РІШЕННЯ

"13" травня 2014 р.Справа №
921/263/14-г/9Господарський суд
Тернопільської області

у складі судді Гевка В.Л.

Розглянув справу

за позовом Державної екологічної
інспекції у Тернопільській області,
вул. Шашкевича, 3, м. Тернопіль, 46008

до відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма "Карпати",
с. Космирин, Бучацького району,
Тернопільської області,48454

про cтягнення збитків, заподіяних
державі в результаті самовільного
водокористування в сумі 3542,40 грн.

За участю представників сторін:

позивача: Мазур Тетяна Василівна -
довіреність № 1-1/474 від 04.02.14 р.
відповідача: не
з'явився

Представнику позивача роз'яснено права
та обов'язки учасників судового
процесу у відповідності до приписів
ст.ст. 20, 22, 81-1 ГПК України.

Судом в порядку ст. 81-1 ГПК України
фіксація судового процесу технічними
засобами не здійснювалася через
відсутність відповідного клопотання
сторін.

Сторони, в порядку ст.ст. 64,77 ГПК
України, про дату, час, та місце
розгляду справи були повідомлені
належним чином у встановленому законом
порядку.

У судовому засіданні 13.05.2014р. оголошено
лише вступну та резолютивну частину
рішення.

Суть справи: Державна екологічна
інспекція у Тернопільській області,
вул. Шашкевича, 3, м. Тернопіль
звернулася до господарського суду з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма "Карпати",
с. Космирин, Бучацького району,
Тернопільської області про cтягнення
збитків, заподіяних державі в
результаті самовільного
водокористування в сумі 3542,40 грн.

Позовні вимоги підтверджуються
належним чином завіреними копіями:
акту перевірки дотримання
природоохоронного законодавства від
08.08.2013р.; протоколу №001858 про
адміністративне правопорушення від
07.10.2013р.; постанови про накладення
адміністративного стягнення від
22.10.2013р.; розрахунком розміру
відшкодування збитків, заподіяних
внаслідок самовільного
водокористування ТзОВ "Агрофірма
"Карпати" і претензії №1-1/485 від 04.02.2014р.
на суму 3542,40 грн.; іншими матеріалами.

Ухвалою господарського суду від
20.03.2014р. порушено провадження у справі
та її розгляд призначено на 15.04.2014 р. о 16
год. 05 хв. У відповідності до ст. 77 ГПК
України розгляд справи відкладався на
29.04.2014р. на 14 год. 50 хв. та на 13.05.2014р. на 15
год. 20 хв. з метою витребування судом
додаткових доказів.

Уповноважений представник позивача в
судове засідання прибув, позовні
вимоги підтримав повною мірою з
підстав викладених у позовній заяві
від 19.03.2014р. №1-1/1091 (вх.№269 від 19.03.2014р.) та
стверджує, що відповідач, в порушення п.
9 ст. 44 Водного кодексу України, у період
з 01.01.2010 р. по 07.08.2013 р. здійснював забір
води без дозволу на спеціальне
водокористування, що спричинило
державним інтересам тяжкі наслідки у
вигляді матеріальної шкоди на суму 3542
грн. 40 коп.

Відповідач участі уповноваженого
представника в судовому засіданні не
забезпечив, витребуваних судом
матеріалів не подав, причини неявки
суду не повідомив, клопотань про
відкладення розгляду справи не заявив,
хоча про дату, час та місце розгляду
справи був повідомлений належним чином
у відповідності до ст.ст. 64,77 ГПК
України, що підтверджується поштовими
повідомленнями з відміткою про
вручення поштової кореспонденції
адресату.

Враховуючи зазначені обставини,
беручи до уваги, що явка представників
сторін не визнавалась судом
обов'язковою, брати участь у судовому
засіданні є правом сторони,
передбаченим ст.ст.22,27 ГПК України,
доказів у справі є достатньо для
вирішення спору по суті, справа
розглядається без участі представника
відповідача, за наявними у ній
матеріалами відповідно до правил ст. 75
ГПК України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доводи позивача, оцінивши
представлені докази в їх сукупності,
судом встановлено наступне.

Відповідно до ч.2 ст.21 ГПК України,
позивачем є підприємства та
організації, що подали позов або в
інтересах яких подано позов про захист
порушеного чи оспорюваного права та
охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до ст.13 Конституції України,
природні ресурси, що знаходяться у
межах території України, є об'єктами
права власності українського народу й
повинні використовуватися відповідно
до закону.

