КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2014 р. Справа№ 910/1609/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін
відповідно до протоколу судового
засідання від 19.05.2014 року,

розглянувши апеляційну скаргу
Міністерства оборони України на
рішення господарського суду міста
Києва від 04.03.2014 року

у справі № 910/1609/14 (суддя - Борисенко
І.І.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «БІОХІМЕКСІМ»

до Міністерства оборони
України

про стягнення 562 967,10 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 04.03.2014 року по справі № 910/1609/14
позов товариства з обмеженою
відповідальністю «БІОХІМЕКСІМ» до
Міністерства оборони України про
стягнення 562 967,10 грн. - задоволено
повністю. Стягнуто з Міністерства
оборони України на користь товариства
з обмеженою відповідальністю
«БІОХІМЕКСІМ» грошових коштів у
розмірі 562 967,10 грн. та 11259,34 грн. судового
збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції від 04.03.2014 року відповідач
звернувся до апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою в якій просить рішення
господарського суду міста Києва від
04.03.2014 року по справі № 910/1609/14 скасувати
та прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою апеляційного господарського
суду від 09.04.2014 року апеляційну скаргу
прийнято до провадження та призначено
до розгляду.

У судовому засіданні 19.05.2014 року
представник Міністерства оборони
України надав суду свої пояснення по
справі в яких підтримав подану
апеляційну скаргу на підставі доводів
зазначених у ній та просив апеляційний
господарський суд апеляційну скаргу
задовольнити рішення суду першої
інстанції скасувати та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити.

Представник ТОВ «БІОХІМЕКСІМ» у
судовому засіданні 19.05.2014 року також
надав суду свої пояснення по справі в
яких заперечив проти доводів
викладених в апеляційній скарзі та
просив апеляційний господарський суд
залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду без
змін.

У відповідності до ст. 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність та
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали,
розглянувши апеляційну скаргу,
заслухавши пояснення представників
сторін, що з'явились у судове засідання,
Київським апеляційним господарським
судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 18
червня 2013 року між товариством з
обмеженою відповідальністю
«БІОХІМЕКСІМ» (позивачем) та
Міністерством оборони України
(відповідачем) було укладено договір
про поставку для державних потреб
матеріально-технічних засобів речової
служби № 286/3/13/14, згідно умов якого
позивач зобов'язувався поставити
Відповідачеві до 27 червня 2013 року мило,
засоби мийні та засоби для чищення
(мило туалетне тверде «Класичне» без
обгортки у формі кусків по 100 г) на
загальну суму 562967,10 грн. (п'ятсот
шістдесят дві тисячі дев'ятсот
шістдесят сім гривень 10 копійок) в тому
числі ПДВ 93827,85 грн. (дев'яносто три
тисячі вісімсот двадцять сім гривень 85
копійок), а відповідач зобов'язувався
забезпечити приймання та оплату товару
в асортименті, кількості, у строки
(терміни) вказані у договорі.

У відповідності до положень пунктів
п.4.1 та п.4.2 договору оплата за фактично
поставлений товар повинна бути
здійснена протягом 90 банківських днів
з дати надання позивачем належним
чином оформленого рахунку-фактури а
поставлений товар, до рахунку-фактури
додаються акт приймального контролю,
видаткова накладна та
повідомлення-підтвердження.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання умов договору 25 червня 2013
року позивач поставив вказаний товар у
відповідній кількості та якості
відповідачу. На підтвердження даного
факту в матеріалах справи є акти
прийому речового майна, акт
приймального контролю якості та
повідомлень-підтверджень про
прийняття та оприбуткування товару.
Тобто, матеріали справи свідчать, що
позивач свої зобов'язання по договору
виконав в повному обсязі.

В свою чергу, відповідач взяті на себе
зобов'язання по оплаті отриманого
товару не виконав в результаті чого за
відповідачем утворилась
заборгованість перед позивачем у
розмірі 562 967,10 грн.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач двічі у досудовому порядку, а
саме, 15 жовтня 2013 року та 19 листопада 2013
року звертався до відповідача з
претензією до відповідача про сплату
заборгованості. Проте відповідач на
вказані претензії відповіді не надав.

Так, у лютому 2014 року ТОВ «БІОХІМЕКСІМ»
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом до Міністерства
оборони України про стягнення 562 967,10
грн. заборгованості за договором про
поставку для державних потреб
матеріально-технічних засобів речової
служби за №286/3/13/14 від 18.06.2013 року.

Як зазначалося раніше, рішенням
господарського суду міста Києва від
04.03.2014 року по справі № 910/1609/14 позов ТОВ
«БІОХІМЕКСІМ» до Міністерства оборони
України про стягнення 562 967,10 грн. -
задоволено повністю. Стягнуто з
відповідача на користь позивача 562 967,10
грн. та 11259,34 грн. судового збору.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком суду першої інстанції про
задоволення позову, виходячи з
наступного.

Пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України
передбачає, що підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини. Частиною
7 статті 179 ГК України передбачено, що
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.
Згідно п. 1 ст. 193 Господарського кодексу
України, до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом.

