м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/716/14 21.05.14За позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВІДІ АВТОСІТІ
до Публічного акціонерного товариства
за участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: 1) Товариство з
обмеженою відповідальністю «ВІДІ ДРІМ
МОТОРЗ»; 2) Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Укравтопром»; 3) Товариство з обмеженою
відповідальністю «Українська
Торгово-Промислова Компанія»; 4)
обмеженою відповідальністю «ВіДі
Термінал»; 5) Товариство з обмеженою
відповідальністю «БЛГ ВіДі Логістікс»;
6) Товариство з обмеженою
відповідальністю «ВіДі Автострада»; 7)
Товариство з обмеженою
відповідальністю «ВіДі Авто Кепітал»;
8) Товариство з обмеженою
відповідальністю «ВіДі Авто
Менеджмент Груп»; 9) ОСОБА_4
про визнання договору про надання
відновлювальної відкличної кредитної
лінії № 100.2.3-01/71К-07 від 25.12.2007 недійсним.
Головуючий суддя - Сташків Р.Б.
Судді:
Представники сторін:
від позивача - Шевчук А.С. (представник
від відповідача - Воронов І.О.
(представник за довіреністю);
від третьої особи-1 - Миронов І.Є.
(представник за довіреністю);
від інших третіх осіб - не з'явились.
Товариство з обмеженою
відповідальністю «ВІДІ АВТОСІТІ
ОДЕСА» (далі - Позивач) звернулося до
господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «ВТБ Банк» (далі -
Відповідач) про визнання договору про
надання відновлювальної відкличної
кредитної лінії № 100.2.3-01/71К-07 від 25.12.2007
Розгляд справи судом неодноразово
відкладався, склад суду змінювався.
Ухвалою від 07.04.2014 судом було
призначено колегіальний розгляд
справи №910/716/14, розпорядженням в.о.
Голови господарського суду міста Києва
від 07.04.2014 розгляд справи доручено
здійснювати у складі: головуючий суддя
Сташків Р.Б., судді Літвінової М.Є. та
Отрош І.М., та ухвалою від 07.04.2014 розгляд
справи колегією було призначено на
Позовні вимоги мотивовані тим, що на
думку Позивача кредит у доларах США
надавався Відповідачем незаконно, так
як у Відповідача на момент укладення
вказаного договору була відсутня
індивідуальна ліцензія НБУ для
здійснення операцій, передбачених
Кредитним договором.
Відповідач проти позову заперечує,
зазначаючи, що надання та одержання
кредиту в іноземній валюті та сплата
процентів за цим кредитом не потребує
наявності індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти як
засобу платежу на території України у
жодної зі сторін кредитного договору.
Відповідачем 12.03.2014 було подано
клопотання про застосування наслідків
недійсності правочину у вигляді
накладення арешту на майно, передане в
забезпечення зобов'язань позичальника
за спірним договором, Товариства з
обмеженою відповідальністю «ВІДІ
АВТОСІТІ ОДЕСА», у випадку задоволення
Крім того 12.03.2014 Відповідачем було
подано заяву про застосування строків
Третя особа-1 письмових пояснень по
суті спору не подала, проте у судовому
засіданні 21.05.2014 заявила усне
клопотання про відкладення розгляду
справи для ознайомлення з матеріалами
справи та для належної підготовки до
судового засідання.
Судом вказане клопотання було
відхилено, оскільки від часу залучення
до участі у розгляді справи Третьої
особи-1 минуло багато часу, та Третя
особа-1 не була позбавлена права та
можливості (в матеріалах справи
відсутні докази протилежного) за
необхідності ознайомитись з
матеріалами справи та подати суду
У судове засідання 21.05.2014 представники
усіх Третіх осіб, окрім Третьої особи-1,
не з'явилися, хоча судом були вчинені
всі дії щодо належного повідомлення
Третіх осіб про призначення справи до
розгляду в засіданні суду, про час і
місце його проведення, оскільки ухвали
суду надсилалися на адреси їх
місцезнаходження та були отримані
ними, що вбачається з залучених до
справи зворотних повідомлень про
вручення поштових відправлень.
Отже Треті особи, як учасники судового
процесу не були позбавлені права та
можливості (в матеріалах справи
відсутні докази протилежного)
забезпечити за необхідності участь у
судовому засіданні своїх повноважних
А неможливість направлення
повноважних представників та
неможливість розгляду справи без його
участі підлягає доведенню на загальних
підставах (статті 32 - 34 ГПК України),
причому відсутність коштів для оплати
послуг представника не може свідчити
про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.