Статтею 66 Конституції України
встановлено, що кожен зобов'язаний не
заподіювати шкоду природі, культурній
спадщині, відшкодовувати завдані ним
збитки.

Відповідно до норм Закону України від
25.06.1991 № 1264-XII "Про охорону
навколишнього природного середовища"
(далі по тексту також - Закон №1264-ХІІ) та
Водного кодексу України усі води
підлягають охороні від забруднення,
засмічення, вичерпання та інших дій.

Використання природних ресурсів
громадянами, підприємствами,
установами та організаціями
здійснюється з додержанням
обов'язкових екологічних вимог ст. 40
Закону №1264-ХІІ.

Відповідно до чинного законодавства
спеціально уповноваженими органами
управління в галузі охорони
навколишнього природного середовища,
використання природних ресурсів,
контролю за використанням коштів,
отриманих від користування чи
забруднення природних ресурсів є
Міністерство екології і природних
ресурсів України

Центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику із
здійснення державного нагляду
(контролю) у сфері охорони
навколишнього природного середовища,
раціонального використання,
відтворення і охорони природних
ресурсів є Державна екологічна
інспекція України, діяльність якої
спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра екології та природних
ресурсів України (п. 1 Положення про
Державну екологічну інспекцію України,
затвердженого Указом Президента
України від 13.04.2011 р. №454/2011).

В свою чергу, державна екологічна
інспекція у Тернопільській області є
територіальним органом Державної
екологічної інспекції України, який
діє у складі Держекоінспекції України
і їй підпорядковується.

Із змісту ст. 20-2 Закону №1264-ХІІ до
компетенції центрального органу
виконавчої влади, що реалізує
державну політику із здійснення
державного нагляду (контролю) у сфері
охорони навколишнього природного
середовища, раціонального
використання, відтворення і охорони
природних ресурсів, у сфері охорони
навколишнього природного середовища
належить: організація і здійснення у
межах компетенції державного нагляду
(контролю) за додержанням центральними
органами виконавчої влади та їх
територіальними органами, місцевими
органами виконавчої влади, органами
місцевого самоврядування в частині
здійснення делегованих їм повноважень
органів виконавчої влади,
підприємствами, установами та
організаціями незалежно від форми
власності та господарювання,
громадянами України, іноземцями та
особами без громадянства, а також
юридичними особами - нерезидентами
вимог законодавства про охорону і
раціональне використання вод та
відтворення водних ресурсів.

Відповідно до п.п. 4.2. п. 4 Положення про
Державну екологічну інспекцію у
Тернопільській області затвердженого
Наказом Державної екологічної
інспекції України № 136 від 12.12.2011 р.
Держекоінспекція здійснює державний
нагляд (контроль) у тому числі і за
додержанням законодавства про охорону
і раціональне використання вод та
відтворення водних ресурсів.

Підставою для звернення позивача до
суду з позовною заявою став факт
порушення відповідачем
природоохоронного законодавства,
права державної власності на воду, а
саме здійснення відповідачем забору
поверхневих вод за відсутності дозволу
на спеціальне водокористування.

При цьому в обґрунтування позовних
вимог позивач посилається на порушення
відповідачем ст. 68 Закону України "Про
охорону навколишнього середовища", ст.
44,48 Водного кодексу України.

У відповідності до ст. 48 Водного
Кодексу України спеціальне
водокористування - це забір води з
водних об'єктів із застосуванням
споруд або технічних пристроїв,
використання води та скидання
забруднюючих речовин у водні об'єкти,
включаючи забір води та скидання
забруднюючих речовин із зворотними
водами із застосуванням каналів.

Спеціальне водокористування
здійснюється юридичними і фізичними
особами насамперед для задоволення
питних потреб населення, а також для
господарсько-побутових, лікувальних,
оздоровчих, сільськогосподарських,
промислових, транспортних,
енергетичних, рибогосподарських (у
тому числі для цілей аквакультури) та
інших державних і громадських потреб.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 44 Водного
кодексу України водокористувачі
зобов'язані: здійснювати спеціальне
водокористування лише за наявності
дозволу.

Згідно ст. 49 Водного кодексу України
спеціальне водокористування
здійснюється на підставі дозволу.

