ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
16 тел. 235-24-26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2014 р.
Справа № 911/1058/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Лутак Т.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Селена Плюс»до
Приватного підприємства Фірми
«Базальт»про визнання недійсним
договору за участю представників:

від позивача:Соколовська Т.С.,
Соколовський С.В.від
відповідача:Галицький О.А.

суть спору:

Позивач звернувся до господарського
суду Київської області з вимогами про
визнання недійсним договору оренди №
30/09-2012 від 30.09.2012 р., укладеного між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Селена Плюс» та
Приватним підприємством Фірма
«Базальт», з моменту його укладення (з
моменту вчинення правочину).

В обґрунтування позовних вимог,
позивач посилається на те, що
оспорюваний договір є недійсним,
оскільки він не був спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним, а також був вчинений
під впливом обману.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 01.04.2014 р. порушено
провадження у даній справі та
призначено її розгляд у судовому
засіданні на 17.04.2014 р.

15.04.2014 р. через канцелярію
господарського суду Київської області
від позивача надійшли письмові
пояснення та документи по справі б/н
від 15.04.2014 р. (вх. № 6989/14 від 15.04.2014 р.).

До господарського суду Київської
області від відповідача надійшов
супровідний лист вих. № 66 від 16.04.2014 р.
(вх. № 7220/14 від 17.04.2014 р.), до якого додано
документи по справі та відзив на
позовну заяву вих. № 67 від 16.04.2014 р. (вх.
№ 7221/14 від 17.04.2014 р.), у якому останній
заперечує проти задоволення позову.

У судовому засіданні 17.04.2014 р. судом, в
порядку ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України,
оголошено перерву до 22.05.2014 р.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 17.04.2014 р., за клопотанням
представника позивача, продовжено
строк розгляду спору у справі № 911/1058/14
на п'ятнадцять днів.

21.05.2014 р. через канцелярію
господарського суду Київської області
від відповідача надійшли письмові
пояснення по справі вих. № 60 від 11.04.2014
р. та вих. № 76 від 20.05.2014 р. (вх. № 9476/14 від
21.05.2014 р. та вх. № 9477/14 від 21.05.2014 р.).

Присутні у судовому засіданні
представники позивача повністю
підтримали заявлені позовні вимоги та
просили суд їх задовольнити з підстав
викладених у позові.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечив з підстав викладених у
відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні 22.05.2014 р.,
відповідно до ч. 2 ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, присутніх у судовому засіданні,
дослідивши докази та оцінивши їх в
сукупності, суд

встановив:

30.09.2012 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Селена Плюс»
(орендар - позивач) та Приватним
підприємством Фірма «Базальт»
(орендодавець - відповідач) було
укладено договір оренди № 30/09-2012, за
умовами якого відповідач надає, а
позивач приймає в строкове платне
користування ящики для розчину 4
одиниці, 5 столів, 10 підставок для
кладки цегли (далі - об'єкт оренди).

Відповідно до п.п. 5.2, 5.3 договору
передача об'єкту оренди в оренду
оформляється актом прийому-передачі.
Об'єкт, що орендується, вважається
переданим в оренду з моменту
підписання акту прийому-передачі.

Згідно з п. 8.1 договору після закінчення
терміну оренди позивач зобов'язаний
передати відповідачу об'єкт оренди
протягом одного дня з моменту
закінчення терміну оренди за актом
передачі.

Пунктом 10.1 передбачено, що договір
набуває чинності з моменту його
підписання сторонами і діє до 01.04.2013 р.

На виконання умов договору оренди №
30/09-2012 від 30.09.2012 р. відповідач передав, а
позивач прийняв у строкове терміном на
шість місяців, до 01.04.2013 р., в платне
користування об'єкт оренди, про що
сторони склали акт прийому-передачі
від 30.09.2012 р., який підписаний
представниками сторін, скріплений
печатками та копія якого долучена до
матеріалів справи.

