м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/5366/14 29.05.14За позовом КП
"Київський інститут земельних
до КП "Київський
третя особа без с/в на стороні
відповідача Головне управління
казначейської служби України у м. Києві
про стягнення 57 957,43 грн.
основного боргу та фінансових санкцій
Суддя Головатюк Л.Д.
Від позивача: Пляшечник В.Г.
(дов. № Івід 09.01.13)
Від відповідача: Кравченко Т.В.
(дов. № 1-н від 02.01.14)
Від третьої особи не прибув
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Позивач звернувся до господарського
суду м. Києва з позовною заявою до
відповідача у зв'язку з неналежним
виконанням умов договору підряду
№434-19ДБМ/2012 від 12.09.2012 про стягнення 57
957,43 грн. основного боргу та фінансових
санкцій у сумі 643,09 грн.
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 01.04.2014 порушено провадження у
справі №910/5366/14 та призначено до
розгляду на 17.04.2014.
В судове засідання 17.04.2014 прибули
представники сторін, надали пояснення
по справі та подали додаткові докази по
справі.
Представник відповідача 16.04.2014 через
загальний відділ канцелярії
господарського суду м. Києва подав
клопотання про залучення іншого
відповідача Головне управління
Державної казначейської служби
ТерещенківськаД 1-а).
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 17.04.2014 відмовлено в задоволенні
клопотання відповідача про залучення
Головного управління Державної
казначейської служби України у м. Києві
відповідачем по даній справі та
залучено до участі у справі № 910/5366/14
третю особу без самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
Головне управління Державної
казначейської служби України у м.
Києві. Розгляд справи відкладено на
В судове засідання 15.05.2014 прибули
представники позивача та відповідача,
надали пояснення по справі та подали
додаткові докази по справі.
Представник третьої особи в судове
засідання 15.05.2014 не прибув, причин
неявки суд не повідомив, хоча про час та
місце розгляду справи був
повідомлений належним чином.
Розгляд справи відкладено на 29.05.2014.
В судове засідання 29.05.2014 прибули
представники позивача та відповідача,
надали пояснення по справі та подали
додаткові докази по справі.
Представник третьої особи в судове
засідання 29.05.2014 вдруге не прибув,
причин неявки суд не повідомив, хоча
про час та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином.
Ухвала суду від 15.05.2014 отримана третьою
особою 21.05.2014, що підтверджується
відміткою на звороті ухвали та
повідомленням про вручення поштового
відправлення № 01 7 (в матеріалах
справи).

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у разі якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації -адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що третя особа повідомлена про час та
місце судового розгляду належним
чином, а матеріали справи містять
достатні докази для її розгляду по
суті.

Оскільки про час та місце судового
засідання сторони були належним чином
повідомлені, на підставі статті 75
Господарського процесуального кодексу
України справа розглянута за наявними
в ній матеріалами.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав та просив їх задовольнити в
повному обсязі.

Представник відповідача проти позову
заперечував та просив відмовити в його
задоволенні.

В судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні складався
протокол згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов та заперечення проти
позову, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, господарський
суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.09.2012 між комунальним підприємством
„Київський інститут земельних
відносин" (далі - позивач, виконавець за
договором) та комунальним
підприємством „Київський
метрополітен" (далі - відповідач,
замовник за договором), укладено
договір № 434-19ДБМ/2012 (далі - договір),
згідно з п. 1.1. якого відповідач замовив,
а позивач взяв на себе зобов'язання за
оплату виконати комплекс робіт по
перенесенню в натуру проекту
землеустрою та виготовлення державних
актів на право постійного користування
земельними ділянками Комунальному
підприємству „Київський метрополітен"
для будівництва та експлуатації
електродепо „Троєщина, Лівобережної
лінії метрополітену" для влаштування
тупиків, будівництва входу ліній
метрополітену в електродепо та для
організації будівельного майданчика
на вул. Милославській у Деснянському
районі міста Києва, а відповідач
зобов'язався прийняти та протягом 10
днів з дня отримання виконаних робіт
оплатити виконані роботи у сумі 57 957,43
грн., у тому числі ПДВ 9659,57 грн., що
підтверджено договором та протоколом
погодження договірної ціни, підписаним
сторонами.

Додатковою угодою № 1 від 28.12.2012 строк
дії Договору продовжено до 31.12.2013.

