ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2014 р.Справа № 922/569/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Жиляєва Є.М.

при секретарі судового засідання Бояр
В.В.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства
"Завод імені В.О. Малишева", м. Харків
3-я особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача - Державний концерн
"Укроборонпром", м. Київ до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Еко-Комуненерго", м. Харків 3-я особа,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні позивача -
Публічне акціонерне товариство
"Укрсоцбанк", м. Київ про визнання
недійсним договору за участю
представників:

позивача - Степанишина А.В., довіреність
№ 31/16 від 14.01.2014 року;

відповідача - Прокопченко К.А.,
довіреність від 05.09.2012 року;

третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача (ДК "Укроборонпром") -
ОСОБА_4, довіреність № Д-787/2013 від 12.06.2013
року;

третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача (ПАТ "Укрсоцбанк") -
ОСОБА_5, довіреність № 2778 від 18.12.2013 року

за участю Харківської прокуратури з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері центрального регіону
України - Лубченко Є.М., службове
посвідчення № 012013 від 30.10.2012 року

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Завод імені В.О.
Малишева", м. Харків (позивач)
звернулось до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
до відповідача - Товариства з обмеженою
відповідальністю "Еко-Комуненерго", м.
Харків, в якій просить суд визнати
недійсним договір оренди № 640дп від
01.10.2008 року, укладений між позивачем та
відповідачем. Також до стягнення
заявлені судові витрати.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 08 квітня 2014
року розгляд справи відкладено на 23
квітня 2014 року о 14:20.

17 квітня 2014 року через канцелярію суду,
до матеріалів справи від позивача
надійшла уточнена позовна заява (вх. №
13288), в якій позивач, заявлені позовні
вимоги додатково обґрунтовує ч. 1 ст. 230
ЦК України та зазначає, що відповідач,
замовчав при укладанні договору оренди
№ 640дп від 01.10.2008 року наявність
обставин, що мали істотне значення та
могли перешкодити укладанню договору,
в зв'язку з чим, на думку позивача,
відповідач ввів в оману позивача, а
тому спірний договір оренди підлягає
визнанню недійсним.

У зв`язку з хворобою судді Жельне С.Ч.
відповідно до приписів ч.3 ст. 2-1
Господарського процесуального кодексу
України, автоматизованою системою було
призначено справу № 922/569/14 до розгляду
судді Жиляєва Є.М., про що складено
відповідний витяг повторного
розподілу справи між суддями від 23
квітня 2014 року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 23 квітня 2014
року прийнято до розгляду уточнену
позовну заяву позивача (вх. № 13288 від
17.04.2014р.) залучено до участі у справі в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача - ПАТ "Укрсоцбанк",
розгляд справи відкладено на 27 травня
2014 року на 11:00, відповідно до приписів
ст. 77 ГПК України.

27 травня 2014 року через канцелярію суду,
до матеріалів справи від позивача
надійшли пояснення (вх. № 17636), які
досліджено та долучено судом до
матеріалів справи.

27 травня 2014 року через канцелярію суду,
до матеріалів справи від відповідача
надійшов супровідний лист (вх. № 17637) з
додатковими документами, які
досліджено та долучено судом до
матеріалів справи.

27 травня 2014 року через канцелярію суду,
до матеріалів справи від третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні позивача ДК
"Укроборонпром" надійшли заперечення
проти відзиву ПАТ "Укрсоцбанк" (вх. №
17422), які досліджено та долучено судом
до матеріалів справи.

Позивач в призначене судове засідання
з'явився, заявлені позовні вимоги
підтримав повністю з підстав,
викладених в позовній заяві та
наполягає на їх задоволенні.

Відповідач в призначене судове
засідання з'явився, проти заявлених
позовних вимог заперечив повністю з
підстав, викладених в наданому раніше
відзиві на позовну заяву.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача - ДК "Укроборонпром" в
призначене судове засідання з'явилась,
заявлені позивачем позовні вимоги
підтримала повністю.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача - ПАТ "Укрсоцбанк" в призначене
судове засідання з'явилась, проти
заявлених позовних вимог заперечила
повністю.

