ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22.05.2014
Справа № 905/2072/14

Господарський суд Донецької області у
складі головуючого судді Осадчої А.М.,
за участю секретаря судового засідання
Мітронової А.Р., розглянув у відкритому
судовому засіданні у приміщенні суду
матеріали справи

за позовом: Державного підприємства
«Вугільна компанія «Краснолиманська»
м.Родинське Донецької області

до відповідача: Приватного
акціонерного товариства
«Красноармійський завод
технологічного обладнання» м.
Красноармійськ Донецької області

про витребування майна з чужого
незаконного володіння,

за участю представників сторін:

від позивача: Попов С.Г. за довіреністю
№01/11-14 від 04.01.2014 року,

від відповідача: Мунтян О.М. за
довіреністю від 10.02.2014 року, Ткаченко
О.В. - керівник.

СУТЬ СПРАВИ:

25.03.2014 року Державне підприємство
«Вугільна компанія «Краснолиманська»
(далі - ДП «ВК «Краснолиманська»)
звернулось до господарського суду
Донецької області з позовом до
відповідача, Приватного акціонерного
товариства «Красноармійський завод
технологічного обладнання» (далі - ПрАТ
«Красноармійський завод
технологічного обладнання») з вимогами
про витребування майна з чужого
незаконного володіння, а саме,
комбайну РКУ-13 інв.№18120, секції
механічної крепі 2КДДЛ інв.№195081 у
кількості 8 шт., секції механічної крепі
1КДДЛ інв. №1950602 у кількості 10 шт.,
мотивуючи свої вимоги тим, що на
підставі договору №6/01 від 03.01.2006 року
позивачем на адресу відповідача було
передане майно для виконання ремонту,
однак, обладнання з ремонту позивачу не
повернуто, претензія про повернення
майна залишена відповідачем без
відповіді, що стало підставою для
звернення до суду з позовом.

Ухвалою від 01.04.2014 року господарським
судом Донецької області позовна заява
прийнята до розгляду, порушено
провадження у справі №905/2072/14.

На підтвердження зазначених у позові
обставин позивач надав суду належним
чином засвідчені копії: договору №6/01
від 03.01.2006 року, додаткових угод до
нього, товарно-транспортних накладних,
довіреностей, претензії №01/11-3427 від
11.10.2013 року, звіту про незалежну оцінку
майна - обладнання, інвентарні картки
обліку основних засобів, актів «Про
виділення до знищення документів, що не
підлягають зберіганню», установчих
документів позивача.

Нормативно свої вимоги позивач
обґрунтовує статтями 321, 386, 387
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), статтями 147 Господарського
кодексу України (далі - ГК України).

Відповідач у відзиві на позовну заяву
та додаткових поясненнях заперечив
проти заявлених позовних вимог,
посилаючись на те, що віндикаційний
позов може бути пред'явлений лише за
відсутності між сторонами
зобов'язальних правовідносин,
натомість між сторонами був укладений
договір, на підставі якого відповідач
виконав свої обов'язки та повернув
відремонтоване обладнання позивачу.

На підтвердження вказаних заперечень
відповідав надав для залучення до
матеріалів справи копії додаткової
угоди б/н від 16.11.2009 року, дефектних
актів, акту про приймання виконаних
робіт за квітень - травень 2009 року, за
березень 2010 року, актів приймання
секцій мех.крепі.

Окрім того, відповідач заявив про
застосування позовної давності,
зазначивши, що за додатковою угодою від
16.11.2009 року строк виконання робіт - 2009
рік, починаючи з січня 2010 року позивач
набув право вимагати повернення
обладнання, однак, з такими вимогами у
межах строку позовної давності до
відповідача не звертався.

У судовому засіданні 22.05.2014 року
представник позивача підтримав
заявлені позовні вимоги, посилаючись
на обставини викладені в позовній
заяві.

Представник відповідача у судовому
засіданні 22.05.2014 року позовні вимоги не
визнав, посилаючись на обставини
викладені у відзиві на позовну заяву та
письмових поясненнях.

Відповідно до положень статті 811
ГПК України судом складено протокол,
який долучено до матеріалів справи. З
клопотаннями щодо фіксування судового
процесу за допомогою технічних засобів
сторони до суду не зверталися.

Вислухавши пояснення представників
сторін, які з'явилися у судове
засідання, дослідивши представлені
сторонами в порядку статті 43 ГПК
України докази, вивчивши матеріали
справи, суд у межах заявлених позовних
вимог встановив наступне.