Статтями 68,69 Водного кодексу України,
встановлено, що спеціальне
водокористування води здійснюється
юридичними і фізичними особами на
підставі дозволу шляхом забору з
водних об'єктів із застосуванням
споруд або технічних пристроїв,
використання води та скидання
забруднюючих речовин у водні об'єкти,
включаючи забір води та скидання
забруднюючих речовин із зворотними
водами із застосуванням каналів, для
задоволення питних потреб населення, а
також для господарсько-побутових,
лікувальних, оздоровчих,
сільськогосподарських, промислових,
транспортних, енергетичних,
рибогосподарських та інших державних і
громадських потреб.

Позивач у позовній заяві та у судових
засіданнях стверджує, що за період з
01.01.2010 року по 07.08.2013 року відповідачем
забрано 180 м3 поверхневих вод унаслідок
самовільного водокористування.

Так, як вбачається із акту перевірки
дотримання вимог природоохоронного
законодавства в галузі охорони
атмосферного повітря, водних і
земельних ресурсів щодо поводження з
відходами та небезпечними хімічними
речовинами від 08-09.08.2013р., проведеної
спеціалістом Державної екологічної
інспекції у Тернопільській області
згідно наказу Державної екологічної
інспекції у Тернопільській області від
05.08.2013р. за №258, плану роботи ДЕІ на ІII
квартал 2013р. та направлення на
проведення планової перевірки
дотримання вимог природоохоронного
законодавства, а саме державним
інспектором з ОНПС Тернопільської
області Матковським А.П. за участю
заступника директора ТзОВ "Агрофірма
"Карпати" - Білак Р.В., у акті
зафіксовано, що ТзОВ "Агрофірма
"Карпати" порушено право державної
власності на воду, а саме здійснено
забір води за відсутності дозволу на
спеціальне водокористування чим
порушено п. 9 ч. 1 ст. 44 Водного кодексу
України.

Із змісту довідки №76 від 08.08.2013 р.
виданої дирекцією Товариства з
обмеженою відповідальністю "Агрофірма
"Карпати" товариством в період з 01.01.2010
р. по 07.08.2013 р. як господарством було
використано воду для зрошування полів
пестицидами і агрохімікатами в
кількості 180 метрів кубічних води з
pічки Дністер в с. Набережне. Вказана
довідка підписана уповноваженою
особою ТзОВ "Агрофірма "Карпати" та
завірена печаткою ТзОВ "Агрофірма
"Карпати".

07 жовтня 2013р. за результатами перевірки
державним інспектором з ОНПС
Тернопільської області Матковським
А.П. складено протокол про
адміністративне правопорушення № 001858,
із змісту якого вбачається, що
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма "Карпати"
порушило право державної власності на
води, а саме: здійснювало забір води з
річки Дністер у с. Набережне,
Бучацького району без дозволу на
спеціальне водокористування, що є
порушенням п. 9 ст. 44 Водного кодексу
України.

На підставі зазначеного акту та
зафіксованих порушень,
держінспектором Матковським А.П.
винесено постанову №56 від 22.10.2013р. про
накладення адміністративного
стягнення на заступника директора ТзОВ
"Агрофірма "Карпати" - Білак Р.В. у
вигляді штрафу в розмірі 119 грн. за
порушення природоохоронного
законодавства, який сплачено
порушником 07.11.2013 р., що підтверджується
копією квитанції №20 від 07.11.2013р.

При цьому, як стверджує позивач ні
зазначений акт перевірки від 08.08.2013р.,
ні протокол про адміністративне
правопорушення від 07.10.2013р., ні
постанова №56 від 22.10.2013р. про
накладення адміністративного
стягнення, не оскаржувались як з боку
ТзОВ "Агрофірма "Карпати", так і з боку
його відповідальних працівників
(посадових осіб), зокрема, заступника
директора ТзОВ "Агрофірма "Карпати" -
Білак Р.В. Одночасно, відповідачем суду
не надано будь-яких доказів, які б
спростовували зазначене.

Також, на підставі зазначеного акту та
зафіксованих ним порушень, державним
інспектором Матковським А.П. здійснено
розрахунок розміру відшкодування
збитків заподіяних державі внаслідок
самовільного забору поверхневих вод.

Вказаний розрахунок проведено у
відповідності до "Методики розрахунку
розмірів відшкодування збитків,
заподіяних державі внаслідок
порушення законодавства про охорону та
раціональне використання водних
ресурсів", затвердженої наказом
Міністерства охорони навколишнього
природного середовища України від
20.07.2009 р. № 389.

