ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2014 р. Справа № 926/586/14.

За позовом Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця"

до відповідачів 1) Чернівецької міської
ради

2) приватного підприємця
ОСОБА_1

про визнання недійсним рішення та
договору

Суддя І.В.Марущак

Представники:

Від позивача - Войцеховська Н.Я
довіреність від 01.01.2014 р.

Від відповідача 1 - ОСОБА_3 довіреність
від 07.03.2014 р., ОСОБА_4 довіреність від
22.05.2014 р.

Від відповідача 2 - не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Державне територіальне-галузеве
об'єднання "Львівська залізниця"
звернулося з позовом до відповідачів в
якому просить визнати недійсним
рішення Чернівецької міської ради №443
від 29.11.2007р. в частині надання земельної
ділянки площею 0,7087 га в оренду ПП
ОСОБА_5 та визнати недійсним договір
оренди земельної ділянки, укладений на
підставі рішення Чернівецької міської
ради №443 від 29.11.2007р.

Провадження у справі порушено ухвалою
від 14.04.2014 р. Ухвалою від 13.05.2014 року
відкладено розгляд справи на 28.05.2014
року, позивача зобов'язано надати
правовстановлюючий документ на спірну
земельну ділянку, довідку із
Державного кадастру земель із
зазначенням місця розташування
земельної ділянки та категорії земель,
щодо спірної земельної ділянки;
відповідача 1 - довідку із Державного
кадастру земель із зазначенням місця
розташування земельної ділянки та
категорії земель, щодо спірної
земельної ділянки, договір оренди
земельної ділянки по АДРЕСА_1, що
укладений з приватним підприємцем
ОСОБА_1; відповідача 2 - відзив на позов
та докази в його обґрунтування, довідку
про включення до ЄДРПОУ, довідку із
Державного кадастру земель із
зазначенням місця розташування
земельної ділянки та категорії земель,
щодо спірної земельної ділянки,
договір оренди земельної ділянки по
АДРЕСА_1, що укладений з приватним
підприємцем ОСОБА_1

28.04.2014 року від позивача надійшло
клопотання про уточнення позовних
вимог в якому він просить уточнити
позовні вимоги позивача та визнати
недійсним договір оренди земельної
ділянки від 24.01.2008 року загальною
площею ділянки 0,6201 га.

Пунктом 3.11 постанови Пленуму ВГСУ «Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» від 26
грудня 2011 року N 18 передбачено: «ГПК,
зокрема статтею 22 цього Кодексу, не
передбачено права позивача на подання
заяв (клопотань) про "доповнення" або
"уточнення" позовних вимог, або
заявлення "додаткових" позовних вимог і
т.п. Тому в разі надходження до
господарського суду однієї із
зазначених заяв (клопотань) останній,
виходячи з її змісту, а також змісту
раніше поданої позовної заяви та
конкретних обставин справи, повинен
розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру
позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише
розмір вимог майнового характеру. Якщо
в заяві позивача йдеться про
збільшення розміру немайнових вимог
(наприклад, про визнання недійсним ще
одного акта крім того, стосовно якого
відповідну вимогу вже заявлено), то
фактично також йдеться про подання
іншого позову.»

Відповідно до пункту 3.11 постанови
Пленуму ВГСУ «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26 грудня 2011 року N
18: «Право позивача на зміну предмета
або підстави позову може бути
реалізоване лише до початку розгляду
господарським судом справи по суті та
лише у суді першої інстанції шляхом
подання до суду відповідної письмової
заяви, яка за формою і змістом має
узгоджуватися із статтею 54 ГПК з
доданням до неї документів, зазначених
у статті 57 названого Кодексу.
Невідповідність згаданої заяви
вимогам цих норм процесуального права
є підставою для її повернення з
підстав, передбачених частиною першою
статті 63 ГПК.

Заяви про зміну предмета або підстави
позову, які відповідають вимогам
статей 54 і 57 ГПК, проте подані після
початку розгляду господарським судом
справи по суті, залишаються без
розгляду і приєднуються до матеріалів
справи, про що суд зазначає в описовій
частині рішення, прийнятого по суті
спору (або в ухвалі, якою закінчується
розгляд справи).

Під предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
щодо захисту права та охоронюваного
законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає
зміну вимоги, з якою позивач звернувся
до відповідача, а зміна підстав позову -
це зміна обставин, на яких ґрунтується
вимога позивача. Одночасна зміна і
предмета, і підстав позову не
допускається.».

