ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.05.2014 Справа № 920/562/14

за позовом: Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Конотоп Сумської області

до відповідача: 36-ий
шляховідновлювальний загін Державної
спеціальної служби транспорту, м.
Конотоп Сумської області

про стягнення 37 151 грн. 15 коп.

Суддя Б.І. Лиховид

За участі представників сторін:

від позивача: не прибув

від відповідача: Ярошенко О.О.,
довіреність № 143 від 16.04.2014р.

у судовому засіданні брала участь
секретар с/з Ейсмонт М.О.

Суть спору: позивач у позовній заяві
просить суд стягнути з відповідача на
свою користь заборгованість за
неналежне виконання умов договору № 76
від 21.11.2012р. у сумі 37 151 грн. 15 коп., з яких:
15 100 грн. 00 коп. - основна заборгованість,
1 318 грн. 25 коп. - пеня за несвоєчасне
виконання грошового зобов`язання, 453
грн. 00 коп. - штраф у розмірі 3% від
вартості продукції за одноразову
необґрунтовану відмову від виконання
своїх зобов`язань, 15 220 грн. 80 коп. -
інфляційні збитки, 453 грн. 00 коп. - 3%
річних, 4 606 грн. 10 коп. - курсова різниця
на момент стягнення заборгованості, а
також просить суд стягнути з
відповідача на свою користь витрати по
сплаті судового збору та витрати на
правову допомогу.

Згідно відзиву на позовну заяву за № 207
від 24.04.2014р., відповідач визнає суму
основної заборгованості перед
позивачем та зазначає, що платіжне
доручення про сплату заборгованості
перед позивачем неодноразово
подавалось до управління Державної
казначейської служби, проте, проплата
останнім здійснена не була з невідомих
для відповідача причин. Що стосується
іншої частини позовних вимог, то
відповідач заперечує та просить суд
відмовити в їх задоволенні.

У дане судове засідання
представник позивача не прибув, проте
електронною поштою надійшла заява від
19.05.2014р., в якій позивач просить суд
відкласти розгляд справи у зв`язку із
залученням його представника для
підготовчих заходів до виборів
Президента України та неможливістю
прибуття у судове засідання.

Суд зазначає, що відкладення
розгляду справи, у відповідності до ст.
77 ГПК України, є правом та прерогативою
суду, основною умовою для якого є не
відсутність у судовому засіданні
представників сторін, а неможливість
вирішення спору у відповідному
судовому засіданні. Беручи до уваги
наявність в матеріалах справи
достатньо доказів для вирішення спору,
а також враховуючи, що строк розгляду
справи, встановлений статтею 69 ГПК
України, закінчився, суд вважає
клопотання позивача від 19.05.2014р. про
відкладення розгляду справи
необґрунтованим та відмовляє в його
задоволенні.

У дане судове засідання представник
відповідача надав заперечення проти
позову № 290 від 14.05.2014р., згідно якого
визнає основну заборгованість перед
позивачем в сумі 15 100 грн. 00 коп., в іншій
частині заперечує проти позовних
вимог, а також проти стягнення витрат
на оплату послуг адвоката.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення повноважного
представника відповідача, оцінивши
надані докази, суд встановив:

Між позивачем та відповідачем
21.11.2012р. був укладений договір № 76,
відповідно до розділу 1 якого
постачальник (позивач) передає у
власність замовника (відповідача)
комп`ютерну техніку (товар) протягом
десяти банківських днів з моменту
отримання заявки в письмовій або усній
формі, а замовник (відповідач) сплачує
за товар протягом тридцяти банківських
днів з моменту отримання товару в
асортименті, кількості та за цінами,
які зазначені у рахунках або (та)
накладних.

Пунктом 2.1 договору встановлено, що
загальна вартість товару складає 15 100
грн. 00 коп. (п`ятнадцять тисяч сто
гривень) без ПДВ.

Згідно пунктів 3.2 та 3.3 зазначеного
договору, дата поставки товару є дата
підписання відповідачем видаткової
накладної. Зобов`язання позивача щодо
поставки товару вважаються виконаними
у повному обсязі з моменту передачі
товару у власність відповідача.

Пунктом 4.2 передбачений обов`язок
відповідача своєчасно проводити
оплату на підставі рахунків або (та)
накладних, що надаються позивачем.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених ст. 11 цього
Кодексу, тобто із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки, зокрема, з договорів та інших
правочинів.

Договір № 76 від 21.11.2012 року, який
за своєю правовою природою є договором
поставки, підписаний повноважними
представниками сторін, відповідає
вимогам, передбаченим ст. ст. 628, 639, 837
Цивільного кодексу України щодо змісту
та форми договору, не розірваний
сторонами та не визнаний недійсним в
судовому порядку.