При самовільному водокористуванні
збитки розраховуються за формулою:

З с.в.= W x Тар x 100,

де З с.в. - збитки за самовільне
водокористування, грн..; W - об'єм води
при самовільному водокористуванні, м3
(180м3); Тар - діючий на час порушення
тариф на воду, грн./м3 (0,1968 грн./м3).

Згідно з розрахунками збитків, що
проведені на підставі вказаної
Методики розрахунку розмірів
відшкодування збитків, заподіяних
державі внаслідок порушення
законодавства про охорону та
раціональне використання водних
ресурсів, державним інспектором
визначено, що внаслідок неправомірних
дій ТзОВ "Агрофірма "Карпати" державі
заподіяно збитки на суму 3542 грн. 40 коп.

З метою досудового врегулювання спору,
Державною екологічною інспекцією у
Тернопільській області на зазначену
суму відповідачу була надіслана
претензія №1-1/485 від 04.02.2014р. з
пропозицією розглянути дану претензію
та перерахувати суму завданих державі
збитків на розрахункові рахунки в
доход спеціального фонду Державного
бюджету України, в доход спеціального
фонду місцевого бюджету Космиринської
сільської ради, в доход спеціального
місцевого бюджету Тернопільської
обласної ради.

Однак, станом на час розгляду справи
претензія залишена без задоволення,
збитки в добровільному порядку
відповідачем не відшкодовані, що і
стало причиною звернення до суду для
стягнення їх в примусовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 110 Водного кодексу
України порушення водного
законодавства тягне за собою
дисциплінарну, адміністративну,
цивільно-правову або кримінальну
відповідальність згідно з
законодавством України.

Частиною 4 статті 68 Закону України „Про
охорону навколишнього природного
середовища" передбачено, що
підприємства, установи, організації та
громадяни зобов'язані відшкодовувати
шкоду, заподіяну ними внаслідок
порушення законодавства про охорону
навколишнього природного середовища, в
порядку та розмірах, встановлених
законодавством України.

У відповідності до ч. 1 ст. 111 Водного
кодексу України - підприємства,
установи, організації і громадяни
України, а також іноземці та особи без
громадянства, іноземні юридичні особи
зобов'язані відшкодувати збитки,
завдані ними внаслідок порушень
водного законодавства, в розмірах і
порядку, встановлених законодавством
України.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правом фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Для застосування такої міри
відповідальності, як відшкодування
шкоди, потрібна наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення:

1)протиправної поведінки;

2)шкоди;

3)причинного зв'язку між протиправною
поведінкою заподіювача та шкодою;

4)вини.

Із змісту п. 1.6. Роз'яснення від 27.06.2001 №
02-5/744 ВГСУ "Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних із
застосуванням законодавства про
охорону навколишнього природного
середовища" розглядаючи справи про
відшкодування шкоди, заподіяної
внаслідок порушення
природноресурсового,
природоохоронного законодавства про
забезпечення екологічної безпеки,
господарські суди повинні обов'язково
враховувати наявність таких умов
відповідальності як безпосередній
причинний зв'язок між відповідними
діями (бездіяльністю) і шкодою та вина
відповідача. До позовної заяви повинен
бути доданий обгрунтований розрахунок
суми, що стягується на відшкодування
заподіяної шкоди.

При цьому судом враховується
обґрунтування подані позивачем в
частині наявності складу
правопорушення, які підтверджені ним
поданими доказами та є не
спростованими відповідачем.

Зокрема, позивач вказує на те, що
відповідач повинен був отримати дозвіл
на спеціальне водокористування. Проте,
ТОВ «Агрофірма «Карпати» не вживались
заходи для отримання дозволу на
спеціальне водокористування.

На відповідача за здійснення
самовільного водокористування,
покладається цивільно-правова
відповідальність у вигляді
відшкодування завданих ним державі
збитків.

Відтак, вина відповідача виражена у
невжитті заходів, спрямованих на
уникнення шкідливого результату.

Елементом складу цивільного
правопорушення є причинний зв'язок між
протиправною поведінкою заподіювача
та шкодою, який полягає в тому, що: 1)
протиправна поведінка завжди передує в
часі шкідливому результату, що настав;
2) шкідливий результат є наслідком саме
цієї протиправної поведінки.

Вище викладеним підтверджено, що
відповідач, здійснюючи в процесі своєї
діяльності самовільне
водокористування чим спричинив збитки
(причинно-наслідковий зв'язок).

