ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
_____________ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

26 травня 2014 року
Справа № 913/1017/14

Провадження №17/913/1017/14

За позовом Державного
підприємства "Вугілля України", м. Київ

до Державного підприємства "Антрацит",
м. Антрацит Луганської області

3-я особа на стороні позивача, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - Публічне акціонерне товариство
"Центренерго", м. Київ

про стягнення 4313 грн. 33 коп.

Суддя Фонова О.С.

У судовому засіданні брали участь:

від позивача - Сірий А.М., довіреність №
24-12/116-Д від 24.12.2013;

від відповідача - не прибув;

від 3-ої особи - ПАТ "Центренерго" - не
прибув;

Суть спору: позивачем заявлені вимоги
про стягнення з відповідача збитків в
сумі 4313,33 грн.

Представник відповідача 28.04.2014 надав
суду відзив на позовну заяву №09/423 від
23.04.2014 в якому зазначив, що не визнає
позовні вимоги, а тому просив суд
відмовити позивачу у задоволенні
позову, з огляду на те, що збитки,
заявлені позивачем до стягнення,
складаються із витрат, які були
понесені залізницею внаслідок
виправлення комерційного браку,
пов'язаного із понаднормовим
завантаженням Відправником вагону №
65942369.

Як зазначає відповідач, документів на
підтвердження здійснення витрат
позивачем до позовної заяви не додано.
Не додано також і доказів направлення
оперативних повідомлень. Тобто, на
думку відповідача, заявлені до
стягнення позивачем суми є
необґрунтованими.

Крім того, відповідач вказує, що
відповідно до п. 8 "Правил користування
вагонами і контейнерами", затверджених
Наказом Міністерства транспорту
України від 25.02.1999 № 113, у разі затримки
вагонів на станції з причин, які
залежать від вантажовласника,
складається акт загальної форми, який
підписується представниками станції і
вантажовласника. В акті вказується час
(у годинах та хвилинах) початку та
закінчення затримки вагонів і їх
номери.

Доказів виклику представника
вантажовласника та підписання ним Акту
загальної форми № 6149, що могло б
свідчити про погодження сум,
зазначених в акті, позивачем не надано.

Тому відповідач вважає, що акт
загальної форми № 6149 від 07.03.2006 не може
бути належним та допустимим доказом на
обґрунтування сум збитків,
пред'явлених позивачем.

Крім того, відповідач зазначає, що
згідно ст. 122 Статуту залізниць України
від 06.04.1998 № 457, за неправильно
зазначені у накладній масу, кількість
місць вантажу, його назву, код та адресу
одержувача з відправника, порта
стягується штраф у розмірі згідно із
статтею 118 цього Статуту. При цьому
відправник несе перед залізницею
відповідальність за наслідки, які
виникли, оскільки накладна є
обов'язковою двосторонньою письмовою
формою угоди на перевезення вантажу,
яка укладається між відправником та
залізницею на користь третьої сторони -
одержувача (ст.6 Статуту залізниць
України від 06.04.1998 № 457).

Отже, на думку відповідача, акт
загальної форми, у разі належного його
оформлення, може бути підставою для
матеріальної відповідальності
відправника саме перед залізницею, а не
Стороною у договорі постачання.

Також відповідач вказує, що відповідно
до статті 11 Цивільного кодексу України
підставою виникнення цивільних прав і
обов'язків є договори та інші
правочини. Позивач, заявляючи свої
позовні вимоги, посилається на
порушення Відповідачем умов договору
№ 42-01/2-К від 01.06.2005.

Пунктом 5.4 Договору № 42-01/2-К
передбачено, що у випадку, якщо
показники кількості вугілля, визначені
Вантажоотримувачем, мають розбіжності
між показниками кількості
Постачальника, Покупець протягом 1-го
робочого дня з моменту отримання
результатів від Вантажоотримувача, у
разі необхідності направляє виклик
Постачальнику, який зобов'язаний
прибути до Вантажоотримувача на
протязі 24 год. з моменту отримання
повідомлення для проведення спільного
звіряння поставленого вугілля по
показниках кількості.