У ст. 712 Цивільного кодексу України
закріплено, що за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу
України встановлено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України
визначено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Як встановлено матеріалами справи,
позивач свої зобов`язання відповідно
до договору № 76 від 21.11.2012р. виконав, що
підтверджується матеріалами справи.
Факт поставки товару відповідачу
підтверджується видатковою накладною
№ РН-0000053/382 від 21.11.2012р., підписаною
позивачем та повноважним
представником відповідача, копія якої
наявна в матеріалах справи (а. с. 13), а
також копією довіреності № 101 від
21.11.2012р., виданої на отримання від
позивача цінностей за вищевказаною
видатковою накладною (а. с. 14).

Відповідач свої зобов'язання за
договором № 76 від 21.11.2012р. не виконав,
тому його заборгованість перед
позивачем по сплаті за поставлений
товар склала 15 100 грн. 00 коп. У відзиві та
запереченні на позовну заяву
відповідач визнає суму основної
заборгованості перед позивачем,
зазначаючи, що платіжне доручення про
сплату заборгованості перед позивачем
було подане до Конотопського
управління Державної казначейської
служби України в Сумській області та
знаходиться на обліку в управлінні,
проте проплата останнім здійснена не
була. Дане твердження відповідача
підтверджується листом Конотопського
управління Державної казначейської
служби України в Сумській області №
05-17-1/1017 від 24.04.2014р.

Відповідно до ст. 610 Цивільного
кодексу України порушення зобов'язання
є його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання.

Перебування платіжного доручення
на суму 15 100 грн. 00 коп. на обліку в
управлінні Державної казначейської
служби не є підставою для звільнення
відповідача від сплати заборгованості
перед позивачем, оскільки грошові
кошти в сумі 15 100 грн. 00 коп., на
виконання умов договору № 76 від
21.11.2012р., позивачем за поставлений товар
отримані не були.

На день розгляду справи в суді
основна заборгованість відповідача
перед позивачем склала 15 100 грн. 00 коп.,
що підтверджується матеріалами справи
та визнається відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання на лежним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутно сті
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться. До
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбаченим цим Кодексом.

Аналогічна норма щодо виконання
зобов`язань міститься в статті 526
Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 629 Цивільного
кодексу України, договір є обов`язковим
для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести суду ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Позивач, з урахуванням всіх обставин
справи, подав суду достатньо доказів,
які об'єктивно і у визначеному законом
порядку підтвердили його позицію щодо
наявності заборгованості відповідача
перед ним в сумі 15 100 грн. 00 коп. За таких
обставин, суд дійшов висновку, що
вимоги позивача в частині основного
боргу є правомірними, обґрунтованими і
підлягають задоволенню.

Крім цього, позивачем заявлені
вимоги по стягненню з відповідача пені
у розмірі 1 318 грн. 25 коп. та штрафу у
розмірі 453 грн. 00 коп.

Відповідальність відповідача за
несвоєчасну оплату або несплату
одержаного товару у вигляді стягнення
пені передбачена п. 7.4 договору № 76 від
21.11.2012р., згідно якого відповідач за
прострочення оплати поставленої та
прийнятої продукції несе
відповідальність перед позивачем у
вигляді пені у розмірі однієї
облікової ставки НБУ від належної до
сплати суми за кожен день прострочення
за термін оплати, вказаний в п. 1.1
договору.

Відповідно до частини 6 статті 231 ГК
України штрафні санкції за порушення
грошових зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Згідно з частиною 2 статті 343 ГК
України платник грошових коштів
сплачує на користь одержувача цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін, але не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 ЗУ «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» передбачає, що платники
грошових коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 ЗУ «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» визначає, що розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського
кодексу України передбачено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Враховуючи приписи статті 232 ГК
України щодо строку нарахування пені,
судом було здійснено перерахунок
заявленої позивачем до стягнення з
відповідача пені, після чого сума пені
склала 565 грн. 32 коп.

На підставі вищевикладеного, суд
вважає за необхідне задовольнити
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача пені частково, а саме в
сумі 565 грн. 32 коп. В іншій частині
позовних вимог щодо стягнення з
відповідача пені, суд відмовляє в їх
задоволенні.

Також суд відмовляє у задоволенні
позовних вимог щодо стягнення з
відповідача 453 грн. 00 коп. штрафу за
одноразову необґрунтовану відмову від
виконання своїх зобов`язань, оскільки,
як вбачається з матеріалів справи,
відповідач не відмовлявся від
виконання свої договірних зобов`язань
та здійснював заходи для погашення
заборгованості перед позивачем, що
підтверджується листом Конотопського
управління Державної казначейської
служби України в Сумській області №
05-17-1/1017 від 24.04.2014р.