Суд дослідивши та проаналізувавши
клопотання позивача про уточнення
позовних вимог, прийшов до висновку, що
позивачем даним клопотанням не
змінюється предмет позову, адже в
позовній заяві зазначена позовна
вимога «визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
укладений на підставі рішення
Чернівецької міської ради №443 від
29.11.2007р.», а даним клопотанням у зв'язку
із тим, що до початку слухання справи по
суті позивачу не відомі були інші
реквізити спірного договору, коли вони
стали йому відомі він уточнив
реквізити спірного договору, а саме від
якого числа він укладений та з
посиланням на площу земельної ділянки
та просить визнати недійсним договір
оренди земельної ділянки від 24.01.2008
року загальною площею ділянки 0,6201 га.

В судовому засіданні 28.05.2014 р.
представник позивача підтримав
уточнені позовні вимоги в повному
обсязі, витребуваних документів не
надав.

Чернівецька міська рада у відзиві на
позов та її представники в судовому
засіданні заперечують проти
задоволення позову, частково надали
витребувані документи.

Приватний підприємець ОСОБА_1, явку
свого представника в судове засідання
не забезпечив, хоча належним чином був
повідомлений про час та місце розгляду
справи, відзиву на позов не направив.

Заслухавши пояснення представників
сторін в судовому засіданні,
розглянувши матеріали справи,
встановивши фактичні обставини справи,
дослідивши та оцінивши надані докази в
сукупності, проаналізувавши
законодавство, що регулює спірні
правовідносини між сторонами, суд
встановив наступне.

Рішенням 23 сесії ХХІV скликання
Чернівецької міської ради №493 від
08.07.2004 р. (пункти 3 та пункт 19 додатку 3)
відповідачу-2 надано дозвіл на розробку
проекту відведення земельної ділянки в
оренду орієнтовною площею 0,66 га по
АДРЕСА_1 для обслуговування будівель
виробничого призначення.

Рішенням виконавчого комітету
Чернівецької міської ради №174/4 від
05.03.2005 р. (пункт 2.3.3) змінено адресу з
АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 будівлям власником,
яких є ОСОБА_1

На виконання даного рішення п/п ОСОБА_1
розроблено проект відведення двох
земельних ділянок, який погоджено
Чернівецьким міським управлінням
земельних ресурсів (Висновки №2192 від
20.08.2007 року та №2191 від 20.08.207 року) та
Головним управлінням земельних
ресурсів у Чернівецькій області
(висновок №2662 від 09.10.2007 року).

Також начальником станції Чернівці
Північний погоджено межі земельних
ділянок, що підтверджується підписом в
протоколі погодження меж земельної
ділянки від 20.03.2006 року.

Оскаржуваним рішенням 22 сесії V
скликання Чернівецької міської ради
№443 від 29.11.2007р. (пункти 4 та пункт 8
додатку 4) затверджено проект
відведення земельних ділянок і надано
земельні ділянки в оренду підприємцю
ОСОБА_1 до 30.06.2014 року дві земельні
ділянки ділянка 1 площею 0,6201 га. та
ділянка НОМЕР_2 площею №0,0886 га., по
АДРЕСА_1 для обслуговування будівель
виробничого призначення.

24.01.2008 року, на підставі вищевказаного
рішення міської ради, між
відповідачами укладено два договори
оренди земельних ділянок.

Згідно першого договору оренди
передано в строкове платне
користування земельну ділянку, яка
знаходиться в м.Чернівці, на АДРЕСА_1,
земельна ділянка НОМЕР_1 загальною
площею 0,6201га до "30" червня 2014р. для
обслуговування будівель виробничого
призначення. Даний договір оренди
зареєстровано 04.03.2008 року за №74 у
Чернівецькій регіональній філії ДП
"Центр Державного земельного кадастру".
24.01.2008 року відповідачу-2, на підставі
відповідного акту, передано спірну
земельну ділянку та встановлено і
погоджено її межі в натурі.

Згідно другого договору оренди
передано в строкове платне
користування земельну ділянку, яка
знаходиться в м.Чернівці, на АДРЕСА_1,
земельна ділянка НОМЕР_2 загальною
площею 0,0886га до "30" червня 2014р. для
обслуговування будівель виробничого
призначення. Даний договір оренди
зареєстровано 04.03.2008 року за №75 у
Чернівецькій регіональній філії ДП
"Центр Державного земельного кадастру".
24.01.2008 року відповідачу-2, на підставі
відповідного акту, передано спірну
земельну ділянку та встановлено і
погоджено її межі в натурі.