Додатковою угодою №2 від 23.10.2013 змінено
предмет договору, згідно з яким позивач
зобов'язаний виконати комплекс робіт
по розробленню технічної документації
із землеустрою щодо встановлення в
натурі (на місцевості) меж земельних
ділянок КП „Київський метрополітен"
для будівництва та експлуатації
електродепо Троєщина, Лівобережної
лінії метрополітену", для влаштування
тупиків, будівництва входу ліній
метрополітену в електродепо та для
організації будівельного майданчика
на вул. Милославській у Деснянському
районі міста Києва.

Наявність бюджетного фінансування
відповідач підтвердив, що зазначено у
п. 1.4 договору.

Згідно з п.11.1 договору замовник
гарантує, що вартість робіт, вказаних в
п. 2.1 договору передбачена планом
бюджетного фінансування.

Як свідчать матеріали справи, позивач
своєчасно виконав свої зобов'язання і
передав 11.12.2013 відповідачу виконані
роботи, що підтверджується актом
здачі-приймання від 11.12.2013, згідно з
яким позивач передав, а відповідач
прийняв без зауважень роботи по
розробленню технічної документації із
землеустрою щодо становленні в натурі
(на місцевості) меж земельних ділянок
КП „Київський метрополітен" для
будівництва та експлуатації
електродепо „Троєщина" Лівобережної
лінії метрополітену, для влаштування
тупиків, будівництва входу ліній
метрополітену в електродепо та для
організації будівельного майданчика
на вул. Милоелавській у Деснянському
районі міста Києва відповідно до умов
договору від 12.09.2012 № 434-19ДБМ/2012. Актом
підтверджено вартість робіт у сумі
57957,43 грн.

У відповідності до пункту 2.2 договору
відповідач сплачує позивачу вартість
робіт у сумі 57957,43 грн. протягом 10
робочих днів з дня приймання виконаних
робіт згідно з актом виконаних робіт.

Відповідач за актом прийняв роботи
11.12.2013, отже, кінцевий термін виконання
зобов'язання по сплаті виконаних робіт
- 21.12.2013.

Проте, з матеріалів справи вбачається,
що вартість виконаних робіт у сумі 57957,43
грн. відповідач не сплатив.

Відповідач у відзиві на позовну заяву
наголошував, що він не відмовляється
від виконання умов договору, але його
вини у неоплаті виконаних робіт немає,
оскільки кошти які він мав сплатити, не
надійшли з міського бюджету.

Проте суд зазначає, що відсутність
бюджетного призначення на
фінансування робіт за договором
підряду не може бути підставою для
звільнення замовника від обов'язку
оплати відповідних робіт, оскільки в
разі відсутності коштів для оплати
замовник був вправі та мав фактичну
можливість призупинити виконання умов
договору з моменту виявлення
відсутності коштів для оплати робіт, а
не приймати їх результати.

Згідно з частиною першої статті 96 ЦК
України юридична особа самостійно
відповідає за своїми зобов 'язаннями, а
статтями 525, 526 названого Кодексу і
статтею 193 ГК України встановлено, що
одностороння відмова від зобов 'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов 'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов 'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами та договором.

Враховуючи викладене, відсутність
бюджетних коштів не виправдовує
бездіяльність замовника і не є
підставою для звільнення від
відповідальності за порушення
договірного зобов'язання (постанова
Вищого господарського суду України від
23.08.2012 № 15/5027/715/2011).

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
15.05.2012 № 11/446 та в рішенні Європейського
суду з прав людини у справі «Терем ЛТД,
Чечеткін та Оліус проти України» від
18.10.2005.».

Відповідно до ч. 6 ст. 78 Бюджетного
кодексу України виконання місцевих
бюджетів за видатками здійснюється за
процедурою, визначеною статтями 46- 51
цього кодексу.

Частиною 1 ст. 46 Бюджетного кодексу
України передбачено, що стадіями
виконання бюджету за видатками
визнаються:

1) встановлення бюджетних
асигнувань розпорядникам бюджетних
коштів на основі затвердженого
бюджетного розпису;

2) затвердження кошторисів,
паспортів бюджетних програм (у разі
застосування програмно-цільового
методу у бюджетному процесі), а також
порядків використання бюджетних
коштів;

3) взяття бюджетних зобов'язань;

4) отримання товарів, робіт та
послуг;

5) здійснення платежів відповідно
до взятих бюджетних зобов'язань;

6) використання товарів, робіт та
послуг для виконання заходів бюджетних
програм;

7) повернення кредитів до бюджету.