Присутній в судовому засіданні
представник Харківської прокуратури з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері центрального регіону
України заявлені позовні вимоги
позивача підтримав, вважає їх
правомірними та такими, що підлягають
задоволенню.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України,
обов'язок доказування та надання
доказів покладений на сторони, тому
суд, відповідно до статті 75
Господарського процесуального кодексу
України, розглядає справу за наявними в
ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, надані
докази, вислухавши пояснення
представників позивача, відповідача та
третіх осіб, вислухавши думку
прокурора, суд встановив наступне.

На виконання рішення господарського
суду Харківської області від 18.07.2007 р.
по справі №21/235-07 про звернення
стягнення на предмет іпотеки, який
належить Державі Україна (користувач -
ДП "Завод імені В.О.Малишева") шляхом
застосування процедури продажу,
встановленої ст. 38 Закону України "Про
іпотеку", 22.09.2008 р. між АКБ СР
"Укрсоцбанк" та ТОВ "Еко-Комуненерго"
було укладено договір купівлі-продажу
вказаної нежитлової будівлі, який
посвідчено приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 за реєстровим №4020,
відповідно до якого відповідач набув у
власність нежитлову будівлю літ. "Р/1-7",
загальною площею 17323,2 кв.м., що
розташована за адресою: м. Харків, вул.
Плеханівська, 126.

22 вересня 2008 року між відповідачем у
справі - ТОВ "Еко-Комуненерго" та АКБ СР
"Укрсоцбанк" (нині - Публічне акціонерне
товариство "Укрсоцбанк", далі - ПАТ
"Укрсоцбанк") в особі Харківської
обласної філії укладено договір
кредиту №805/6/18/8-116 від 22.09.2008 р.,
відповідно до якого ПАТ "Укрсоцбанк"
зобов'язується надати позичальнику -
ТОВ "Еко-Комуненерго" грошові кошти в
сумі 5772005,00 доларів США на наступні
цілі: купівля нежитлового приміщення
загальною площею 17323,2 кв.м., що
розташоване за адресою: м. Харків, вул.
Плеханівська, 126, літ. "Р/1-7", належить на
правах власності Державному
підприємству "Завод імені В.О.Малишева"
(далі - ДП "Завод імені В.О.Малишева") та є
предметом забезпечення по кредиту ДП
"Завод імені В.О.Малишева" в Харківській
обласній філії АКБ "Укрсоцбанк".

Згідно іпотечного договору №805/13/18-5/8-846
від 22.09.2008 р., укладеного між ТОВ
"Еко-Комуненерго" та АКБ СР "Укрсоцбанк",
на виконання умов договору кредиту
зазначену нежитлову будівлю передано
відповідачем в іпотеку банку.

01 жовтня 2008 року між відповідачем - ТОВ
"Еко-Комуненерго" та позивачем - ДП
"Завод імені В.О.Малишева" було укладено
договір оренди №640дп (далі - Договір),
відповідно до умов якого орендодавець -
ТОВ "Еко-Комуненерго" надав орендарю -
ДП "Завод імені В.О.Малишева" у
відплатне користування нежитлове
приміщення літ. "Р/1-7", розташоване за
адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126
загальною площею 17323,2 кв.м. для
використання у господарській
діяльності орендаря. Строк оренди
встановлюється з моменту підписання
даного договору по 01 жовтня 2010 року.

27.09.2010 р., між ДП "Завод імені
В.О.Малишева" та ТОВ "Еко-Комуненерго"
було укладено Додаткову угоду №7 до
договору оренди №640дп від 01.10.2008 р.,
відповідно до якої сторони продовжили
строк оренди до 01 вересня 2011 року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області (с. Усатий В.О.) від
27.12.2011 р. порушено провадження у справі
№5023/10655/11 про банкрутство ДП "Завод
імені В.О.Малишева".