Згідно матеріалів справи (проекту
відведення земельних ділянок, планів
земельних ділянок НОМЕР_1 та НОМЕР_2,
викопіровки з топографічного плану
м.Чернівці) спірні земельні ділянки
знаходиться в межах населеного пункту
м.Чернівці, ділянка НОМЕР_1 загальною
площею - 0,6201 га., ділянка НОМЕР_2
загальною площею - 0,0886 га., (при цьому
земля знаходиться під забудовою),
цільове призначення - для
обслуговування будівель виробничого
призначення, категорія земель - землі
промисловості.

Відповідно до договору купівлі-продажу
№49 від 20.12.2002 року, укладеного на
Чернівецькій товарній біржі та витягу
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно ОСОБА_1 є власником
нежилих приміщень, що знаходиться в
м.Чернівці по АДРЕСА_1.

Згідно Акту обстеження від 21.11.2013 року
(пункт 2), підписаного комісією у складі
представників позивача та
представника Департаменту
містобудівного комплексу та земельних
відносин виконавчого комітету
Чернівецької міської ради: «Від км 0+982м
до км 1+198м права сторона за ходом
кілометрів знаходиться земельна
ділянка гр.ОСОБА_5(АДРЕСА_1, договір
оренди). Площа перекриття становить 0,0205
га. Ширина смуги відведення складає 26,0
м, а фактична відстань від колії до
паркана складає від 6,50м до 15,0м.

Згідно Довідки Управління Держкомзему
місті Чернівці від 19.12.2011 року №1389
станом на 01.12.2011 року згідно земельно -
облікових документів та державної
статистичної звітності по формі 6 - зем,
за ДТГО «Львівська залізниця» на
території м.Чернівці обліковуються
земельні ділянки загальною площею -
182,0980 га. ; них: рілля - 2,4000 га; під
господарськими будівлями і дворами -
8,0000 га; землі громадського призначення
- 0,8903 га; під залізницями - 170,1077 га;
ставки - 0,7000 га.

Відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання, а також свого інтересу,
який не суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

За приписами пункту 2 статті 20
Господарського суду України кожний
суб'єкт господарювання та споживач має
право на захист своїх прав і законних
інтересів.

Порядок захисту прав суб'єктів
господарювання та споживачів
визначається Цивільним кодексом
України, Господарським кодексом
України та іншими законами.

Згідно статей 1 та 2 Господарського
процесуального кодексу України
звертаючись з позовами до
господарських судів, підприємства,
установи, організації реалізують
надане їм право захищати в судовому
порядку свої порушені або оспорюванні
права та охоронювані законом інтереси
у спосіб, передбачений, зокрема,
статтею 16 Цивільного кодексу України.

Статтею 21 Цивільного кодексу України
передбачено, що суд визнає незаконним
та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси. Суд визнає незаконним та
скасовує нормативно-правовий акт
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Таким чином, зі змісту вказаної норми
вбачається, що правовий акт може бути
визнаний недійсним (незаконним,
протиправним), тобто таким, що не
відповідає закону (іншому правовому
акту), якщо він виданий органом або
посадовою особою з перевищенням
наданих йому законом повноважень або в
межах компетенції, але з порушенням
діючого законодавства.

Проте, судом не встановлено обставин,
за якими спірне рішення ради може бути
визнано недійсним (незаконним),
виходячи з приписів статті 21
Цивільного кодексу України та
враховуючи наступне.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 68 Земельного
кодексу України до земель залізничного
транспорту належать землі смуг
відведення залізниць під залізничним
полотном та його облаштуванням,
станціями з усіма будівлями і
спорудами енергетичного,
локомотивного, вагонногоколійного,
вантажного і пасажирського
господарства, сигналізації та зв'язку,
водопостачання, каналізації; під
захисними та укріплювальними
насадженнями, службовими,
культурно-побутовими будівлями та
іншими спорудами, необхідними для
забезпечення роботи залізничного
транспорту.

Статтею 65 Земельного кодексу України
передбачено, що землями промисловості,
транспорту, зв'язку, енергетики,
оборони та іншого призначення
визнаються земельні ділянки, надані в
установленому порядку підприємствам,
установам та організаціям .