Таким чином, законодавство України не
прив'язує виконання місцевого бюджету
(здійснення платежів) до фактичного
надходження коштів розпоряднику. Така
стадія виконання бюджету відсутня.

Крім того, відповідно до п. 46 Порядку
складання, розгляду, затвердження та
основних вимог до виконання кошторисів
бюджетних установ, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 28 лютого 2002 року № 228, установи
мають право брати бюджетні
зобов'язання щодо видатків бюджету або
надання кредитів з бюджету відповідно
до кошторису, плану асигнувань
загального фонду бюджету, плану
надання кредитів із загального фонду
бюджету та плану спеціального фонду
виходячи з потреби у забезпеченні
здійснення пріоритетних заходів та з
урахуванням платежів, необхідних для
погашення зобов'язань минулих
періодів, узятих на облік органами
Казначейства, якщо інше не передбачено
законодавством; обсяг бюджетних
зобов'язань, узятих установою протягом
бюджетного періоду, повинен
забезпечити зменшення рівня
заборгованості за бюджетними
зобов'язаннями минулих періодів та
недопущення виникнення заборгованості
за бюджетними зобов'язаннями у
поточному році. У разі скорочення
бюджетних асигнувань розпорядники
повинні вживати заходів до ліквідації
або скорочення обсягу бюджетних
зобов'язань, які перевищують уточнені
плани асигнувань загального фонду
бюджету, плани надання кредитів із
загального фонду бюджету, плани
спеціального фонду, плани використання
бюджетних коштів, помісячні плани
використання бюджетних коштів.

Обов'язок відповідача сплатити суму
боргу, додатково обґрунтовується тим,
що згідно з ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу
України, юридична особа самостійно
відповідає за своїми зобов'язаннями.
Відповідач, як юридична особа,
самостійно відповідає за своїми
зобов'язаннями за договором, і така
відповідальність не може ставитися у
залежність від дій чи бездіяльності
будь-яких третіх осіб, в тому числі
Головного управління державного
казначейства у м. Києві чи Департаменту
фінансів виконавчого органу Київської
міської ради (КМДА).

Відповідно до статті 617 Цивільного
кодексу України особа, яка порушила
зобов'язання, звільняється від
відповідальності за порушення
зобов'язання, якщо вона доведе, що це
порушення сталося внаслідок випадку
або непереборної сили.

За ст. 617 Цивільного кодексу України
відсутність у боржника необхідних
коштів не вважається випадком,
внаслідок якого боржник може бути
звільнений від відповідальності. Тому
відсутність коштів у Відповідача не
може бути підставою для звільнення
його від відповідальності. Ці
положення повністю кореспондуються з
положеннями частини 2 статті 218
Господарського кодексу України, де
зазначено, що непереборною силою, тобто
надзвичайними і невідворотними
обставинами не вважаються, зокрема,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Таким чином, посилання відповідача на
відсутність бюджетного фінансування
та відсутності коштів на
реєстраційному рахунку не звільняє
його від виконання зобов'язань щодо
оплати виконаних робіт.

Суд зазначає, що внаслідок укладення
договору між сторонами згідно ст. 11 ЦК
України, виникли цивільні права та
обов'язки. Оскільки між сторонами по
справі склалися господарські
правовідносини, то до них слід
застосовувати положення ГК України як
спеціального акту законодавства, що
регулює правовідносини у
господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193
ГК України до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття
договору, яким є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором. Зміст договору
становлять умови (пункти) визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства (ст.
628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є
обов'язковим до виконання сторонами, а
отже умови договору, укладеного між
сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт
господарського зобов'язання повинен
вчинити певну дію на користь іншого
суб'єкта, а інший суб'єкт має право
вимагати від зобов'язаної сторони
виконання її обов'язку.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори). Зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом. Усно можуть вчинятися
правочини, які повністю виконуються
сторонами у момент їх вчинення, за
винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Відповідно до ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Зазначене також кореспондується зі
ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до
яких зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530
Цивільного кодексу України, якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

У відповідності до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка
закріплює свободу договору, сторони
мають право як врегулювати у договорі
свої відносини, які не врегульовані
цими актами, так і відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін. Зміна ціни після
укладення договору допускається у
випадках і на умовах, встановлених
договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
всій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності і
справедливості.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

За приписами ст. 837 Цивільного кодексу
України за договором підряду одна
сторона (підрядник) зобов'язується на
свій ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на
виготовлення, обробку, переробку,
ремонт речі або на виконання іншої
роботи з переданням її результату
замовникові.