Позивач - ДП "Завод імені В.О.Малишева"
звернувся до господарського суду з
даним позовом до відповідача - ТОВ
"Еко-Комуненерго", в якому просить суд
визнати недійсним договір оренди №
640дп від 01.10.2008 року, укладений між
позивачем та відповідачем.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач зазначає про те, що укладання
спірного договору оренди №640дп від
01.10.2008 р. суперечить інтересам держави,
порушує публічний порядок, оскільки
спрямований на незаконне заволодіння
майном юридичної особи, в т. ч. держави,
враховуючи наступне.

Відповідно до Статуту №587-113 ДП "Завод
ім. В. О. Малишева" (редакція якого діяла
на момент укладання договору оренди)
державне підприємство "Завод ім. В. О.
Малишева" засновано на державні
власності і підпорядковано Державному
комітету промислової політики України.
Відповідно до п. 4.2 статуту майно
підприємства є державною власністю і
закріплюється за ним на праві повного
господарського відання, підприємство
володіє, користується та
розпоряджається зазначеним майном в
цілях господарської діяльності,
вчиняючи щодо нього будь-які дії, що не
суперечать чинному законодавству та
цьому статуту.

Джерелами формування майна
підприємства є: амортизаційні
відрахування на відтворення основних
фондів; майно передане комітетом
іншими органами державного управління;
доходи одержані від реалізації
продукції та інших видів
фінансово-господарської діяльності;
доходи від цінних паперів; кредити
банків та інших кредитів; капітальні
вкладення та дотації з бюджетів;
безоплатні або благодійні внески;
придбання майна інших підприємств;
іншого майна набутого на підставах не
заборонених законом.

Комітет та інші органи державної
виконавчої влади здійснюють контроль
за ефективністю використання та
збереження закріпленого за
підприємством державного майна,
правомочності дій по відношенню до
державної власності і відповідності
чинному законодавству ведення
підприємницької діяльності (п. 4.7
Статуту).

Таким чином, позивач наголошує, що
грошові кошти підприємства - позивача
входять до складу майна підприємства,
управління яким здійснює держава і
укладання договору оренди №640дп від
01.10.2008 р., стороною якого є Державне
підприємство "Завод ім. В. О. Малишева"
безпосередньо стосується економічних
інтересів держави Україна.

Позивач зазначає, що звернення
стягнення на нежитлову будівлю літера
"Р/1-7" загальною площею 17323,2 кв. м, що
знаходиться за адресою: м. Харків, вул.
Плеханівська, 126, відбулося через те, що
ДП "Завод ім. В. О. Малишева" не мало
фінансової можливості виконати
зобов'язання щодо повернення грошових
коштів, отриманих за кредитним
договорами (підтвердженням того є
судове Рішення від 18.07.2007 р. по справі
№21/235-07). В той же час, наголошує позивач,
після того як відбулося звернення
стягнення на нежитлову будівлю літера
"Р/1-7" і право власності на зазначену
будівлю перейшло відповідачу, позивач
та відповідач уклали спірний договір
оренди нежитлової будівлі літера "Р/1-7"
загальною площею 17323,2 кв.м, що
знаходиться за адресою: м. Харків, вул.
Плеханівська, 126.

Умовами п. 6.2 вищенаведеного Договору
встановлено, що за оренду приміщень ДП
"Завод ім. В. О. Малишева" щомісячно
вносить плату в розмірі 606 312, 00 грн.. в
т.ч. ПДВ 20% - 101052 грн., а також оплачує
фактичні витрати за комунальні та інші
послуги.

Враховуючи вищенаведені обставини,
позивач зазначає, що укладання
спірного договору оренди створило
обов'язок позивача направляти значні
грошові кошти саме в рахунок оплати
орендованих приміщень, в той час, коли
ці грошові кошти можна було б
направляти в рахунок погашення
кредитних зобов'язань, в результаті
чого не відбулося би звернення
стягнення на нежитлову будівлю літера
"Р/1-7".

