РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2014 р.
Справа № 903/18/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

головуюча суддя
Сініцина Л.М.

судді
Гудак А.В.

Олексюк Г.Є.

при секретарі судового засідання
Лукащик Г.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу позивача -
Підприємця ОСОБА_2 від 17.03.2014 р. на
рішення господарського суду
Волинської області від 03.03.14 р. у справі
№ 903/18/14

за позовом Підприємця ОСОБА_2

до відповідача Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення 396 682,52 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_5 (ОСОБА_2) -
підриємець; ОСОБА_6 - адвокат, ордер в
справі;

від відповідача: ОСОБА_7 - представник,
довіреність в справі.

Рішенням господарського суду
Волинської області від 03.03.2014 р. у
справі № 903/18/14 (суддя Пахолюк В.А.)
відмовлено в позові Підприємця ОСОБА_2
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
про стягнення 396 682,52 грн. При прийнятті
рішення суд виходив з того, що боргова
розписка не містить істотної умови
договору позики, як це визначено
статтею 1046 ЦК України, а саме факту
передачі грошових коштів, а її зміст не
відповідає вимогам статті 180 ГК
України, статті 1047 ЦК України; в даному
випадку розписка-договір позики від
05.12.2012 р. на суму 336 000 грн. є
зобов'язанням, яке виникло без
фактичного вчинення особами
(сторонами) будь-яких дій, визначених
статтею 1046 ЦК України і свідчить про те,
що вказаний правочин є неукладеним, та
таким, що не створює будь-яких
юридичних прав та обов'язків,
відповідно відсутні правові підстави
для задоволення заявлених позовних
вимог.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
Підприємець ОСОБА_2 звернувся з
апеляційною скаргою від 17.03.2014 р., в якій
просив скасувати рішення
господарського суду Волинської
області від 03.03.2014 р. у справі № 903/18/14 та
прийняти нове про задоволення позову,
посилаючись на те, що оскаржуване
рішення постановлене за
невідповідності висновків викладених
в рішенні обставинам справи, з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що відповідно до
статті 104 ГПК України є підставами для
скасування рішення місцевого
господарського суду і прийняття нового
рішення про задоволення позову.
Позовні вимоги обґрунтовуються
розпискою від 05.12.2012 р., згідно якої
позивач надав відповідачу в борг 336 000,00
грн., які останній зобов'язався
повернути позивачу до 13.12.2012 р. Суд
правильно встановив, що в даній
розписці відображений обов'язок
позичальника по поверненню позики
передбачений статтею 1049 ЦК України,
однак, суд помилково прийшов до
висновку про те, що якщо боргова
розписка не містить істотної умови
договору позики як це визначено
статтею 1046 ЦК України, а саме слів про
передачу грошових коштів, тому
відсутній факт передачі коштів, а
відповідно - договір позики є
неукладеним. Письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.
Суд помилково вважає, що факт передачі
коштів обов'язково має бути
відображений у розписці і прийшов до
суперечливого висновку про наявність
зобов'язання з повернення позики без
вчинення дій визначених статтею 1046 ЦК
України (без факту передачі коштів), що
на думку суду є підставою вважати
договір позики неукладеним.