03.01.2006 року між Відкритим
акціонерним товариством
«Красноармійський завод
технологічного обладнання»
(Виконавець) та ДП «ВК
«Краснолиманська» (Замовник) укладено
договір №6/01, за умовами якого замовник
доручає, а виконавець приймає на себе
зобов'язання з проведення робіт з
ремонту обладнання відповідно до
додаткових угод, які є невід'ємною
частиною договору. Додаткові угоди
погоджуються щоквартально або в інші
необхідні строки.

Договір підписано уповноваженими
представниками сторін з прикладання
печаток підприємств, без складання
протоколу розбіжностей.

Як вбачається зі Статуту Приватного
акціонерного товариства
«Красноармійський завод
технологічного обладнання», останнє
перейменоване з Відкритого
акціонерного товариства
«Красноармійський завод
технологічного обладнання» у зв'язку з
приведенням у відповідність назви
товариства згідно з вимогами закону
України «Про акціонерні товариства»
№514-VI від 17.09.2008 року. Державна
реєстрація змін до установчих
документів проведена в установленому
порядку 23.02.2011 року, що підтверджується
Свідоцтвом про державну реєстрацію
юридичної особи.

Відповідно до п.8.3 договору
останній набирає чинності з моменту
підписання сторонами та діє до 31.12.2006
року.

Відповідно до додаткових угод №1
від 10.02.2006 року та №3 від 16.10.2008 року
строк дії договору продовжено до 31.12.2011
року.

Загальна сума договору складає
1250000,00грн. (п.2.1 договору).

Згідно з п.3.1 договору сторони
домовились, що замовник надає
виконавцю обладнання для проведення
ремонту рівномірно по місяцях згідно з
додатковими угодами.

Так в матеріалах справи містяться
укладені сторонами додаткові угоди від
02.04.2008 року на ремонт комбайну РКУ-13, від
16.11.2009 року на ремонт секцій мех.крепі
2КДДЛ інв.№195081 у кількості 15 шт., від
22.04.2009 року на ремонт секцій мех.крепі
2КДДЛ інв.№195081. у кількості 20шт.

Замовник здає в ремонт обладнання на
підставі дефектного акту або
комплектовочної відомості, зберігаючи
паспортні таблички з основними
технічними параметрами. Виконавець
приймає на себе зобов'язання з
відповідального збереження ремонтного
обладнання з моменту здачі обладнання
в ремонт до передачі відремонтованого
обладнання Замовнику (п.п.3.3 договору).

За п.3.8 договору Замовник
зобов'язується прийняти роботу,
виконану Виконавцем, та підписати акт
здачі-приймання робіт протягом 3-х
робочих днів з моменту його отримання
або надати мотивовану відмову від
прийняття робіт.

Оплата за ремонт обладнання
провадиться відповідно до акту
виконаних робіт та дефектного акту, але
не вище 50% від заводської ціни за кожну
одиницю ремонту (п.2.2 договору).

Відповідно до п.3.10 договору приймання -
передача обладнання після проведення
ремонту здійснюється тільки після
оплати за виконані роботи у повному
обсязі на розрахунковий рахунок
Виконавця. У разі не проведення
своєчасної оплати за виконані роботи
Виконавець має право притримати
обладнання до моменту остаточного
розрахунку за договором.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач стверджує, що на підставі
вказаного договору№6/01 від 03.01.2006 року
на адресу відповідача з метою
здійснення ремонту вивезене
обладнання, а саме: комбайн РКУ-13
інв.№18120, секції механічної крепі 2КДДЛ
інв.№195081 у кількості 8 шт., секції
механічної крепі 1КДДЛ інв. №1950602 у
кількості 10шт., що підтверджується
товарно-транспортними накладними та
довіреностями, однак, до цього часу
відповідачем зазначене обладнання не
повернуто.

Позивач вважає, що
протизаконними діями відповідача
порушено його право власності в
частині володіння і користування
належним йому майном, які підлягають
захисту шляхом витребування даного
майна з чужого незаконного володіння
відповідача.

В матеріалах справи міститься копія
претензії позивача від 21.10.2013 року про
повернення обладнання вивезеного в
ремонт відповідно до укладених
сторонами договорів. Доказів
надсилання претензії на адресу
відповідача суду не надано.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом, суд дійшов висновку,
що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач посилається на те, що
обладнання було передане в ремонт на
підставі договору, при цьому правовою
підставою заявлених позовних вимог
позивач визначає положення статей 321,
386, 387 ЦК України, якими врегульовано
захист права власності на майно, яке
незаконно вибуло з володіння власника
і перебуває у незаконному володінні
відповідача.