Позивач стверджує, що договір оренди №
30/09-2012 від 30.09.2012 р. насправді не був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
оскільки реальними правовими
наслідками укладення оспорюваного
договору, які були усно заявлені
відповідачем перед укладення цього
договору, мало стати включення суми
орендних платежів в акти виконаних
робіт за договором підряду з метою
збільшення вартості будівництва.
Однак, в подальшому відповідач
відмовився від своїх усних зобов'язань
щодо включення суми орендних платежів
в акти виконаних робіт, а тому позивач
вважає, що під час укладання
оспорюваного договору мав місце обман
з боку відповідача. У зв'язку з
зазначеним, позивач стверджує, що
договір оренди № 30/09-2012 від 30.09.2012 р. є
недійсним та звернувся з даним позовом
до суду.

Відповідач заперечуючи проти
задоволення позовних вимог
посилається на те, що вимоги позивача є
необґрунтованими та зазначає, що у
позивача існує заборгованість перед
відповідачем за договором оренди №
30/09-2012 від 30.09.2012 р., спір щодо стягнення
якої розглядається у господарському
суді міста Києва (справа № 910/2219/14), і
лише задля зупинення провадження у
справі № 910/2219/14 та уникнення сплати
орендних платежів позивач звернувся з
даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази та
наведені обґрунтування сторін за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу
України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину, зокрема: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу
України якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин
(абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від «Про
судову практику в справах про визнання
угод недійсними» від 29.05.2013 р. № 11).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Цивільного
кодексу України якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення (частина перша статті
229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 3.10 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від «Про
судову практику в справах про визнання
угод недійсними» від 29.05.2013 р. № 11
передбачено, що у вирішенні спорів про
визнання правочинів недійсними на
підставі статей 230 - 233 ЦК України
господарські суди повинні мати на
увазі, що відповідні вимоги можуть бути
задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне
введення в оману представника
підприємства, установи, організації
або фізичної особи, що вчинила
правочин, шляхом повідомлення
відомостей, які не відповідають
дійсності, або замовчування обставин,
що мали істотне значення для правочину
(наприклад, ненадання технічної чи
іншої документації, в якій описуються
властивості речі).

Правочин може бути визнаний вчиненим
під впливом обману у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману щодо фактів, які
впливають на укладення правочину.
Ознакою обману, на відміну від помилки,
є умисел: особа знає про наявність чи
відсутність певних обставин і про те,
що друга сторона, якби вона володіла
цією інформацією, не вступила б у
правовідносини, невигідні для неї.
Обман також має місце, якщо сторона
заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину,
або якщо вона замовчує їх існування.
Вбачається, що саме позивач як сторона,
яка діяла під впливом обману, повинен
довести наявність умислу з боку
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких її введено в оману,
і сам факт обману. Якщо все інше, крім
умислу, доведено, вважається, що мала
місце помилка. Варто враховувати, що
обман стосовно мотиву, тобто
внутрішнього спонукання особи до
здійснення правочину, не має істотного
значення. Зокрема, обман щодо
фінансового становища контрагента як
мотиву правочину не може бути
підставою для визнання правочину
недійсним (Лист Верховного Суду
України від 24.11.2008 р. «Практика розгляду
судами цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»).

Проте, позивачем всупереч вимог ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України не надано доказів укладення
ним договору внаслідок введення його в
оману відповідачем, а саме, внаслідок
повідомлення позивачу відомостей, що
не відповідають дійсності та
замовчування обставин, які мають
істотне значення для укладеної угоди
та не доведений навмисний характер дій
відповідача при укладенні спірного
договору.

Відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу
України фіктивним є правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним.