Відповідач - Фізична особа-підприємець
ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу
просить залишити рішення
господарського суду Волинської
області від 03.03.2014 р. у справі № 903/18/14
без змін, а скаргу - без задоволення,
посилаючись на те, що наведені судом
висновки ґрунтуються на повному,
всебічному та об'єктивному дослідженні
всіх обставин справи та зібраних по
справі доказів в їх сукупності. Суд
правильно дійшов висновку про те, що
надані позивачем докази не містять
будь-яких відомостей щодо обставин, на
яких ґрунтуються позовні вимоги;
правильно дійшов висновку про
відсутність між сторонами
правовідносин, які виникли на підставі
будь-яких господарських договорів, в
т.ч. договорів позики, про надання
поворотної фінансової допомоги, інших
господарських договорів в розумінні
статті 179 ГК України, що підлягають
грошовій оцінці, а також відсутність
будь-яких дій, спрямованих на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків, в т.ч. шляхом видачі
відповідачем боргового документу
(розписки). Будь-яких фактичних даних,
на підставі яких господарський суд мав
би встановити наявність чи відсутність
обставин, щодо факту надання боргового
документу та докази передачі
відповідачу коштів 05 грудня 2012 року,
докази виникнення заборгованості за
зобов'язаннями, з наданих позивачем
суду письмових пояснень та доданих
документів не вбачається. Суд
правильно дійшов висновку про те, що з
наданої позивачем розписки вбачається
виключно факт відображення в ній
обов'язку, а не фіксування
безпосередньо факту передачі коштів.
Невідповідності висновків суду, як
вважає скаржник, викладених у рішенні
суду обставинам справи та порушення
норм матеріального та процесуального
права не вбачається, а підстави для
його скасування - відсутні.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України (далі
ГПК України) у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
та перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Апелянт (позивач) ОСОБА_8 (ОСОБА_2) в
судовому засіданні апеляційну скаргу
підтримав в повному обсязі з підстав
зазначених в ній, вважає рішення
господарського суду незаконним та
необгрунтованим; підтримав письмове
клопотання про витребування доказів у
Луцького міського відділу УМВС та
експертної установи; пояснив, що
відповідно до розписки від 05.12.2012 р.
ОСОБА_4 мав повернути йому борг в сумі 336
000,00 грн. до 31.12.2012 р., однак на
сьогоднішній день відповідач
відмовляється повертати борг,
посилаючись на те, що ніякої розписки
не писав та жодних коштів від позивача
не отримував; кошти передав готівкою на
подвір'ї свого власного будинку,
розташованого у с. Змієнець, Луцького
району Волинської області, а саме: на
передньому сидінні машини, якою
приїхав до нього ОСОБА_4; свідків
передачі грошей немає; автомобіль
"Мерседес Бенц" білого кольору, на
номерний знак не звернув уваги; на
зауваження представника відповідача,
що в той час транспортний засіб
переобладнувався, відповів, що це не
забороняє ним користуватися, або міг
бути інший автомобіль білого кольору;
зазначив, що оригінал розписки вилучив
слідчий відділ УМВС для кримінального
провадження та проведення експертизи;
висновків експертизи немає, хоча вона
була призначена ще в березні 2014 р.;
пояснив, що стоянка транспортного
засобу внаслідок поломки, водієм якого
він був, та розвантаження вантажу
відбулися на Фермерському
господарстві "Кемпінг" (с. Велика
Омеляна, Рівненського району
Рівненської області вул. Дубенська, 11),
що підтверджується розпискою про
отримання вантажу відповідачем, не
пов'язані з позичкою коштів та не мають
відношення до справи і до не
повернутого боргу; зазначив, що ФГ
"Кемпінг" надало неправдиву інформацію
про те, що стоянка на прізвище ОСОБА_9 на
суму 1 300 грн. не була зареєстрована;
вважає розписку достатнім доказом
позики коштів відповідачу; просив
рішення господарського суду скасувати,
а апеляційну скаргу - задоволити,
стягути з відповідача основний борг,
штрафні санкції та 3% річних.

Представник апелянта в судовому
засіданні апеляційну скаргу підтримав
в повному обсязі з підстав зазначених в
ній, вважає рішення господарського
суду незаконним та необгрунтованим;
просив задоволити клопотання про
витребування доказів кримінального
провадження із Луцького міського
відділу УМВС та експертної установи;
зазначив, що відповідач не надав копії
документів, з якими звертався до
слідчих органів та експертної установи
щодо кримінальних проваджень; вважає,
що суд першої інстанції правильно
встановив, що між сторонами виникли
правовідносини позики, але хибно
вирішив, що має місце відображення в
розписці виключно обов'язку
позичальника, передбаченого статтею 1049
ЦК України; зазначив, що моментом
передачі коштів є дата видання
розписки, а саме 05.12.2012 р.; розписка від
05.12.2012 р., яка містить відомості про те,
хто і кому зобов'язаний передати кошти,
дату, штамп і печатку відповідача,
тягне за собою зобов'язання
відповідача повернути кошти; розписка,
підписана відповідачем, є достатнім
доказом для задоволення апеляційної
скарги, інших доказів позики коштів не
має; щодо невиконання зобов'язання
відповідачем, позивач звернувся до
правоохоронних органів, відкрито
кримінальне провадження щодо
шахрайських дій ОСОБА_4; вважає
незрозумілим посилання господарського
суду на статтю 1053 ЦК України щодо
ненадання доказів новації, оскільки
вона не була предметом спору; просив
рішення господарського суду скасувати,
а апеляційну скаргу - задоволити,
стягути з відповідача основний борг,
штрафні санкції та 3% річних.