Крім того, за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань по
договору № 76 від 21.11.2012р., позивач
просить стягнути з відповідача 453 грн. 00
коп. 3% річних та 15 220 грн. 80 коп.
інфляційних збитків.

Згідно зі статтею 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної
норми, наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох процентів річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Враховуючи викладене, позовні вимоги
стосовно стягнення з відповідача на
користь позивача 3% річних та
інфляційних збитків визнаються судом
обґрунтованими. Проте судом було
здійснено перерахунок нарахованого
позивачем інфляційного збільшення
суми боргу, а саме розмір інфляційних
збитків, який підлягає стягненню з
відповідача становить 196 грн. 30 коп.
Таким чином суд задовольняє позовні
вимоги в частині стягнення з
відповідача на користь позивача 453 грн.
00 коп. 3% річних та 196 грн. 30 коп.
інфляційного нарахування на суму боргу
на підставі ст. 625 ЦК України.

У задоволенні позовних вимог в
частині стягнення з відповідача 4 606
грн. 10 коп. курсової різниці суд
відмовляє, оскільки чинним
законодавством не передбачена
відповідальність через коливання
курсу НБУ.

Як встановлено судом, позивач
просить стягнути з відповідача витрати
на правову допомогу у розмірі 2 500 грн. 00
коп.

Згідно постанови Вищого
господарського суду України по справі
№ 34/34-09(33/389-07) від 29.09.2010р. до завершення
розгляду справи в господарському суді
першої інстанції слід надати суду
документи, що підтверджують факт
понесення витрат на оплату послуг
адвоката. Такими документами є: договір
про надання правової допомоги (в ньому
повинно бути обов'язково зазначено в
якій господарській справі
здійснюється представництво прав та
інтересів, розмір гонорару та порядок
його оплати; копія свідоцтва про право
на заняття адвокатською діяльністю;
довіреність (орден); документ, що
свідчить про оплату послуг (платіжне
доручення, банківська виписка,
видатковий касовий ордер).

В матеріалах справи є всі вказані
вище документи, але докази того, що
оплата за надані правові послуги
стосується саме справи № 920/562/14, а не до
будь-якої іншої, позивачем подані не
були. Так, відповідно до п.1.1. договору
про надання правової допомоги № 1 від
20.01.2014 року, адвокат зобов'язується
надати допомогу за окремими
дорученнями клієнта. В зазначеному
договорі відсутні пункти, якими
регулюється умови та порядок оплати за
надані послуги. Також у договорі № 1 від
20.01.2014р. та в довіреності, якою позивач
надав повноваження ОСОБА_4 бути його
представником, відсутнє підтвердження
того, що представництво інтересів
позивача здійснюється саме у справі
про стягнення заборгованості за
договором № 76 від 21.11.2012р. Ні в
розрахунку наданих послуг, ні в копії
квитанції № 47 від 20.01.2014 року не йде
мова про те, що кошти сплачувались
відносно справи № 920/562/14. Згідно
розрахунку, позивач оплатив послуги за
складання позовної заяви з проведення
розрахунків заборгованості та за
участь у розгляді справи до винесення
рішення по суті, але конкретно не
зазначено за яким договором надані
послуги відносно стягнення
заборгованості.

Враховуючи, що позивач не надав
доказів того, що сплата 2 500 грн. 00 коп. є
витратами, понесеними позивачем у
зв'язку з наданням консультацій,
складанням позовної заяви, участі у
судовому засіданні саме по даній
справі, вимоги позивача щодо
відшкодування витрат на адвокатські
послуги у розмірі 2 500 грн. 00 коп.
задоволенню не підлягають.

Відповідно до Закону України «Про
судовий збір», ст. ст. 44, 49
Господарського процесуального кодексу
України, судовий збір покладається на
сторони пропорційно задоволених
позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82 - 85,
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

В И Р І Ш И В
:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з 36-ого
шляховідновлювального загону
Державної спеціальної служби
транспорту (41600, Сумська область, м.
Конотоп, вул. Клубна, 87, код 38426944) на
користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) 15 100 грн. 00
коп. основного боргу, 565 грн. 32 коп. пені,
453 грн. 00 коп. 3% річних, 196 грн. 30 коп.
інфляційних збитків, 780 грн. 03 коп.
витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

4. Наказ видати після набрання
рішенням законної сили.

Повне рішення складено 20.05.2014р.

СУДДЯ
Б.І. ЛИХОВИД