Суд також приймає до уваги, що явка
представників третіх осіб у судові
засідання обов'язковою не визнавалась,
а отже направлення представників було
правом, а не обов'язком, та Третіми
особами не обґрунтовано підстав
необхідності прийняття їх
представниками особистої участі в
судовому засіданні.
Судом враховано, що відповідно до
пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
Судом не встановлено обставин, які б
перешкоджали чи не дозволяли
розглянути спір у даному судовому
Відтак, суд дійшов висновку про
відсутність встановлених ст. 77 ГПК
України підстав для відкладення
розгляду справи та здійснює розгляд за
наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд
25.12.2007 між Відповідачем (Банк, Кредитор)
та Позивачем (Позичальник) було
укладено Договір про надання
відновлювальної відкличної кредитної
лінії №100.2.3-01/71К-07 (Кредитний договір),
відповідно до умов якого Банк
зобов'язався надати Позичальнику
кредит у формі кредитної лінії в межах
встановленого ліміту в розмірі 700000
доларів США окремими траншами, а
Позичальник зобов'язався його
прийняти, належним чином
використовувати та повернути на
умовах, передбачених Кредитним
договором, сплатити проценти та інші
Також, між Позивачем та Третіми особами
по справі було укладено низку
договорів поруки та застави, з метою
забезпечення виконання зобов'язань
Позичальника за Кредитним договором.
Заявляючи позовні вимоги про визнання
Кредитного договору недійсним Позивач
зазначає, що кредит у доларах США
надавався Відповідачем незаконно, так
як у Відповідача на момент укладення
вказаного договору була відсутня
індивідуальна ліцензія НБУ для
здійснення операцій, передбачених
Кредитним договором.
Проте, з позицією Позивача, викладеною
у позові та наведеною вище, суд не може
погодитись з наступних підстав.
Відповідно до статті 99 Конституції
України грошовою одиницею України є
гривня. Разом з тим, визначаючи
правовий статус гривні, вказана норма
Основного Закону не встановлює сферу
її обігу та будь-яких обмежень щодо
можливості використання в Україні
грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.
Частина 1 статті 533 ЦК України
встановлює загальне правило,
відповідно до якого грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях. Між тим, диспозиція норми
частини 3 цієї статті дозволяє
використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями у
випадках, порядку та на умовах,
встановлених законом.
Аналогічний режим використання
національної та іноземної валюти при
виконанні грошових зобов'язань
передбачений ГК України. Зокрема,
частиною 2 статті 198 ГК України
встановлено, що грошові зобов'язання
учасників господарських відносин
повинні бути виражені і підлягають
оплаті у гривнях; грошові зобов'язання
можуть бути виражені в іноземній
валюті лише у випадках, якщо суб'єкти
господарювання мають право проводити
розрахунки між собою в іноземній
валюті відповідно до законодавства.
Виконання зобов'язань, виражених в
іноземній валюті, здійснюється
відповідно до закону.
Спеціальне законодавство України у
сфері банківської діяльності та
діяльності небанківських фінансових
установ не містить приписів, які б
забороняли банкам або іншим фінансовим
установам надавати кредити в іноземній
Так, згідно зі статтею 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 2 Закону України
«Про банки і банківську діяльність»
кошти - гроші у національній або
іноземній валюті чи їх еквівалент.
Згідно з статтею 345 ГК України кредитні
операції банків полягають у розміщенні
від свого імені, на власних умовах та на
власний ризик залучених коштів
юридичних осіб (позичальників) та
громадян. Кредитними визнаються
банківські операції, визначені як такі
законом про банки і банківську
Статті 47 та 49 Закону України «Про банки
і банківську діяльність» визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти, яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.
Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання і валютного
контролю є Декрет Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю»
(далі - Декрет), стаття 1 якого відносить
надання кредитів в іноземній валюті до
Частиною 1 статті 5 Декрету передбачено,
що Національний банк України видає
індивідуальні та генеральні ліцензії
на здійснення валютних операцій, які
підпадають під режим ліцензування
згідно з цим Декретом.
При цьому, генеральні ліцензії
видаються комерційним банкам та іншим
фінансовим установам України,
національному оператору поштового
зв'язку на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання (частина 2 статті 5 Декрету).