За положеннями пункту 5.3.1 Договору №
42-01/2-К у випадку неприбуття
представника Постачальника у
визначений строк, результати по якості
та кількості, отримані у
Вантажоотримувача, є дійсними для
Сторін, вказуються у Акті звіряння по
кількості та якості.

На думку відповідача, позивач не надав
доказів виклику представника
Постачальника на проведення спільного
звіряння, проведення такого спільного
звіряння чи складення Акту звіряння по
кількості та якості заданими
Вантажоотримувача у разі неприбуття
представника Постачальника.

Крім того, у зобов'язаннях
Постачальника, визначених розділом 4
Договору, не передбачено обов'язку
Постачальника проводити навантаження
у відповідності до вимог Статуту
залізниць України, рівно як і не
передбачено відповідальності
Постачальника за порушення умов
навантаження у розділі 7 Договору
"Відповідальність Сторін і порядок
врегулювання спорів".

Отже, на думку відповідача, позивач не
надав доказів порушення
Постачальником умов договору поставки
№ 42- 01/2/74 від 01.06.2005.

Дослідивши обставини справи,
витребувані судом та надані сторонами
докази на підтвердження своїх доводів,
заслухавши пояснення представників
сторін, що прибули у судове засідання,
суд

в с т а н о в и в:

Між Державним підприємством "Вугілля
України" (позивач у справі), як Покупцем,
та Державним підприємством "Антрацит"
(відповідач у справі), як
Постачальником, укладено договір
поставки № 42-01/2-к/74 від 01.06.2005 (далі
-Договір), відповідно до п. 1.1
Постачальник на умовах передбачених
даним Договором, зобов'язується
поставити, а Покупець прийняти та
оплатити вугілля кам'яне енергетичне
марочного складу АШ збагачене, АШ
відсів, АРШ українського походження
(далі - вугілля).

Марки, базові характеристики якості та
базова ціна вугілля, яке буде
поставлятися за Договором наводяться у
Додатках до Договору (п. 1.2 Договору).

Поставка вугілля здійснюється
залізничним транспортом у відкритих
піввагонах за погодженим графіком (п. 2.1
Договору).

Відповідно до розділу 4 договору,
Постачальник зобов'язаний поставити
вугілля на умовах цього договору;
скласти, підписати зі свого боку і
передати Покупцю для підписання акт
прийняття-передачі вугілля та
розрахунок знижок/надбавок, ціни та
вартості вугілля п. 4.11 Договору.

Згідно до п. 5.1 Договору, приймання
вугілля по кількості і якості
здійснюється у відповідності з
вимогами Інструкцій держарбітражу при
Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 № П-6 та
від 25.04.1966 № П-7 з подальшими змінами і
доповненнями, ДСТУ 4096-2002 «Вугілля буре,
кам'яне, антрацит, горючі сланці та
вугільні брикети. Методи відбору та
підготовки проб до лабораторного
випробування», ГТР 34.09.110-2003 «Вхідний
контроль палива на ТЕС та організація
претензійної роботи. Методичні
вказівки.» ГКД 34.09.101-2003 «Методичні
вказівки по обліку палива на
електростанціях», ДСТУ 4083-2002 «Вугілля
кам'яне та антрацит для пиловидного
спалювання на теплових
електростанціях» та/або іншими
нормативними документами України, ГКД,
прийнятими щодо цих питань на заміну
або доповнення вищевказаних в частині,
що не суперечить даному Договору. За
одиницю виміру кількості вугілля
приймається одна тонна.