Натомість, виходячи з умов укладеного
сторонами договору №6/01 від 03.01.2006 року
виконавець прийняв на себе
зобов'язання з виконання ремонту
обладнання відповідно до додаткових
угод, здача в ремонт обладнання
здійснюється на підставі дефектного
акту або комплектовочної відомості,
умовою повернення обладнання з ремонту
є здійснення замовником оплати за
виконані роботи в повному обсязі (п.п.1.1,
3.3, 3.10 договору).

Доказів передачі спірного обладнання в
ремонт в порядку встановленому
договором позивач суду не надав,
зокрема, дефектні акти або
комплектовочні відомості.

Позивач стверджує, що факт вивезення
обладнання в ремонт на підставі
договору підтверджується
товарно-транспортними накладними, за
наслідками дослідження яких судом
встановлено, що товарно-транспортні
накладні №441-448 від 24.10.2008 року на
вивезення секцій мех.крепі 2КДДЛ
інв.№195081 та товарно-транспортні
накладні б/н від 22.09.2009 року та б/н від
28.09.2009 року на вивезення мех.секцій КДДЛ
не містять посилань на спірний договір.

Крім того, додаткові угоди від 22.04.2009
року та від 16.11.2009 року на ремонт секцій
мех.крепі 2КДДЛ інв.№195081, копії яких
містяться в матеріалах справи укладені
сторонами пізніше дати складання
товарно-транспортних накладних №441-448
від 24.10.2008 року.

Додаткові угоди на передачу в ремонт
секцій механічної крепі 1КДДЛ інв.
№1950602 у кількості 10шт. сторонами суду
не надані.

Більш того, наявні в матеріалам справи
копії товарно-транспортних накладних
не містять відміток про отримання
обладнання відповідачем, зокрема, не
вказано ким отриманий вантаж,
відсутній підпис уповноваженої особи,
посилання на номер та дату доручення,
що підтверджує повноваження особи.

З огляду на викладені обставини,
враховуючи, що позивачем не надано
доказів передачі обладнання в ремонт в
порядку, обумовленому сторонами у
договорі, а саме, додаткових угод та
дефектних актів, приймаючи до уваги, що
частина товарно-транспортних
накладних не містить посилань на
договір та відміток про отримання
обладнання відповідачем, суд приходить
до висновку, що позивачем не
підтверджено належними та допустимими
доказами факту передачі обладнання в
ремонт та отримання зазначеного
обладнання відповідачем.

Окрім того, виходячи з умов договору
позивач мав вимагати повернення
обладнання з ремонту лише за умови
здійснення повної оплати вартості
виконаних робіт, до цього моменту за
п.3.10 договору виконавець має право
притримати обладнання.

Отже, якщо виходити з того, що
обладнання передане в ремонт в межах
договору, як стверджує позивач, то в
такому разі він повинен був надати суду
докази на підтвердження того, що ним
виконані зобов'язання з оплати
вартості виконаних робіт, оскільки
лише за таких обставин він може
посилатись на порушення відповідачем
умов договору в частині повернення
відремонтованого обладнання.

Однак, докази виконання робіт, як і
докази оплати вартості виконаних робіт
позивачем, в матеріалах справи
відсутні, позивач зазначає, що всі
документи знищені, у зв'язку із
закінченням строку зберігання.

Так, відповідно до ст.387 ЦК України
власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави,
заволоділа ним (віндикаційний позов).

Зазначений засіб захисту права
власності застосовується в тому
випадку, коли власник фактично
позбавлений можливості володіти й
користуватися належною йому річчю,
тобто, коли річ незаконно вибуває з
його володіння.

При цьому, позивачем за віндикаційним
позовом має бути неволодіючий власник,
а відповідачем - незаконний володілець
майна власника.

Незаконність володіння майном
відповідачем повинна бути доведена
позивачем у суді, оскільки
законодавство, а саме ч.3 ст.397 ЦК
України, презюмує добросовісне
(правомірне) володіння чужим майном,
якщо інше не випливає з закону або не
встановлено рішенням суду.

Предмет віндикаційного позову
становить вимога неволодіючого майном
власника до незаконно володіючого цим
майном невласника про повернення
індивідуально-визначеного майна з
чужого незаконного володіння.

Підставою віндикаційного позову є
обставини, які підтверджують
правомірність вимог позивача про
повернення йому майна з чужого
незаконного володіння, зокрема, це
факти, що підтверджують право
власності на витребуване майно,
вибуття його з володіння позивача,
перебування його в натурі у
відповідача, відсутність у відповідача
правових підстав для володіння майном
та ін. З позицій процесуального права
ці та інші обставини становлять
предмет доказування.