Позивач також зазначає про те, що з умов
спірного договору оренди №640дп від
01.10.2008 р. не вбачається такої умови, як
порядок використання амортизаційних
відрахувань, яка законом визнана
істотною.

Таким чином, на думку позивача, договір
оренди суперечить положенням
законодавства, а саме ч. 1 ст. 284 ГК
України, що є також додатковою
підставою його недійсності.

Так, позивач наголошує на тому, що
відповідно до п.2.1.4 іпотечного договору
№ 805/13/18-5/8-846 від 22.09.2008 р., що був
укладений між АКБ СР "Укрсоцбанк" та
відповідачем - ТОВ "Еко-Комуненерго"
встановлено, що ТОВ "Еко-Комуненерго"
зобов'язано без письмової згоди АКБ СР
"Укрсоцбанк" не передавати предмет
іпотеки: нежитлову будівлю літера "Р/1-7"
загальною площею 17323,2 кв. м, що
знаходиться за адресою: м. Харків, вул.
Плеханівська, 126, в оренду.

Тобто, для укладання договору оренди
необхідно обов'язкове письмове
погодження банку.

Обґрунтовуючи вищенаведену позицію
позивач посилається на наступне.

При укладанні договору оренди №640дп
від 01.10.2008 року письмове погодження
Банком укладання такого договору не
отримувалось, що також свідчить про
недійсність спірного договору оренди
№640дп від 01.10.2008 р., на підставі ч. 3. ст. 12
Закону України "Про іпотеку".

Укладаючи договір оренди №640дп від
01.10.2008 р., зазначає позивач, відповідач
не повідомив позивача ні про обов'язок
отримання письмової згоди Банку, ні про
відсутність письмової згоди Банку на
передачу предмету іпотеки в оренду.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним.

Таким чином, наголошує позивач,
замовчавши при укладенні договору
оренди №640дп від 01.10.2008р. наявність
обставин, що мали істотне значення та
могли перешкодити укладанню договору,
відповідач ввів в оману позивача, а
тому спірний договір також підлягає
визнанню недійсним.

Крім того, позивач заявляє про
неналежність доказу наданого
відповідачем в якості підтвердження
надання згоди банком на укладання
договору оренди, зауважуючи, що
відповідачем не надано доказів
наявності повноважень особи, яка
підписала лист №08 42-186/67-6989 від 17.04.2014 р.,
на надання згоди від імені Банку на
укладання договорів відносно
заставного майна.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача - ДК "Укроборонпром" підтримав
позовні вимоги позивача зазначаючи, що
спірний договір оренди №640дп від 01.10.2008
року було укладено між сторонами
без письмової згоди Банку, а від так,
такий договір, на думку ДК
"Укроборонпром", є нікчемним.

Також, ДК "Укроборонпром" наголошував
на тому, що спірний договір оренди №
640дп від 01.10.2008р. не відповідає
інтересам держави.

ДК "Укроборонпром" зазначав про те, що у
відповідача відсутні правові підстави
бути орендодавцем лабораторного
корпусу на підставі договору оренди
№640дп від 01.10.2008 року.

Відповідач та третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача - ПАТ
"Укрсоцбанк" проти заявлених позовних
вимог заперечують повністю.

В обґрунтування своїх заперечень
зазначають про те, що позовна заява
подана позивачем з метою затягування
(зупинення) провадження у
господарській справі №922/5190/13 за
позовом ТОВ "Еко-Комуненерго" до ДП
"Завод імені В.О.Малишева" про стягнення
заборгованості з орендної плати;
вимоги, викладені в позовній заяві є
безпідставними, необґрунтованими та
незаконними, заявленими з пропущенням
строку позовної давності.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам суд виходить з
наступного.