Як встановлено у пункті 5.4 Договору, у
випадку, якщо показники кількості
вугілля, визначені Вантажоотримувачем
мають розбіжності між показниками
кількості Постачальника, Покупець
протягом 1-го робочого дня з моменту
отримання результатів від
Вантажоотримувача, у разі необхідності
направляє виклик Постачальнику, який
зобов'язаний прибути до
Вантажоотримувача на протязі 24 годин з
моменту отримання повідомлення для
проведення спільного звіряння
поставленого вугілля по показниках
кількості.

Пунктом 7.1 Договору передбачено, що за
невиконання або неналежне виконання
зобов'язань за Договором сторони
несуть матеріальну відповідальність
відповідно до чинного законодавства
України.

З метою виконання умов Договору,
відповідач відвантажив у березні 2006
року на адресу Трипільської ТЕС ПАТ
"Центренерго" вугільну продукцію у
вагонах №№ 66788712, 65942369, 64638430, 67185405,
згідно залізничної накладної № 52663385.

На проміжній станції Миронівна
Південно-Західної залізниці, при
перевірці маси вантажу у вагоні № 65942369
(вантажовідправник - ДП "Антрацит"), було
виявлено: вага брутто 102950 кг, тара з
бруса 24000 кг, нетто 78950 кг, що більше
проти документа і вантажопідйомності
вагону на 9950 кг.

Про виявлену розбіжність було складено
комерційний акт форми ГУ-22 від 07.03.2006 №
АК317284/45/31 та акт загальної форми № 6149
від 07.03.2006. В зазначеному комерційному
акті вказано, що переважування
проводилось двічі, вага підтвердилась.
В результаті надлишок вантажу
перевантажено у вагон № 67660902 та
відправлено до станції призначення,
про що виписано додаткову накладну
№ 32503687, в якій в графі "провізна
плата" зазначено "тариф взыскать на
ст.назначения согл.ТР № 1 п.25, п.п.25.2".

Як вбачається з матеріалів справи, за
цей вагон нараховано провізну плату в
сумі 3141,60 грн., що підтверджено
накладною № 32503687 та довідками від
26.03.2006 "Перелік 2603" та від 28.03.2006 "Перелік
2803", виданими залізницею.

Крім того, згідно з актом загальної
форми від 07.03.2006 за виправлення
комерційного браку (перевантаження
понад вантажопідйомність) на позивача
було покладено додаткові витрати в
сумі 1171,73 грн.

Отже, внаслідок невідповідності
заявленій вазі вугілля (антрациту) в
накладній № 52663385 з Трипільської ТЕС на
користь залізниці було стягнуто 4313,33
грн. (3141,60 грн. + 1171,73 грн.).

В свою чергу, ВАТ "Центренерго", як
Вантажоотримувач спірного вугілля,
звернувся до господарського суду м.
Києва про стягнення з ДП "Вугілля
України" збитків у зв'язку з
перевантаженням та поставкою
неякісного вугілля у розмірі 19680,09 грн.
(справа № 23/69).

Рішенням господарського суду м. Києва
від 16.02.2010 у справі № 23/69, у задоволенні
позовних вимог ВАТ "Центренерго" було
відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 23.06.2010 по
справі № 23/69 апеляційну скаргу ВАТ "ДЕК
"Центренерго" було задоволено частково
та стягнуто з ДП "Вугілля України" 18203,25
збитків, 182,02 грн. - державного мита, 218,30
грн. - інформаційно - технічного
забезпечення судового процесу.

Як зазначає позивач, вказану суму
згідно постанови Київського
апеляційного господарського суду у
справі № 23/69 від 23.06.2010 було стягнуто з
нього на користь ВАТ« ДЕК
«Центренерго», яку ним було погашено.

Виконання рішення суду ДП "Вугілля
України" підтверджується заявою про
припинення зобов'язань зарахуванням
зустрічних однорідних вимог від 30.09.2011
№ 2373/02 на суму 18691,783 грн., згідно п. 5 абз.
3 якої: "зобов'язання ДП "Вугілля
України" по виконанню грошового
зобов'язання перед ПАТ "Центренерго" в
сумі 18691,78 грн. (п. 2 заяви), припиняється
зарахуванням зустрічних вимог
повністю."