Представник відповідача в судовому
засіданні апеляційну скаргу заперечив
в повному обсязі з підстав зазначених у
відзиві, вважає рішення господарського
суду законним та обгрунтованим;
пояснив, що немає жодних договорів чи
угод, які були б укладені між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4; ніякої розписки відповідач не
писав та кошти від позивача не
отримував; інших доказів, крім спірної
розписки немає, між позивачем та
відповідачем відсутні будь-які
правовідносини; пояснив, що
транспортний засіб "Мерседес Бенц"
білого кольору перебував на
переобладнанні з вантажного на
пасажирський, а тому відповідач не міг
05.12.2012 р. бути на подвір'ї позивача;
зазначив, що як тільки буде встановлено
істину правоохоронними органами щодо
справжності розписки, позивач може
звернутися з заявою про перегляд
справи за нововиявленими обставинами;
просив відхилити клопотання про
витребування доказів з Луцького
міського відділу УМВС та експертної
установи, рішення господарського суду
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Заслухавши пояснення позивача
(апелянта), його представника,
представника відповідача; розглянувши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, відзиву на апеляційну скаргу;
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ :

08.01.2014 р. Підприємець ОСОБА_2, звернувся
до господарського суду Волинської
області з позовом до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення
396 682,52 грн., в т.ч. 336 000,00 грн. основного
боргу, 25 342,68 грн. відсотків згідно
статті 1048 ЦК України, 24 790,36 грн.
штрафних санкцій згідно частини 6
статті 231 ГК України, 10 549,48 грн. 3 % річних
згідно статті 625 ЦК України (а.с.2-5).

Відповідач у відзиві на апеляційну
скаргу просив відмовити у задоволенні
позову за безпідставністю, оскільки
між ним та фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_2 будь-яких господарських
договорів, в т.ч. договорів позики,
договорів про надання поворотної
фінансової допомоги, інших
господарських договорів, що підлягають
грошовій оцінці не укладалося;
будь-яких дій, спрямованих на
встановлення, зміну чи припинення
цивільних прав та обов'язків щодо
громадянина ОСОБА_2, в т.ч. шляхом видачі
останньому боргового документу
(розписки) не вчинялося (а.с.26-28).

Відповідно до Витягів з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців ОСОБА_2
зареєстрований в державному реєстрі
фізичних осіб-підприємців 07.08.1997 р.,
ОСОБА_4 - 29.04.1998 р. (а.с.9-10).

21.05.2013 р. позивачем подано до
апеляційного суду заяву від 21.05.2014 р.
про уточнення анкетних даних позивача
(скаржника), в якій він повідомив, що з
особистих мотивів змінив прізвище і
ім'я з ОСОБА_2 на ОСОБА_5 та просив
стягнути з підприємця ОСОБА_4 на
користь підприємця ОСОБА_5 396 682 грн.52
коп. та судові витрати.

Заява позивача підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Згідно свідоцтва про зміну імені
НОМЕР_1 від 28.12.2013 р. ОСОБА_2, що народився
ІНФОРМАЦІЯ_1 р. змінив ім'я, про що 28.12.2013
р. складено відповідний актовий запис
№ 144; прізвище, власне ім'я, по батькові
після державної реєстрації зміни імені
- ОСОБА_5 (а.с.208).

Станом на 19.05.2014 р. до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців внесено
зміни та зареєстровано в реєстрі
ОСОБА_5 з первинною датою державної
реєстрації 07.08.1997 р. (а.с.209-210).

Отже, назву прізвища та ім'я позивача -
Підприємець ОСОБА_2 необхідно змінити
на Підприємець ОСОБА_5.

Як вбачається з матеріалів справи,
05.12.2012 р. підприємцем ОСОБА_4 була надана
розписка, яка складається з двох
частин. В першій частині розписки
зазначено, що розписка дана ФОП ОСОБА_4
в тому, що він отримав від ФОП ОСОБА_2
вантаж, який належить ТзОВ "Прем'єр
Декор" згідно видаткових накладних №
3550, № 3551 від 28 листопада 2012 р. в повному
обсязі та неушкодженому стані. Вантаж
був опломбований, номер пломби А29186660.
Товарно-транспортна накладна серії
02ААТ № 714198 від 28.11.2012 р. на загальну суму
110 223 грн. 53 коп. У другій частині даної
розписки зазначено, що він ФОП ОСОБА_4
зобов'язується повернути борг в
розмірі 336 000,00 грн. ОСОБА_2 до 13 грудня 2012
року включно (а.с.11).