Відповідно до статті 215 Цивільного
Кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного Кодексу
України. Недійсним, є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Частинами 1, 2, 3, 4, 5 статті 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

У відповідності до ст. 207 ЦК України
правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Відповідно до ст. 2.1., 3.1., Статуту ДП
"Завод імені В.О.Малишева" підприємство
є юридичною особою, створено з метою
одержання прибутку.

Згідно з ст. 3.6., 4.2. Статуту підприємство
позивача має право укладати угоди,
набувати майнові або особисті
немайнові права, нести обов'язки. Майно
підприємства є державною власністю і
закріплюється за ним на праві повного
господарського відання. Здійснюючи
право повного господарського відання,
підприємство володіє, користується та
розпоряджається зазначеним майном в
цілях господарської діяльності,
вчиняючи щодо нього будь-які дії, що не
суперечать чинному законодавству та
цьому статуту.

Відповідно до п.5.1.1. Статуту
підприємство позивача самостійно
планує свою діяльність, визначає
стратегію та основні напрямки свого
розвитку відповідно до галузевих
науково-технічних прогнозів та
пріоритетів, кон'юнктури ринку
продукції, товарів, робіт, послуг та
економічної ситуації.

Згідно з п.7.1. Статуту підприємство
позивача діє на основі повного
господарчого розрахунку і
самофінансування.

Таким чином, позивач - Державне
підприємство "Завод імені В.О. Малишева"
є державним комерційним підприємством
та у відповідності до ст. 74
Господарського Кодексу України є
суб'єктом підприємницької діяльності,
яке діє на основі статуту на принципах
підприємництва, зазначених у статті 44
цього Кодексу, серед яких: вільність
вибору видів підприємницької
діяльності; самостійність формування
програми діяльності, вибору
постачальників і споживачів продукції,
що виробляється; вільного найму
працівників; комерційного розрахунку
та власного комерційного ризику;
вільного розпорядження прибутком, що
залишається в нього після сплати
податків, зборів та інших платежів,
передбачених законом; здійснення
зовнішньоекономічної діяльності.
Майно державного комерційного
підприємства закріплюється за ним на
праві господарського відання, яке
передбачає право володіння,
користування та розпорядження майном,
закріпленим за ним власником
(уповноваженим органом) з обмеженням
правомочності розпорядження щодо
окремих видів майна за згодою власника,
у випадках, передбачених Господарським
Кодексом України та іншими законами.

З огляду на вищевикладене, позивач - ДП
"Завод імені В.О. Малишева" здійснює
свою діяльність, використовуючи
принципи підприємництва, є самостійним
суб'єктом господарювання, а отже, є
самостійним при здійсненні своєї
господарської діяльності, в тому числі
укладенні господарських договорів та
визначенні їх умов.

Відповідно до п.2.5. Договору
купівлі-продажу нежитлової будівлі від
22.09.2008 р., продавець - АКБ СР "Укрсоцбанк"
за рахунок отриманих від відповідача
коштів здійснює погашення зобов'язань
позивача - ДП "Завод імені В.О. Малишева"
перед банком за кредитним договором №
805/6/18/6-031 від 22.03.2006 року, визнаним
рішенням господарського суду
Харківської області від 18.07.2007 року у
справі № 21/235-07 про звернення стягнення
на предмет іпотеки.

Як встановлено рішенням
господарського суду Харківської
області від 18.07.2007 р. по справі №21/235-07 на
лист-вимогу АКБ СР "Укрсоцбанк", ДП
"Завод імені В.О.Малишева" листом вих. №
300/16 від 27.04.2007 року відмовився
достроково виконати зобов'язання за
договором кредиту № 805/6/18/6-031 від 22.03.2006
року, посилаючись на відсутність
грошових коштів та неможливість їх
отримання та направлення на погашення
кредиту.