Важливою умовою звернення з
віндикаційним позовом є відсутність
між позивачем і відповідачем
зобов'язально-правових відносин щодо
спірного майна.

Отже, у разі, якщо обладнання
передавалось в рамках договорених
відносин сторін та обов'язок його
повернути ґрунтується на договорі,
право позивача не може бути захищене
шляхом звернення до суду з
віндикаційним позовом, у такому
випадку позивачем мають бути
застосовані зобов'язальні способи
захисту порушеного права.

Слід також зазначити, що відповідно до
положень діючого законодавства за
віндикаційним позовом може бути
витребувана лише індивідуально
визначена річ, оскільки призначенням
такого позову є повернення лише того
майна, яке було у власності особи.

Згідно зі статтею 184 ЦК України річ є
визначеною індивідуальними ознаками,
якщо вона наділена тільки їй
властивими ознаками, що вирізняють її
з-поміж інших однорідних речей,
індивідуалізуючи її. Речі, визначені
індивідуальними ознаками, є
незамінними.

Дослідивши надані позивачем докази,
суд вважає, що спірне майно, зокрема,
секції механічної крепі, за
відсутності наведених позивачем
описів, ознак та характеристик, які б
дозволяли його ідентифікувати та
індивідуалізувати, належить до
категорії речей, наділених родовими
ознаками, у зв'язку з чим, дійшов
висновку про неможливість захисту прав
позивача шляхом застосування
механізму, передбаченого ст.387 ЦК
України, що є підставою для відмови у
задоволенні позовних вимог.

В матеріалах справи містяться надані
відповідачем докази часткового
виконання відповідачем умов спірного
договору, що засвідчують виконання
ремонту секції мех.крепі 2КДДЛ інв.
№195081, а саме, акти приймання виконаних
робіт за квітень - травень 2009 року та
березень 2010 року та акти приймання
секцій механічної крепі 2КДДЛ після
капітального ремонту.

Однак, з огляду на те, що спірне майно
жодним чином не індивідуалізоване,
неможливо достеменно встановити, що
докази виконання робіт стосуються саме
спірного обладнання, адже, секції
мех.крепі мають однакову назву та один
інвентарний номер.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу;
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи;
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Таким чином, доведення обставин, які
підтверджують правомірність вимог
позивача безпосередній обов'язок
самого позивача.

Однак, позивач звертаючись до суду з
віндикаційним позовом не довів суду
своє право власності на спірне майно,
зокрема, не надав правовстановлюючі
документи або інші докази, як то:
договори, розрахункові документи,
видаткові накладні тощо, які могли б
підтвердити дійсну належність
спірного майна позивачу.

У цьому зв'язку, суд зазначає, що
інвентарні картки обліку основних
засобів є свідченням того, що зазначене
майно обліковане у бухгалтерському
обліку підприємства, та можуть
слугувати лише додатковими доказами,
що підтверджують належність майна
підприємству, проте, за відсутності
згадуваних вище правовстановлюючих
документів, інвентарні картки не є
достеменними доказами права власності
позивача на спірне майно.

Таким чином, позовні вимоги про
витребування майна з чужого
незаконного володіння не можуть бути
задоволені, оскільки позивачем не
доведено право власності позивача на
таке майно та не надано належних та
допустимих доказів в підтвердження
фактів передачі спірного майна
відповідачеві, наявності майна у
незаконному володінні відповідача.

За таких обставин, суд дійшов висновку,
що в даному випадку відсутні будь-які
підстави, існування яких давало б
можливість витребувати майно від
відповідача.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

За змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Заява відповідача щодо застосування
позовної давності по даній справі не
підлягає задоволенню, оскільки судом
не встановлено порушення прав позивача
з боку відповідача за мотивами
викладеними у даному рішенні.

У відповідності до ст.49 ГПК України
судовий збір покладається у спорах, що
виникають при виконанні договорів, на
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, керуючись
ст.ст.184, 256, 261, 319, 321, 387 Цивільного
кодексу України; ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 43, 44, 49,
82-85, 115, 116 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог
Державного підприємства «Вугільна
компанія «Краснолиманська»
м.Родинське Донецької області до
Приватного акціонерного товариства
«Красноармійський завод
технологічного обладнання» м.
Красноармійськ Донецької області про
витребування майна з чужого
незаконного володіння.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене до Донецького апеляційного
господарського суду протягом десяти
днів. У разі якщо в судовому засіданні
було оголошено лише вступну та
резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

У судовому засіданні 22.05.2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення суду.

Повний текст рішення суду
складено 26.05.2014 року.

Суддя
А.М. Осадча