Частиною другою статті 4 Закону України
"Про залізничний транспорт"
встановлено, що визначення
територіальних меж залізниць
здійснюється за рішенням Кабінету
Міністрів України за поданням
центрального органу виконавчої влади в
галузі транспорту.

Відповідно до п.п. "а" ст. 12 Земельного
кодексу України в редакції, чинній на
дату прийняття спірного рішення (далі -
ЗК України), до повноважень сільських
рад належить право розпорядження
землями територіальних громад.

Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські,
селищні, міські ради передають
земельні ділянки у власність або у
користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Частинами 1, 2 ст. 83 ЗК України
передбачено, що землі, які належать на
праві власності територіальним
громадам сіл, селищ, міст, є комунальною
власністю. У комунальній власності
перебувають усі землі в межах
населених пунктів, крім земель
приватної та державної власності, а
також земельні ділянки за їх межами, на
яких розташовані об'єкти комунальної
власності.

Згідно п.12 розділу Х "Перехідні
положення" ЗК України до розмежування
земель державної та комунальної
власності повноваження щодо
розпорядження землями в межах
населених пунктів, крім земель,
переданих у приватну власність,
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Станом на момент прийняття
відповідачем-1 спірного рішення
розмежування земель державної і
комунальної власності в межах
м.Чернівці не проводилось, в матеріалах
справи відсутні докази протилежного.

Таким чином, враховуючи те, що спірна
земельна ділянка знаходиться у межах
м.Чернівці, а також те, що розмежування
земель державної і комунальної
власності в даному населеному пункті
не проводилося, у відповідності до п. 34
ст. 26 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", п.п. "а" ст. 12,
ст.ст. 83, 122, п. 12 розділу Х "Перехідні
положення" ЗК України, відповідач-1 мав
усі необхідні повноваження щодо
розпорядження зазначеною земельною
ділянкою.

Згідно ст. 125 ЗК України (в редакції від
28.12.2007 року) право користування
земельною ділянкою виникало після
одержання її власником або
землекористувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування або укладення
договору оренди, їх державної
реєстрації та встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості), а з 02 травня 2009 р. у
відповідності із Законом України від 05
березня 2009 р. №1066-VI право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

З вищенаведених норм випливає, що
вимагати захисту порушених прав на
землю має право власник чи користувач
земельної ділянки, чиї права на землю
оформлені та зареєстровані у
встановленому законодавством порядку.
Вилучення земельних ділянок також
здійснюється за згодою
землекористувача, право користування
якого оформлене та зареєстроване у
встановленому законодавством порядку.

Аналогічну позицію висловлено в
Постановах ВГС України від 12.11.2013 року
№914/1047/13-г, від 16.05.2012 року №12/110/5022-1599/2011,
від 09.10.2013 року №907/307/13, від 18.05.2010 року
№22/45, від 09.03.2010 року №?1/33, від 16.03.2010
року №18/35.

У свою чергу, станом на момент
вирішення даного спору по суті
позивачем не було надано належних
доказів, як-то: договір оренди, договір
купівлі-продажу, державний акт на
землю, на підтвердження правомірності
користування спірною земельною
ділянкою, в розумінні статті 65
Земельного кодексу України, якою
встановлено, що землями промисловості,
транспорту, зв'язку, енергетики,
оборони та іншого призначення
визнаються земельні ділянки, надані в
установленому порядку підприємствам,
установам та організаціям для
здійснення відповідної діяльності.

Більш того, станом на момент прийняття
спірного рішення Державний акт на
право постійного користування
земельною ділянкою ДТГО "Львівська
залізниця" також був відсутній і
державної реєстрації не проходив. Отже,
в матеріалах справи відсутні докази
оформлення ДТГО "Львівська залізниця"
чи її відокремленими підрозділами у
встановленому законодавством порядку
права постійного користування чи права
оренди спірною земельною ділянкою
шляхом отримання Державного акту на
право постійного користування
земельною ділянкою чи укладення
договору оренди земельної ділянки, а
тому виходячи із приписів ст. 125 ЗК
України право постійного користування
вказаною земельною ділянкою у ДТГО
"Львівська залізниця" не виникло, тому
погодження позивачем проекту
відведення, акту встановлення і
узгодження зовнішніх меж в натурі,
вилучення спірної земельної ділянки
законом не вимагалося, що спростовує
відповідні посилання позивача.