У відповідності до ст. 509 Цивільного
кодексу України, ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу господарського
зобов'язання, яке виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання, один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Матеріали справи свідчать про те, що
між позивачем та відповідачем у справі
виникли зобов'язання які мають ознаки
договору поставки, згідно якого, в силу
ст. 712 ЦК України, продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товари у власність
покупця для виконання його
підприємницької діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
сплатити за нього певну грошову суму.
До відносин поставки, не врегульованих
цим Кодексом, застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Стаття 655 ЦК України передбачає, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму. Відповідно до ст. 662 ЦК
України продавець зобов'язаний
передати покупцеві товар, визначений
договором купівлі-продажу.

Ст.ст. 525, 526 ЦК України визначено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Нормами статті 599 ЦК України
встановлено, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Згідно з пунктом 1 статті 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). У відповідності до п.
4.1 спірного договору розрахунки за
фактично поставлений товар
проводяться протягом 90 банківських
днів з дати надання позивачем належним
чином оформленого рахунку-фактури на
поставлений товар.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи позивач виконав своє
зобов'язання з поставки товару
визначеного договором належним чином,
та у відповідності до видаткових
накладних № 95 від 20 червня 2013 року та №
97 від 21 червня 2013 року копії яких
містяться в матеріалах справи, позивач
поставив відповідачу товар на загальну
суму 562967,10 грн., натомість відповідач
свого зобов'язання у встановлений
договором строк по оплаті вартості
товару належним чином не виконав чим
порушив умови договору. Зазначене
також підтверджується й підписаним між
сторонами актом звіряння розрахунків
від 10.02.2014 року.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договорів, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу
України, кожна сторона повинна вжити
усіх заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язань, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим кодексом, іншими законами або
договором.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Таким чином, судова колегія
апеляційного господарського суду
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що факт наявності
боргу у відповідача за спірним
договором поставки товарів у сумі 562967,10
грн. позивачем належним чином
доведений, документально
підтверджений і відповідачем не
спростований, а тому вказана
заборгованість підлягає стягненню з
відповідача.

Що стосується доводів скаржника про те,
що розрахунки за фактично поставлений
товар здійснюються протягом 30
банківських днів саме, за умови
надходження бюджетних коштів на
рахунок Міністерства оборони України
за даним кодом видатків, тобто, як
зазначає відповідач, сторони у даному
договорі передбачили обставину -
надходження бюджетних коштів, щодо
якої настане вона чи ні, та у свою чергу
Міністерством оборони України було
направлено до Державної казначейської
служби документи на оплату взятих
зобов'язань, тобто, відповідачем було
вжито заходи для належного виконання
договірних зобов'язань, судова колегія
апеляційного господарського суду
вважає безпідставними та
необґрунтованими виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем, ні під час розгляду
справи у суді першої інстанції, ні під
час розгляду справи у суді апеляційної
інстанції не було надано суду жодного
доказу на підтвердження зазначених
доводів. В матеріалах справи відсутні
докази, зокрема, відомості того, що у
Міністерства оборони України відсутні
кошти на рахунку за даним кодом
видатків.

Судова колегія звертає увагу на те, що у
відповідності до статей 525, 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до чинного
законодавства України. Зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином (ст. 599 ЦК України). Тобто,
посилання скаржника на умову зазначену
у договорі за якою, як вважає
відповідач розрахунки по договору
можуть проводяться лише за умови
надходження бюджетних коштів на
рахунок Міністерства оборони України
за даним кодом видатків є
необґрунтованим.

Отже, з урахуванням вищевикладеного,
колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає що суд
першої інстанції правомірно
задовольнив позов про стягнення з
Міністерства оборони України на
користь ТОВ «БІОХІМЕКСІМ»
заборгованості у розмірі 562 967,10 грн.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони
користуються рівними процесуальними
правами. Сторони мають право подавати
докази, брати участь у дослідженні
доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в
суді першої інстанції так і в суді
апеляційної інстанції відповідачем не
було подано належних та переконливих
доказів в заперечення заявленого
позову. Судова колегія звертає увагу,
що доводи та заперечення викладені у
апеляційній скарзі відповідача на
рішення суду першої інстанції не
знайшли свого підтвердження під час
розгляду справи судом апеляційної
інстанції.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
04.03.2014 року, прийняте після повного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, які місцевий господарський
суд визнав встановленими, а також у
зв'язку з правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, є таким що відповідає нормам
закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право:
1) залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення; 2) скасувати рішення
повністю або частково і прийняти нове
рішення; 3) скасувати рішення повністю
або частково і припинити провадження у
справі або залишити позов без розгляду
повністю або частково; 4) змінити
рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної
скарги Міністерства оборони України
слід відмовити, а оскаржуване рішення
господарського суду міста Києва від
04.03.2014 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються
відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись
статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський
апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства
оборони України на рішення
господарського суду міста Києва від
04.03.2014 року у справі № 910/1609/14 залишити
без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 04.03.2014 року у справі №
910/1609/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/1609/14
повернути до господарського суду міста
Києва.

Головуючий суддя
О.І. Лобань

Судді
А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 26.05.2014 року