Пунктом 3.11 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від «Про
судову практику в справах про визнання
угод недійсними» від 29.05.2013 р. № 11
передбачено, що фіктивний правочин
(стаття 234 ЦК України) є недійсним
незалежно від мети його укладення,
оскільки сторони не мають на увазі
настання правових наслідків, що
породжуються відповідним правочином.
Таким може бути визнаний будь-який
правочин, в тому числі нотаріально
посвідчений. Якщо сторонами не вчинено
ніяких дій на виконання фіктивного
правочину, господарський суд приймає
рішення лише про визнання фіктивного
правочину недійсним без застосування
будь-яких наслідків. У разі коли на
виконання правочину було передано
якесь майно, такий правочин не може
розцінюватися як фіктивний. Саме лише
невчинення сторонами тих чи інших дій
на виконання правочину не означає його
фіктивності. Визнання фіктивного
правочину недійсним потребує
встановлення господарським судом
умислу його сторін. З урахуванням того,
що фіктивний правочин не спрямований
на набуття, зміну чи припинення
цивільних прав та обов'язків, він не
створює цивільно-правових наслідків
незалежно від того, чи він був визнаний
судом недійсним. У розгляді
відповідних справ суд має враховувати,
що ознака фіктивності має бути
притаманна діям усіх сторін правочину.
Якщо хоча б одна з них намагалася
досягти правового результату, то даний
правочин не може визнаватися
фіктивним. Позивач, який вимагає
визнання правочину недійсним, повинен
довести, що всі учасники правочину не
мали наміру створити правові наслідки
на момент його вчинення.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання умов договору оренди № 30/09-2012
від 30.09.2012 р. відповідач передав, а
позивач прийняв у строкове терміном на
шість місяців, до 01.04.2013 р., в платне
користування об'єкт оренди, про що
сторони склали акт прийому-передачі
від 30.09.2012 р.

Разом з тим, з наявних у матеріалах
справи листів вих. № 8 від 29.10.2012 р., вих.
№ 06 від 03.06.2013 р. та вих. № -01/02 від 28.02.2013
р. вбачається, що об'єкт оренди
перебував у користуванні позивача, у
зв'язку з чим оспорюваний договір не
може розцінюватися як фіктивний.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що в порушення вимог ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України позивач не довів, що учасники
правочину не мали наміру створити
правові наслідки на момент вчинення
правочину, а матеріалами справи
спростовані посилання позивача на
фіктивність оспорюваного договору.

З огляду на вищевикладене вбачається,
що позивачем не доведено, що при
укладенні спірного договору була
відсутня єдність волі і волевиявлення
сторін щодо намірів створення
цивільних прав та обов'язків у
правовідносинах оренди, що договір
укладено лише про людське око або з
метою приховати іншу угоду, а також що
відповідач умисно ввів позивача в
оману, маючи намір отримувати орендну
плату, внаслідок чого позивач
неправильно сприйняв предмет або інші
істотні умови договору, які вплинули на
його волевиявлення і при відсутності
яких по обставинах справи можна було б
вважати, що договір не був би укладений,
зокрема, що відповідач заперечував
наявність обставин, які б могли
перешкоджати вчиненню угоди, або
замовчував обов'язки, які покладені на
позивача за оспорюваним договором.

Твердження позивача про те, що
відповідач використовуючи фінансову
залежність позивача за договором
підряду наполіг на укладення договору
оренди з метою подальшого включення
суми орендних платежів в акти
виконаних робіт за договором підряду
не береться судом до уваги, оскільки
оспорюваний договір оренди № 30/09-2012 від
30.09.2012 р. не є складовою частиною
договору підряду від 08.10.2012 р. та
укладений раніше останнього.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов
висновку, що вимоги позивача про
визнання недійсним договору оренди №
30/09-2012 від 30.09.2012 р., укладеного між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Селена Плюс» та
Приватним підприємством Фірма
«Базальт», з моменту його укладення (з
моменту вчинення правочину) є
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають.

Судовий збір, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається судом на
позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Дане рішення набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги відповідно до ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України та може бути оскаржене в
порядку, передбаченому чинним
законодавством України.

Повне рішення складено: 28.05.2014 р.

Суддя
Т.В. Лутак