Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "27" травня 2014 р.
Справа № 906/389/14

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Ляхевич А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився,

від відповідача: не з'явився,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Приватного акціонерного
товариства "Агрохімцентр" (м.Київ)

до Приватного підприємства "Некраші"
(с.Некраші, Черняхівський район,
Житомирська область)

про стягнення 18288,00 грн.

Приватне акціонерне товариство
"Агрохімцентр" (м.Київ) звернулося до
господарського суду Житомирської
області з позовною заявою до
Приватного підприємства "Некраші"
(с.Некраші, Черняхівський район,
Житомирська область) про стягнення
18288,00 грн.

Ухвалою господарського суду
Житомирської області від 02.04.2014р.
позовну заяву прийнято до розгляду та
порушено провадження у справі №906/389/14,
розгляд справи призначено на 17.04.2014р.,
витребувано необхідні для розгляду
справи документи.

Ухвалою від 17.04.2014р. господарський суд
відклав розгляд справи на 27.05.2014р. у
зв'язку з неявкою представника
відповідача та з метою надання
відповідачу можливості реалізувати
принцип змагальності, забезпечення
участі в судовому засіданні, а також з
метою повного, всебічного та
об'єктивного розгляду справи і
необхідністю подання додаткових
доказів.

В судове засідання 27.05.2014р. сторони
своїх представників не направили, хоча
про час та місце розгляду справи
повідомлялись своєчасно та належним
чином.

23.05.2014р. на адресу господарського суду
Житомирської області від ПАТ
"Агрохімцентр" надійшла довідка від
21.05.2014р. вих.№130-01ю/157 за підписом голови
правління товариства Педос А.І. та
головного бухгалтера товариства
Андреєва А.О., в якій повідомлено, що
заборгованість ПП "Некраші" перед ПАТ
"Агрохімцентр" становить 15240,00грн. Також
представниками позивача заявлено
клопотання про розгляд справи
призначеної на 27.05.2014р. без участі
представника ПАТ "Агрохімцентр" (а.с.44).

При розгляді справи в судовому
засіданні 17.04.2014р. представник
позивача позовні вимоги підтримав в
повному обсязі з підстав, викладених у
позовній заяві, просив позов
задовольнити.

Щодо неявки представника відповідача в
засідання суду слід зазначити, що судом
вживались всі необхідні заходи щодо
належного повідомлення відповідача
про розгляд справи, дату, час та місце
судових слухань: ухвали суду
надсилались Приватному підприємству
"Некраші" за адресою: 12345, с.Некраші,
Черняхівський район, Житомирська
область. Вказана адреса є
зареєстрованою в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців адресою
місцезнаходження юридичної особи
відповідача.

Про направлення відповідачу
рекомендованим листом ухвали суду від
17.04.2014р. про відкладення розгляду
справи на 27.05.2014р. свідчить реєстр
рекомендованої кореспонденції
господарського суду Житомирської
області за 18.04.2014 р. (а.с.46).

Відповідно до інформації з офіційного
сайту Українського державного
підприємства поштового зв'язку
"Укрпошта" - http:// services. ukrposhta. com/ barcodesiaglе/ -
щодо відстеження пересилання поштових
відправлень, відправлення за номером
751 (штрихкодовий ідентифікатор),
що міститься на копії списку
згрупованих поштових відправлень
господарського суду Житомирської
області рекомендованих листів про
відправлення на адресу ПП "Некраші"
рекомендованого листа, вручене
адресату (одержувачу) особисто 25.04.2014р.
(а.с.47).

Згідно роз'яснень, наданих Вищим
господарським судом України у п.3.9
Постанови Пленуму ВГС України №18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", згідно яких
розпочинаючи судовий розгляд, суддя
має встановити, чи повідомлені про час
і місце цього розгляду особи, які
беруть участь у справі, але не з'явилися
у засідання.

Як зазначено у п.3.9.1 вищезазначеної
Постанови Пленуму ВГСУ, особи, які
беруть участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 ГПК. Там же зазначено, що в разі якщо
ухвалу про порушення провадження у
справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Крім того, письмових заяв, повідомлень
суду щодо поважності причин
відсутності представника відповідача
в судових засіданнях до суду не
надходило.

Відповідно до абз.1 п.3.9.2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України, від 26.12.2011р. №18 визначено, що у
випадку нез'явлення в засідання
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Враховуючи наведене, клопотання
позивача та те, що явка сторін в
засідання суду обов'язковою не
визнавалась, а також, запобігаючи
невиправданому затягуванню розгляду
спору по справі, суд прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи по суті в судовому засіданні
27.05.2014 р. без участі представників
сторін.