Таким чином, у зв'язку із продажем
вищевказаної нежитлової будівлі було
погашено кредитну заборгованість
позивача - ДП "Завод імені В.О. Малишева"
перед АКБ СР "Укрсоцбанк".

У зв'язку з тим, що дана будівля
розташована на території позивача - ДП
"Завод імені В.О.Малишева", і як до
звернення стягнення на вищевказану
будівлю, так і на сьогоднішній день у
даній будівлі знаходиться центральна
заводська лабораторія ДП "Завод імені
В.О.Малишева", яка має секретний режим
діяльності та є важливою складовою у
здійсненні господарської діяльності
позивача, про що свідчить постанова
Харківського апеляційного
господарського суду від 14.01.2014 року по
справі № 922/3822/13, відповідач, як новий
власник приміщення, передав за
оспорюваним договором оренди №640дп від
01.10.2008 року, ДП Заводу імені В.О.Малишева
у відплатне користування зазначене
нерухоме майно.

Статтею 638 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом,
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд зазначає про те, що оспорюваний
Договір оренди № 640дп від 01.10.2008 року
укладено між двома суб'єктами
господарювання, які здійснюють
підприємницьку діяльність, відповідає
вимогам законодавства України, не
суперечить інтересам держави, жодним
чином не порушує публічний порядок.

Згідно з ст. 228 ЦК України, на яку
посилається позивач, правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

Наслідки вчинення правочину, що
порушує публічний порядок,
визначаються загальними правилами
(стаття 216 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Згідно з п.3.7. постанови пленуму ВГСУ
від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
необхідною умовою для визнання
господарського договору недійсним як
такого, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства
(частина перша статті 207 ГК України), є
наявність наміру хоча б у однієї з
сторін щодо настання відповідних
наслідків.

До господарських договорів, що
підпадають під ознаки відповідної
норми, слід відносити ті, що посягають
на суспільні, економічні та соціальні
основи держави і суспільства і
спрямовані, зокрема, на:

- використання всупереч законові
державної або комунальної власності;

- незаконне заволодіння,
користування розпорядження (в тому
числі відчуження) об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (статті 14, 15 Конституції
України);

- виробництво і відчуження певних
об'єктів, вилучених або обмежених у
цивільному обігу (відповідні види
зброї, боєприпасів, наркотичних
засобів, іншої продукції, що має
властивості, небезпечні для життя та
здоров'я громадян, тощо);

- виготовлення і поширення
літератури та іншої продукції, що
пропагує війну, національну, расову чи
релігійну ворожнечу;

- приховування від оподаткування
доходів, інше ухилення від сплати
податків;

- виготовлення чи збут підробних
документів і цінних паперів;

- незаконне вивезення за кордон
валютних коштів, матеріальних чи
культурних цінностей;

- використання власного майна на
шкоду інтересам суспільства, правам,
свободі і гідності громадян.

Для прийняття рішення зі спору
необхідно встановлювати, у чому
конкретно полягала завідомо суперечна
інтересам держави і суспільства мета
укладення господарського договору,
якою із сторін і в якій мірі виконано
зобов'язання, а також наявність наміру
у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін
(сторони) означає, що вони (вона),
виходячи з обставин справи,
усвідомлювали або повинні були
усвідомлювати протиправність
укладеного договору і суперечність
його мети інтересам держави і
суспільства та прагнули або свідомо
допускали настання протиправних
наслідків. Намір юридичної особи
визначається як намір тієї посадової
або іншої фізичної особи, яка підписала
договір, маючи на це належні
повноваження. За відсутності останніх
наявність наміру у юридичної особи не
може вважатися встановленою.

В силу приписів статті 204 ЦК України,
правомірність правочину презюмується.

Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача (п.2.10
постанови пленуму ВГСУ від 29 травня 2013
року № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними").