Тобто, в першій частині розписки ФОП
ОСОБА_4 стверджує, що отримав від ФОП
ОСОБА_2 товарно-матеріальні цінності на
суму 110 223,53 грн., а в другій про обов'язок
повернути борг в сумі 336 000,00 грн.

Отже, перша частина не пов'язана з
другою і не мають відношення одна до
одної, а крім того, з другої частини
вбачається, що ФОП ОСОБА_4
зобов'язується повернути борг в
розмірі 336 000,00 грн. фізичній особі -
ОСОБА_2.

Дана обставина підтверджується також
поясненнями самого ОСОБА_2 (ОСОБА_5.) в
судовому засіданні в апеляційній
інстанції - 21.05.2014 р., з яких вбачається,
що гроші він позичав ОСОБА_4, як
фізичній особі, кошти передавав йому
готівкою на подвір'ї свого власного
будинку, розташованого у с. Змієнець,
Луцького району Волинської області, а
саме: на передньому сидінні автомобіля
"Мерседес Бенц" білого кольору, на якому
приїхав до нього ОСОБА_4; свідків
передачі грошей немає; частина
розписки про отримання вантажу
відповідачем, не пов'язана з позикою
коштів та не мє відношення до справи і
до не повернутого боргу (протокол
судового засідання, а.с.215-217).

Відповідно до частини 1 статті 21
Господарського процесуального кодексу
України (далі ГПК України) сторонами в
судовому процесі - позивачами і
відповідачами - можуть бути
підприємства та організації, зазначені
у статті 1 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 1 ГПК України
передбачено, що підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Оскільки, правовідносини, що виникли
між позивачем та відповідачем, є
правовідносинами позики, що фактично
виникли між фізичними особами, дана
справа не підвідомча господарському
суду. Даний спір може бути предметом
розгляду в суді загальної юрисдикції.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 80 ГПК
України господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо спір не
підлягає вирішенню в господарських
судах України.

Отже, колегія суддів приходить до
висновку, що у даній справі провадження
підлягає припиненню у зв'язку із її
непідвідомчістю господарському суду.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті
103 ГПК України апеляційна інстанція за
результатами розгляду апеляційної
скарги має право скасувати рішення
повністю або частково і припинити
провадження у справі або залишити
позов без розгляду повністю або
частково.

Підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права (пункт 4 частини 1
статті 104 ГПК України).

Оскільки рішення господарського суду
Волинської області від 03.03.2014 р. у
справі № 903/18/14 прийнято з порушенням
норм процесуального права, воно
підлягає скасуванню.

Таким чином, апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково.
Оскаржуване рішення у справі слід
скасувати, а провадження у справі
припинити.

Клопотання позивача про витребування з
слідчого відділу Луцького МВ УМВС
України у Волинській області та з
Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
при УМВС України у Волинській області
засвідчені копії висновків експертиз
по кримінальних провадженннях №
0000548; № 0001018 і № 0000263,
предметом дослідження яких була
розписка (елементи розписки)
підприємця ОСОБА_4 від 05.12.2012 р. (а.с.211) до
задоволення не підлягає, як
необґрунтоване та безпідставне.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
статтею 49, пунктом 1 частини 1 статті 80,
статтями 99, 101, пунктом 3 частини 1 статті
103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Змінити назву прізвища та ім'я позивача
- Підприємця ОСОБА_2 на Підприємець
ОСОБА_5.

Апеляційну скаргу Підприємця ОСОБА_5
(ОСОБА_2) від 17.03.2014 р. задоволити
частково.

Рішення господарського суду
Волинської області від 03.03.2014 р. у
справі № 903/18/14

скасувати.

Провадження у справі № 903/18/14 за позовом
Підприємця ОСОБА_5 (ОСОБА_2) до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення
396 682,52 грн., припинити.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуюча суддя
Л.М.Сініцина

Судді
А.В.Гудак

Г.Є.Олексюк