Індивідуальні ліцензії видаються
резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції (частина 4 статті 5
Індивідуальної ліцензії потребують,
зокрема, такі операції:
- надання і одержання резидентами
кредитів в іноземній валюті, якщо
терміни і суми таких кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі (підпункт «в»
пункту 4 статті 5 Декрету);
- використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави (підпункт «г» пункту 4
На сьогодні законодавством не
встановлено терміни та суми кредитів в
іноземній валюті як критерій їх
віднесення до сфери дії режиму
індивідуального ліцензування. Ця
обставина, з огляду на відсилочний
характер норми Декрету, не дозволяє
поширити режим індивідуального
ліцензування на валютні операції,
пов'язані з наданням резидентами
(банками та іншими фінансовими
установами) кредитів в іноземній
Національний банк України у своєму
правомірність укладання кредитних
договорів в іноземній валюті» у зв'язку
з запитами банків з питання щодо
правомірності укладання кредитних
договорів в іноземній валюті повідомив
про те, що операція з надання банками
кредитів в іноземній валюті не
потребує індивідуальної ліцензії.
Таким чином, операція з надання банками
кредитів в іноземній валюті не
потребує індивідуальної ліцензії.
Відповідно до норм статей 192, 533, 1054 ЦК
України, статті 198 ГК України, статей 32,
44 Закону України «Про Національний
банк України», статей 2, 47, 49 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність», статей 1, 4, 34 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг», статей 1, 3, 5 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю», банки та інші
фінансові установи, які у
встановленому порядку отримали
генеральну ліцензію Національного
банку України на здійсненну валютних
операцій, мають достатні юридичні
підстави та законне право для надання
резидентам України кредитів в
Як вбачається з матеріалів справи,
Відповідачу була видана Національним
банком України Банківська ліцензія № 79
від 20.04.2007, згідно з якою Відповідачу
надано право здійснювати банківські
операції, визначені частиною першою та
пунктами 5-11 частини другої статті 47
Закону України «Про банки та
банківську діяльність».
Окрім того, в матеріалах справи наявний
виданий Національним банком України
Дозвіл № 79-1 від 20.04.2007 (з додатком),
згідно якого Відповідач має право
здійснювати валютні операції, зокрема
операції з валютними цінностями щодо
залучення та розміщення іноземної
валюти на валютному ринку України, і ін.
З вищевикладеного вбачається, що
Відповідач на підставі банківської
ліцензії та письмового дозволу на
здійснення операцій з валютними
цінностями має право здійснювати
операції з надання кредитів в
Додатково слід зазначити, що порядок та
умови видачі Національним банком
України резидентам і нерезидентам
індивідуальних ліцензій на
використання безготівкової іноземної
валюти на території України як засобу
платежу регламентує Положення про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
(затверджено постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483; зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 9
-Положення), яке було розроблено
Національним банком України
відповідно до вимог статей 5, 11, 13
Декрету, а також статей 7 і 44 Закону
України «Про Національний банк
України» (пункти 1.1, 1.2 Положення).
Відповідно до пункту 1.5 вказаного
Положення використання іноземної
валюти як засобу платежу без ліцензії
дозволяється, зокрема, якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку, на
здійснення яких Національний банк
України видав йому банківську ліцензію
та письмовий дозвіл на здійснення
операції з валютними цінностями). У
всіх інших випадках використання
іноземної валюти як засобу платежу
можливе лише за наявності ліцензії.
Виходячи з наведеного, надання та
одержання кредиту в іноземній валюті
та сплата процентів за цим кредитом не
потребує наявності індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти як засобу платежу на території
України у жодної зі сторін кредитного
Крім того, суд зауважує, що відсутність
у сторін індивідуальної ліцензії
Національного банку України не дає
підстав для визнання недійсним
Кредитного договору, у якому міститься
положення про видачу кредиту у
іноземній валюті та сплату відсотків
за користування іноземною валютою.
Відсутність у необхідних випадках
відповідних індивідуальних ліцензій
може бути підставою лише для
застування до учасників валютних
відносин передбачених законодавством
України певних заходів
Так, підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення його
сторонами вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст.
Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.
Зокрема: 1) зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності; 3)
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; 4) правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; 5) правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29 травня 2013 року № 11 «Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»,
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків.
Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Позивачем не доведено суду належними
засобами доказування, що оскаржуваний
ним Кредитний договір в момент його
укладення суперечив закону, а відтак,
суд дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
із наведених Позивачем обґрунтувань
позову, та їх відхиляє.
Також, в зв'язку з встановленням судом
необґрунтованості заявлених позовних
вимог та відсутністю порушення
Відповідачем охоронюваних законом
прав та інтересів Позивача, у суду
відсутні підстави за клопотанням
Відповідача застосовувати позовну
давність до заявлених вимог.
Аналогічну правову позицію викладено в
п. 2.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№ 10 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішення господарських спорів».
Судовий збір, відповідно до положень
статті 49 ГПК України, покладається на
Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд
У задоволенні позову відмовити
Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 26.05.2014

Головуючий суддя
Р.Б. Сташків

Суддя
М.Є. Літвінова

Суддя
І.М. Отрош