Відповідно до ст. 853 Цивільного кодексу
України замовник зобов'язаний прийняти
роботу, виконану підрядником
відповідно до договору підряду,
оглянути її і в разі виявлення
допущених у роботі відступів від умов
договору або інших недоліків негайно
заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви,
він втрачає право у подальшому
посилатися на ці відступи від умов
договору або недоліки у виконаній
роботі.

Замовник, який прийняв роботу без
перевірки, позбавляється права
посилатися на недоліки роботи, які
могли бути встановлені при звичайному
способі її прийняття (явні недоліки).

Якщо після прийняття роботи замовник
виявив відступи від умов договору
підряду або інші недоліки, які не могли
бути встановлені при звичайному
способі її прийняття (приховані
недоліки), у тому числі такі, що були
умисно приховані підрядником, він
зобов'язаний негайно повідомити про це
підрядника.

Відповідно до ч. 4 ст. 879 ЦК України
оплата робіт провадиться після
прийняття замовником збудованого
об'єкта (виконаних робіт), якщо інший
порядок розрахунків не встановлений за
погодженням сторін.

Згідно з п. 2 ст. 852 ЦК України за
наявності у роботі істотних відступів
від умов договору підряду або інших
істотних недоліків замовник має право
вимагати розірвання договору та
відшкодування збитків.

Відповідно до п. 3 ст. 858 ЦК України якщо
відступи у роботі від умов договору
підряду або інші недоліки у роботі є
істотними та такими, що не можуть бути
усунені, або не були усунені у
встановлений замовником розумний
строк, замовник має право відмовитися
від договору та вимагати відшкодування
збитків.

Оскільки відповідач не виконав взятих
на себе зобов'язань за договором щодо
виконання обумовлених договором робіт,
то позовні вимоги про стягнення з нього
авансового платежу в розмірі 57 957,43 грн.
є правомірними та такими, що підлягають
задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача 3% річних в сумі 643,09 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. Таким чином,
частина 1 статті 625 Цивільного кодексу
України встановлює виняток із
загального правила статті 614
Цивільного кодексу України, що
закріплює принцип вини як підставу
відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у
готівковій формі або грошових коштів
на його рахунку в банку, і як наслідок,
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання, якщо навіть у цьому немає
його провини, не звільняють боржника
від відповідальності за прострочення
грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом
право кредитора вимагати стягнення
боргу враховуючи індекс інфляції та
відсотків річних є способом захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору.

Згідно розрахунку позивача, три
відсотки річних становлять 643,09 грн. Суд
вважає такий розрахунок обґрунтованим
та задовольняє позовні вимоги в цій
частині.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку, що заявлені позивачем вимоги
є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, з
відповідача на користь позивача
підлягають стягненню витрати по сплаті
судового збору пропорційно
задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись
Цивільним Кодексом України, ст.ст. 33, 34,
49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги комунального
підприємства "Київський інститут
земельних відносин" задовольнити
повністю.

2. Стягнути з комунального підприємства
"Київський метрополітен" (03056, м. Київ,
проспект Перемоги, 35, )
на користь комунального підприємства
"Київський інститут земельних
відносин"(01001, м. Київ, Шевченківський
район, вул. Хрещатик, 32-а, ) основний борг в розмірі 57
957(п'ятдесят сім тисяч дев'ятсот
п'ятдесят сім) грн. 43 коп., 3% річних в
сумі 643(шістсот сорок три) грн. 09 коп. та
судовий збір у розмірі 1 827(одна тисяча
вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

4. Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його підписання, оформленого
відповідно до ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України, та
може бути оскаржене в порядку та
строки, визначені Господарським
процесуальним кодексом України.

5. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя
Головатюк Л.Д.

Дата
підписання повного тексту рішення -
03.06.2014