Згідно п. 1.6. Роз'яснення від 27.06.2001 №
02-5/744 ВГСУ "Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних із
застосуванням законодавства про
охорону навколишнього природного
середовища" вирішуючи спір про
відшкодування шкоди, заподіяної
навколишньому природному середовищу,
господарському суду слід виходити з
презумпції вини правопорушника (статті
440 та 442 Цивільного кодексу). Отже
позивач не повинен доводити наявність
вини відповідача у заподіянні шкоди
навколишньому природному середовищу,
навпаки, відповідач повинен довести, що
у діях його працівників відсутня вина у
заподіянні шкоди.

Проте, відповідач у судове засідання не
з'явився, будь-яких пояснень,
заперечень та доказів у спростування
підстав позовних вимог суду не надав.

Таким чином, враховуючи вище викладене,
розглянувши доводи позивача, подані
ним докази та матеріали справи, суд
вважає належним чином доведеним з його
боку факт неналежно виконання ТзОВ
«Агрофірма «Карпати» вимог
природоохоронного законодавства при
заборі поверхневих вод, внаслідок чого
відповідачем завдано державі збитків
унаслідок порушення ним вимог чинного
законодавства, а саме здійснення
самовільного використання водних
ресурсів при відсутності дозвільних
документів.

Із змісту п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції
України, ст.ст. 4-3, 32, 33 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Доказами у справі є будь - які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
порядку встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Враховуючи зазначене та той факт,
що завдання збитків державі внаслідок
порушення водного законодавства не
заперечено відповідачем одночасно ним
не представлено і належних доказів на
підтвердження сплати суми збитків, суд
визнає правомірними, обґрунтованими,
такими, що підлягають до задоволення
позовні вимоги щодо стягнення з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма "Карпати",
с. Космирин, Бучацького району,
Тернопільської області збитків,
заподіяних державі в результаті
самовільного водокористування в сумі
3542,40 грн.

При цьому вказана сума стягується з
урахуванням вимог п. 7 ч. 2 ст. 69
Бюджетного кодексу України відповідно
до якого джерелами формування
спеціального фонду Державного бюджету
України у частині доходів є 30 відсотків
грошових стягнень за шкоду, заподіяну
порушенням законодавства про охорону
навколишнього природного середовища
внаслідок господарської та іншої
діяльності; джерелами формування
спеціального фонду місцевих бюджетів є
70 відсотків грошових стягнень за шкоду,
заподіяну порушенням законодавства
про охорону навколишнього природного
середовища внаслідок господарської та
іншої діяльності, в тому числі: до
сільських селищних, міських бюджетів 50
відсотків, обласних бюджетів та
бюджету Автономної республіки Крим - 20
відсотків, бюджетів міст Києва та
Севастополя - 70 відсотків.

Статтею 49 ГПК України передбачено, що
судовий збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Якщо спір виник
внаслідок неправильних дій сторони,
господарський суд має право покласти
на неї судовий збір незалежно від
результатів вирішення спору. Судовий
збір, від сплати якого позивач у
встановленому порядку звільнений,
стягується з відповідача в доход
бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до ст. 1, 4 Закону України "Про
судовий збір", судовий збір за подання
до господарського суду позовної заяви
майнового характеру сплачується в
розмірі 2 відсотки ціни позову, але не
менше 1,5 розміру мінімальної
заробітної плати - 1827 грн. та не більше 60
розмірів мінімальних заробітних плат -
73080 грн.

Позивачем у позовній заяві та в
подальшому у заявах під час
відкладення судових засідань
заявлялись клопотання про
відстрочення сплати судового збору.

Дані клопотання мотивовані тим, що
Державна екологічна інспекція у
Тернопільській області є органом
державної влади та фінансується з
державного бюджету. Кошторисом
установи на 2014 р. по КЕКВ 2800 "Інші
поточні видатки" передбачено кошти в
сумі 3 300 грн. для оплати пені, штрафів,
інших відрахувань в т.ч. і сплату
судового збору. Оскільки, станом на
17.03.2014 р. відкрито асигнування в сумі 500
грн., з них за період січень-березень 2014
р. уже зареєстровано в ГУДКСУ в
Тернопільській області фінансових
зобов'язань на суму 399,28 грн., а тому
позивач не має можливості сплати
судовий збір на момент подання позову.