Дослідивши матеріали справи,
господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

21 травня 2013 року між Приватним
акціонерним товариством "Агрохімцентр"
(продавець/позивач) та Приватним
підприємством "Некраші"
(покупець/відповідач) укладено договір
поставки №76-33Р, відповідно до п.1.1
якого, у визначені цим договором
строки, продавець (позивач)
зобов'язався на платній основі
передати у власність покупця
(відповідача) засоби захисту рослин,
мінеральні добрива та насіння
(далі-товар), а покупець зобов'язався
прийняти товар і сплатити на користь
продавця його вартість у відповідності
до умов договору. Товар за договором
може передаватися у власність покупця
як однією так і декількома партіями,
кожна з яких оформляється окремою
специфікацією до договору і є його
невід'ємною частиною.

Відповідно до п.2.1 договору,
найменування товару, асортимент,
кількість, ціна за одиницю, умови
оплати, порядок і строки поставки й
оплати товару, базис поставки та інші
погоджені сторонами умови,
визначаються в специфікації до
договору, які погоджуються сторонами.

Згідно з п.3.1 договору продавець
зобов'язаний передати покупцеві товар
належної якості, у кількості,
асортименті, в строки та у місці, які
визначені у специфікаціях договору,
погоджених сторонами.

Загальна вартість договору
визначається шляхом складання
вартості товару, що зазначена в
специфікаціях до договору (п.2.2
договору).

Пунктом 5.1 договору передбачено, що цей
договір набуває чинності з моменту
його підписання стронами і діє до
повного виконання.

21.05.2013р. сторонами підписано
специфікацію (додаток №1 до договору
поставки №76-33Р від 21.05.2013р.) в якій
погоджено найменування товару, його
ціну, терміни поставки та оплати товару
(а.с.7). Відповідно до вказаної
специфікації сторони узгодили
поставку товару - Гелери Супер в.р. в
кількості 20 літрів на загальну суму
20300,00грн. з ПДВ. Термін поставки товару:
за замовленням. Термін оплати товару:
попередня оплата в розмірі 20% - 4060,00грн.,
яка підлягає оплаті протягом 3-х
банківських днів з дати надання
рахунку. Наступний розрахунок в
розмірі 80% - 16240,00грн. підлягає оплаті до
01.09.2013р. Базис поставки: самовивіз.

Матеріали справи свідчать про те, що на
виконання умов договору поставки №76-33Р
від 21.05.2013р. Приватне акціонерне
товариство "Агрохімцентр" передало
відповідачу за видатковою накладною
№Аг-0000896 від 14.06.2013р. обумовлений в
специфікації від 21.05.2013р. до договору
№76-33Р товар, а саме Гелеру Супер в.р. в
кількості 20 літрів на загальну суму
20300,00грн. з ПДВ. (а.с.8). Вказаний товар
відповідачем отримано через свого
представника Котвіцького М.Й., який
діяв на підставі довіреності серії ЯПВ
№566007 від 12.06.2013р. (а.с. 9).

За статтею 11 Цивільного кодексу
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки;
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст.175 Господарського кодексу
України, майново-господарськими
визнаються цивільно-правові
зобов'язання, що виникають між
учасниками господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності, в
силу яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
користь другої сторони або утриматися
від певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Так, між сторонами виникло
майново-господарське зобов'язання, в
силу якого відповідач повинен оплатити
товар, а позивач має право вимагати від
відповідача виконання його обов'язку
відповідно до ч.1 ст.175 Господарського
кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.712 Цивільного
кодексу України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч.2 ст.712 ЦК України).

Як передбачено ч.ч.1,2 ст.692 Цивільного
кодексу України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором
або актами цивільного законодавства
не встановлений інший строк оплати
товару; покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

У відповідності до ч.1 ст.530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно з п.3.3 договору, покупець
зобов'язаний сплатити продавцю
вартість отриманого від нього товару в
терміни, які визначені у специфікаціях
договору.

За умовами Специфікації від 21.05.2013р.
попередня оплата в розмірі 20% - 4060,00грн.
підлягала оплаті протягом 3-х
банківських днів з дати надання
рахунку, остаточну оплату отриманого
товару відповідач мав провести у строк
до 01.09.2013р.

Матеріали справи свідчать про те, що
оплату отриманого від позивача товару
відповідачем проведено частково на
суму 5060,00грн., що підтверджується
наявними в матеріалах справи
банківськими виписками за 05.06.2013р. на
суму 4060,00грн. та за 04.11.2013р. на суму
1000,00грн. (а.с. 10-11). Неоплаченим
відповідачем, станом на час звернення
позивача з позовом у даній справі,
залишився товар на суму 15240,00грн.

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України
встановлено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Аналогічні норми містяться в ст.193
Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу
України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

На час прийняття рішення, відповідач
доказів погашення перед позивачем
заборгованості 15240,00грн. не надав.

Враховуючи вищевикладене,
господарський суд вважає, що позовні
вимоги ПАТ "Агрохімцентр" в частині
стягнення 15240,00грн. основного боргу є
підтверженими поданими до справи
належними доказами, повністю законними
та обгрунтованими, а тому підлягають
задоволенню господарським судом.