У зв'язку з тим, що неналежне
навантаження, на думку позивача,
відбулось з вини відповідача, позивач
відповідно до ст.ст. 224, 225, 228 ГК України
отримав збитки у сумі 4313,33 грн.
(додаткові витрати: провізна плата,
плата за виправлення комерційного
браку (перевантаження понад
вантажопідйомність), які
підтверджуються довідками від 26.03.2006
"Перелік 2603" та від 28.03.2006 "Перелік 2803".

Отже, на думку позивача, у зв'язку з
неналежним виконанням відповідачем
зобов'язання, позивач зазнав збитків
на загальну суму 4313,33 грн., яку просить
суд стягнути з відповідача.

Відповідач проти позову заперечує з
підстав, викладених вище.

Встановивши фактичні обставини
справи, оцінивши доводи позивача та
надані ним докази на їх підтвердження,
суд дійшов висновку про наступне.

Згідно ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
одностороння відмова від зобов'язання
не допускається, зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов, що передбачені
договором, вимогами Цивільного кодексу
України, тощо.

Суть спірних правовідносин за цією
справою стосуються того, чи спричинили
дії або бездіяльність відповідача щодо
належного виконання договірних
зобов'язань та умов чинного
законодавства, виникнення збитків у
позивача в заявленій сумі.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу
України боржник, який порушив
зобов'язання, має відшкодувати
кредиторові завдані цим збитки. Розмір
збитків, завданих порушенням
зобов'язання, доказується кредитором.

Аналогічна норма міститься і у ст. 224
Господарського кодексу України, на яку
посилається позивач в обґрунтування
позовних вимог, а саме учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Ця норма кореспондується з нормою ч. 3
ст. 174 Господарського кодексу України,
за якою господарські зобов'язання
можуть виникати з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом.

Відповідно до ст. 173 Господарського
кодексу України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у т.ч. боржник)
зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити
гроші...), або утриматися від певних дій,
а інший суб'єкт (управнена сторона, у
т.ч. кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно зі ст. 14 Цивільного кодексу
України цивільні обов'язки виконуються
у межах, встановлених договором або
актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог актів цивільного
законодавства.

Пунктом 4 Правил приймання вантажів до
перевезення, затверджених наказом
Міністерства транспорту України від
21.11.2000 № 644 встановлено, що відправник
зобов'язаний підготувати вантаж до
навантаження відповідно до вимог, які
забезпечували б його збереження на
всьому шляху перевезення, в п.5 цих же
правил зазначено, що маса вантажу
визначається відправником і
заноситься до накладних.

Відповідно до ст. 129 Статуту залізниць
України обставини, що можуть бути
підставою для матеріальної
відповідальності залізниці,
вантажовідправника,
вантажоодержувача, пасажирів під час
залізничного перевезення,
засвідчуються комерційними актами або
актами загальної форми, які складають
станції залізниць.

Дана норма кореспондується із п. 1
Правил складання актів, затверджених
наказом Міністерства транспорту
України від 28.05.2002 № 334. Згідно з ч. 3
Правил складання актів, акти загальної
форми складаються для засвідчення
обставин, що виникли в процесі
перевезення вантажу, багажу та
вантажобагажу і можуть бути підставою
для матеріальної відповідальності.

Статтею 32 Статуту залізниць України
зазначено, що вантажі повинні
завантажуватись без перевищення
вантажопідйомності вагона.

Відповідно до ст. 125 Статуту залізниць
України після прибуття на станцію
призначення вантажу всю
відповідальність перед залізницею
щодо цього перевезення несе одержувач.

За правилами п. 4 ст. 611 Цивільного
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема відшкодування збитків
та моральної шкоди.

Згідно із ст. 22 Цивільного кодексу
України збитками, зокрема, є втрати,
яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зазнала або
мусить зазнати для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки).