Відповідно до ч.2 ст.44 ГПК України
розмір судового збору, порядок його
сплати, повернення і звільнення від
сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.8 Закону України "Про
судовий збір", враховуючи майновий стан
сторони, суд може своєю ухвалою
відстрочити або розстрочити сплату
судового збору на певний строк, але не
довше ніж до ухвалення судового
рішення у справі.

Відповідно до п. 3.2. Постанови
Пленуму ВГСУ "Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України" від 21.02.2013 р. №7 у разі
відстрочення або розстрочення сплати
судового збору господарський суд
повинен зазначити в ухвалі конкретний
строк сплати судового збору, який не
може бути пізнішим за дату, на яку судом
призначено розгляд заяви чи скарги. У
разі перенесення цієї дати (в зв'язку з
відкладенням розгляду справи або з
інших причин) відповідно може бути
продовжено й строк, на який відстрочено
або розстрочено сплату судового збору,
про що господарським судом
зазначається у відповідній ухвалі.

Враховуючи зазначене, суд, розглянувши
дані заяви позивача відстрочував
сплату судового збору згідно ухвали
від 20.03.2014р. до 15.04.2014р., ухвали від
15.04.2014р. до 29.04.2014р. та у кінцевому
випадку згідно ухвали від 29.04.2014р. до
13.05.2014р. При цьому представник
позивача у судове засідання 13.05.2014р.
доказів оплати судового збору у
встановленому розмірі та порядку не
подав зіславшись на відсутність
фінансування вказаних витрат
Держекоінспекції з Держбюджету.

Згідно п.п. 3.3.,3.4. Постанови Пленуму
ВГСУ "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України" від
21.02.2013 р. №7 якщо строк (строки), на який
(які) судом було відстрочено або
розстрочено сплату судового збору,
закінчився, а таку сплату не здійснено,
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин справи може своєю
ухвалою продовжити цей строк (але не
довше, ніж до прийняття судового
рішення по суті справи), або звільнити
сторону від сплати судового збору, або
залишити позов чи скаргу без розгляду
на підставі пункту 5 частини першої
статті 81 ГПК, або стягнути несплачену
суму судового збору у прийнятті
судового рішення. У разі коли
господарським судом було відстрочено
сплату позивачем судового збору, який з
тих чи інших причин до прийняття
рішення зі справи сплачено не було, а
останнє прийнято на користь позивача,
то стягнення суми судового збору
здійснюється безпосередньо з
відповідача у доход державного бюджету
України.

Враховуючи зазначене, беручи до уваги
задоволення позову, суд судовий збір у
розмірі 1827 (одну тисячу вісімсот
двадцять сім) грн. покладає на
відповідача у справі та стягує з нього
у доход Державного бюджету України.

З огляду на наведене, керуючись ст.ст. 43,
49, 82, 85 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма "Карпати",
с. Космирин, Бучацького району,
Тернопільської області () - 1062 (одну тисячу шістдесят дві)
грн. 72 коп. (30%) - в доход спеціального
фонду Державного бюджету України; 1771
(одну тисячу сімсот сімдесят одну) грн.
20 коп. (50%) в доход спеціального фонду
місцевого бюджету Космиринської
сільської ради, 708 (сімсот вісім) грн. 48
коп. (20%) в доход спеціального фонду
місцевого бюджету Тернопільської
обласної ради на р/р 0092, код
бюджету 24062100, ідентифікаційний код
одержувача 38038030 в ГУДКСУ
Тернопільській області, МФО 838012.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма "Карпати",
с. Космирин, Бучацького району,
Тернопільської області () 1827 (одну тисячу вісімсот двадцять
сім) грн. покладається на відповідача у
справі та стягується у дохід
Державного бюджету України. (одержувач
УДКСУ м. Тернопіль, р/р 3002 у ГУДКСУ
у Тернопільській області, МФО 838012, код
ЄДРПОУ одержувача 37977726, код ЄДРПОУ суду
03500022, код класифікації доходу 22030001).

Накази видати після набрання рішенням
суду законної сили.

На рішення суду, яке не набрало
законної сили, сторони у справі,
прокурор, треті особи, особи, які не
брали участь у справі, якщо
господарський суд вирішив питання про
їх права та обов'язки, мають право
подати апеляційну скаргу, протягом
десяти днів з дня підписання рішення,
через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено
19.05.2014р.

Суддя
В.Л. Гевко