.2 Постанови Пленуму ВГС
України від 29.05.2013, № 10 "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" передбачено, що
за змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

З урахуванням вищевикладеного та
виходячи з того, що право або
охоронюваний законом інтерес позивача
спірними рішенням 10 сесії ХХІV
скликання Чернівецької міської ради
№203 від 24.04.2003р. та договором
купівлі-продажу земельної ділянки від
11.06.2003 року не порушені, у задоволенні
позову слід відмовити з підстав його
необґрунтованості.

Судові витрати у зв'язку із відмовою в
задоволенні позову слід залишити за
позивачем.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 1, 12, 49, 82, 84 Господарського
процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити.

За згодою представників сторін в
судовому засіданні 28.05.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення. Оформлене у відповідності до
вимог ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України
рішення підписане 02.06.2014 року.

СуддяІ.В. Марущак