Подібна норма міститься і у ч. 2 ст. 224
Господарського кодексу України де під
збитками розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225. Господарського
кодексу України , до складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила господарське
правопорушення, включаються, зокрема,
додаткові витрати (штрафні санкції,
сплачені іншим суб'єктам, вартість
додаткових робіт, додатково витрачених
матеріалів тощо), понесені стороною,
яка зазнала збитків внаслідок
порушення зобов'язання другою
стороною.

Як встановлено у статті 228
Господарського кодексу України,
учасник господарських відносин, який
відшкодував збитки, має право стягнути
збитки з третіх осіб у порядку регресу.
Державні (комунальні) підприємства за
наявності підстав зобов'язані вжити
заходів щодо стягнення в порядку
регресу збитків з інших суб'єктів
господарювання або стягнути збитки з
винних працівників підприємства
відповідно до вимог законодавства про
працю.

Як вбачається з матеріалів справи,
предметом позову у даній справі є
вимоги позивача про відшкодування
збитків у розмірі 4313,33 грн., завданих
неналежним виконанням ДП «Антрацит»
зобов'язань, а саме, порушення умов
навантаження вугілля, і які
складаються з витрат, погашених
позивачем на виконання постанови
Київського апеляційного
господарського суду від 23.06.2010 у справі
№ 23/69.

Таким чином, спір у даній справі має
похідний характер від спору у справі
№23/69.

У справі № 23/69 було встановлено факт
неналежного відвантаження
відповідачем, як вантажовідправником,
вугілля у більшій кількості, ніж
вказано в залізничній накладній.
Встановлено також розмір витрат, що
поніс вантажоотримувач, а згодом і
позивач у справі, у зв'язку з
перевантаженням надлишку вугілля
кількістю 9950 т. у додатковий вагон №
67660902.

Згідно ч. 3 ст. 35 Господарського кодексу
України, обставини, встановлені
рішенням суду у господарській,
цивільній або адміністративній справі,
що набрало законної сили, крім
встановлених рішенням третейського
суду, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини. В даному випадку - це
позивач у справі.

Для застосування такої міри
відповідальності, як стягнення
збитків, потрібна наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення: протиправної
поведінки, збитків, причинного зв'язку
між протиправною поведінкою боржника
та збитками, вини.

За відсутності хоча б одного з цих
елементів цивільна відповідальність
не настає.

Враховуючи викладене суд вважає, що
позивачем доведено склад цивільного
правопорушення відповідачем за
спірними правовідносинами. Розмір
понесених ним збитків підтверджується
матеріалами справи та обставинами,
викладеними вище.

Отже, суд вважає підставним стягнення з
відповідача збитків у сумі 4313,33 грн.

Стаття 129 Конституції України
відносить до основних засад
судочинства змагальність сторін, яка,
зокрема, проявляється в тому, що, як
зазначається в частині 1 статті 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

З урахуванням вимог ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Шляхом оцінки всіх наявних матеріалів
справи, враховуючи вищенаведене, суд
дійшов висновку про наявність підстав
для стягнення збитків з відповідача у
сумі 4313,33 грн.

Судові витрати покладаються на
відповідача в повному обсязі на
підставі статті 49 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись
ст. ст. 33, 34, 35, 43, 49, 82, 84, 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

в и р і ш
и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного
підприємства "Антрацит", м. Антрацит
Луганської області, вул. Ростовська, 38,
ідентифікаційний код 32226065, на користь
Державного підприємства „Вугілля
України", м. Київ, вул. Б. Хмельницького,
4, ідентифікаційний код 32709929, збитки у
сумі 4313,33 грн., витрати по сплаті
судового збору у сумі 1827,00 грн.

В судовому засіданні оголошені вступна
та резолютивна частини рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення
10-денного строку з дня його
підписання.

Повне рішення складено: 30.05.2014.

Суддя
О.С.Фонова