В свою чергу, позивач не надано жодного
доказу того, що укладений договір
оренди посягає на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, доказів використання всупереч
законові державної власності, вини
сторони/сторін договору, яка
виражалась би в намірі порушити
публічний порядок, наявність наміру
хоча б у однієї з сторін щодо настання
наслідків недійсного правочину, а отже
доводи позивача про недійсність
договору оренди є безпідставними,
такими, що не відповідають дійсним
обставинам справи та спростовуються
матеріалами справи.

Щодо доводів позивача про те, що
оспорюваний договір оренди №640дп від
01.10.2008 р., всупереч ч. 1 ст. 284 ГК України,
не містить такої істотної умови, як
порядок використання амортизаційних
відрахувань, суд враховує умови пункту
2.2. Договору №640дп від 01.10.2008р.,
відповідно до змісту якого сторони
погодили, що орендодавець проводить за
свій рахунок капітальний ремонт
орендованого приміщення разом з
загальним капітальним ремонтом
будівлі за рахунок амортизаційних
відрахувань.

Згідно частини 1 статті 628 Цивільного
кодексу України зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Частиною 3 статті 180 Господарського
кодексу України визначено, що при
укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Так, як вбачається з матеріалів справи,
позивач, як орендар вважав договір
укладеним, оскільки, з початку дії
оспорюваного Договору №640дп від
01.10.2008р. до 2011 року здійснював оплату
послуг за цим Договором.

Також, слід зазначити, що сторонами без
будь-яких застережень та зауважень
були підписані акти прийому-передачі
за Договором №640дп від 01.10.2008р.

З огляду на вищевикладене вбачається,
що сторонами Договору №640дп від
01.10.2008р. було досягнуто згоди щодо його
предмету.

Окрім того, жодних зауважень,
заперечень та/або пропозицій щодо
розірвання або зміни умов Договору
№640дп від 01.10.2008р. від позивача не
надходило, що свідчить про те, що свої
зобов'язання за оспорюваним Договором
№640дп від 01.10.2008р. відповідач виконував
належним чином, а сторонами при
укладенні оспорюваного Договору №640дп
від 01.10.2008р. було досягнуто згоди
стосовно орендованих приміщень.

Стосовно доводів позивача про те, що
спірний договір оренди №640дп від 01.10.2008
року було укладено між сторонами без
письмової згоди Банку, суд зазначає про
наступне.

ПАТ "Укрсоцбанк" надавав свою згоду на
укладення договору №640дп від 01.10.2008 р.,
був обізнаний зі змістом даного
Договору, не висував жодних вимог до
відповідача відносно даного договору.

Крім того, ПАТ "Укрсоцбанк" приймав
участь у судовій справі № 922/5190/13 за
позовом ТОВ "ЕКО-КОМУНЕНЕРГО" до ДП
"Завод імені В.О. Малишева" про
стягнення заборгованості з орендної
плати за договором оренди №640дп від
01.10.2008 року в якості третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні позивача,
повністю підтримав позовні вимоги TOB
"ЕКО-КОМУНЕНЕРГО", посилаючись на їх
законність та обґрунтованість, про що
свідчить рішення господарського суду
Харківської області від 24.02.2014р. у
справі № 922/5190/13.

Отже, позовні вимоги позивача
спростовуються вищевикладеним та не
можуть бути підставою для задоволення
позовних вимог.

З урахуванням ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України
(судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності;
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами; кожна сторона повинна
довести обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень) обов'язок по доведенню
цього факту (відсутності в усіх
учасників правочину наміру створити
юридичні наслідки) покладений на
позивача.

Таким чином, суд зазначає, що позовні
вимоги позивача є безпідставними та
необґрунтованими, які суперечать
приписам діючого законодавства, а тому
у суду відсутні правові підстави для їх
задоволення.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат суд керується ст. 49 ГПК
України. У спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав
судовий збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката, витрати по сплаті судового
збору та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином, судовий збір у даному разі,
покладається на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції
України, статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 02.06.2014 р.

Суддя Є.М. Жиляєв