Разом з цим, наведене підтверджує факт
невиконання відповідачем у
встановлений договором строк своїх
зобов'язань, тому дії відповідача є
порушенням договірних зобов'язань в
розумінні ст.610 Цивільного кодексу
України, і він вважається таким, що
прострочив відповідно до ст.612
Цивільного кодексу України, відповідно
є підстави для застосування
встановленої законом
відповідальності.

У відповідності до ч.3 ст.611 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ст.549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 2 статті 549 Цивільного кодексу
України встановлено, що штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.624 Цивільного
кодексу України, якщо за порушення
зобов'язання встановлено неустойку, то
вона підлягає стягненню у повному
розмірі, незалежно від відшкодування
збитків.

Судом враховується, що як встановлено
частиною другою статті 9 Цивільного
кодексу України, законом можуть бути
передбачені особливості регулювання
майнових відносин у сфері
господарювання. Таким законом є,
зокрема, Господарський кодекс України,
який набрав чинності одночасно з
Цивільним кодексом України, та норми
якого у регулюванні майнових відносин
суб'єктів господарювання є
спеціальними по відношенню до норм
Цивільного кодексу України.

Згідно з ч.2 ст.193 Господарського
кодексу України порушення зобов'язань
є підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

У відповідності до ст.216, ч.1 ст.218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності у вигляді
застосування господарських санкцій є
вчинене учасником господарських
відносин правопорушення у сфері
господарювання. Одним з видів
господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217
Господарського кодексу України, є
штрафні санкції.

Статтею 230 Господарського кодексу
України, встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Частиною 4 статті 231 Господарського
кодексу України передбачено, що у разі
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому, розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконання частини
зобов'язання, або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Як встановлено судом, в пункті 6.2
договору сторони передбачили, що
продавець має право за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань по
оплаті, у встановлені договором строки,
нарахувати покупцю, зокрема, штраф в
розмірі 20% від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Таке право встановити в договорі
розмір та порядок нарахування штрафу
надано сторонам ч.4 ст.231 Господарського
кодексу України та узгоджується із
свободою договору, встановленою ст.627
Цивільного кодексу України, коли
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Судом враховується також, що 21.05.2013р.
сторони підписали та скріпили
печатками договір поставки №76-33Р без
будь-яких зауважень, отже, підписуючи
договір, відповідач у відповідності з
п.3 ст.181 Господарського кодексу України
погодився з його умовами, у тому числі й
застосуванням штрафних санкцій. При
цьому, відповідач не скористався своїм
правом, закріпленим п.4 ст.181
Господарського кодексу України щодо
надання протоколу розбіжностей до
договору, а також п.5 ст.231
Господарського кодексу України, яким
передбачено, що у разі недосягнення
згоди між сторонами щодо встановлення
та розміру штрафних санкцій за
порушення зобов'язання спір може
вирішений в судовому порядку за заявою
заінтересованої сторони відповідно до
вимог цього Кодексу.

З урахуванням викладеного та оскільки,
у даному випадку, відповідачем
допущено прострочення виконання
грошового зобов'язання щодо оплати
товару на суму 15240,00грн., суд дійшов
висновку про наявність підстав для
застосування обумовлених договором
наслідків у вигляді сплати штрафу в
розмірі 3048,00грн., що становить 20% від
суми заборгованості, існуючої на день
звернення до суду з даним позовом
(15240,00х20%).

Як визначає ст.32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст.34 Господарського
процесуального кодексу України, докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

За змістом статті 33 Господарського
процесуального кодексу України,
обов'язок доказування та подання
доказів розподіляється між сторонами,
виходячи з того, хто посилається на
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги і заперечення.

Проте, всупереч наведеним нормам,
відповідач не подав суду доказів
сплати боргу та/або інших доводів у
спростування позовних вимог.

Таким чином, позовні вимоги Приватного
акціонерного товариства "Агрохімцентр"
є обґрунтованими, заявленими
відповідно до чинного законодавства та
такими, що підлягають задоволенню у
повному обсязі: стягненню з
відповідача підлягає 15240,00грн.
основного боргу, 3048,00 грн. штрафу.

У відповідності до приписів ст.49 ГПК
України, судові витрати по справі
покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України,
господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Приватного підприємства
"Некраші" (12345, с.Некраші, Черняхівський
район, Житомирська область,
ідентифікаційний код 34909044) на користь
Приватного акціонерного товариства
"Агрохімцентр" (02090, м.Київ,
вул.Лобачевського, 23/4Б,
ідентифікаційний код 23497084):

- 15240,00 грн. основного боргу,

- 3048,00грн. штрафу,

- 1827,00 грн. витрат по сплаті судового
збору.

Рішення господарського суду набирає
законної сили відповідно до статті 85
Господарського процесуального кодексу
України.

Суддя
Ляхевич А.А.

вддрук.прим.:

1- до справи

2 - позивачу (реком.)

3 - відповідачу (реком.)