Твердження позивача про те, що
виготовлення та отримання державних
актів на землю на час облаштування
залізничного полотна і смуги
відведення не передбачалося діючим на
той час законодавством, що
підтверджується посиланням на
наведені в позовній заяві нормативні
акти, спростовуються змістом самих цих
актів, зокрема, п.п. 27, 32 "Инструкции о
нормах и порядке отвода земель для
железных дорог и использовании полосы
отвода", затвердженої Міністерством
шляхів сполучення СРСР 30.01.1963р., які
містять прямі вимоги щодо
обов'язковості складення документів на
право користування землею та порядок
зберігання актів на право користування
землею підрозділами залізниць.

Відповідно до п. 27 "Инструкции о нормах
и порядке отвода земель для железных
дорог и использовании полосы отвода"
"после утверждения отвода земель в
установленном законом порядке
управление железной дороги или группа
заказника сооружаемой железной дороги
заключает договор с
землеустроительными организациями на
производство работ, связанных с
установкой в натуре межевых знаков и
составлением документа на право
пользования землей" (мовою оригіналу).

У свою чергу, пунктом 32 вищевказаної
Інструкції передбачено, що "в конторах
дистанций пути и в службах пути зданий
и сооружений дорог должны постоянно
храниться акты на право пользования
землей и планы утвержденной полосы
отвода земли дистанций и
соответственно дороги" (мовою
оригіналу).

Посилання позивача в обґрунтування
своєї позиції на "Положение о землях,
предоставленных транспорту",
затверджене постановою РНК СРСР
07.02.1933р., також є безпідставним. Так, п. 10
цього положення регламентує
оформлення прав на землі, закріплені,
зокрема, за наркоматом шляхів
сполучення та водного транспорту і
його органів в порядку, встановленому
законодавством союзних республік. При
цьому, частина ІV діючого на той час
Земельного кодексу УСРР, затвердженого
постановою ВЦВК від 29.11.1922р. (із змінами
та доповненнями від 27.06.1927р.),
передбачала обов'язковість оформлення,
державної реєстрації та видачі
землекористувачам
правопідтверджуючих документів на
землю. Розділ ІІ постанови ВЦВК й РНК
УСРР від 23.09.1925р. "Про земельні
розпорядки в смузі міст і містечок"
(діяла до 1984 року) також передбачав,
зокрема, що всі без винятку земельні
ділянки в межах міської смуги
підлягають державній реєстрації, що
засвідчується актами реєстрації та
витягами з них.

Статтею 10 закону СРСР від 13.12.1968р. "Об
утверждении основ земельного
законодательства Союза ССР и союзных
республик" передбачено, що "приступать
к пользованию предоставленным
земельным участком до установления
соответствующими землеустроительными
органами границ этого участка в натуре
(на местности) и выдачи документа,
удостоверяющего право пользования
землей, запрещается.

Право землепользования колхозов,
совхозов и других землепользователей
удостоверяется государственными
актами на право пользования землей.
Формы актов устанавливаются Советом
Министров СССР" (мовою оригіналу).

Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу
Української РСР 1970 року право
землекористування колгоспів,
радгоспів та інших землекористувачів
засвідчувалося державними актами на
право користування землею. Форми актів
встановлювалися Радою Міністрів СРСР.
Згідно ст. 22 цього кодексу приступати
до користування наданою земельною
ділянкою до встановлення відповідними
землевпорядними органами меж цієї
ділянки в натурі (на місцевості) і
видачі документа, який засвідчує право
користування землею, заборонялося.

Земельний кодекс Української РСР 1990
року містив аналогічні вимоги. Зокрема,
статтею 22 ЗК України (чинного до 01.01.2002
року) передбачено, що право власності
на землю або право користування
наданою земельною ділянкою виникає
після встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.

Водночас, посилання позивача на
Будівельні норми і правила СН 468-74,
відповідно до яких визначено ширину
смуги відведення залізниці в спірному
місці, також не заслуговують на увагу.
Розділ 10 Будівельні норми і правила
СНиП 11-39-76 "Железные дороги колеи 1520 мм",
який починаючи з 01.07.1977 року
регламентував дотримання відповідних
відстаней на залізничних станціях,
містив лише посилання на влаштування
бокових платформ шириною 3 - 6 м (п.10.9), а
пункт 5.13 даних норм для визначення
ширини смуги земель, що відводяться для
залізниці, відсилав до відповідних
норм відводу земель. У свою чергу, п. 2
Будівельних норм СН 468-74 "Нормы отвода
земель для железных дорог", на які
посилається позивач (введені в дію з
01.07.1975 року), передбачалось, що "при
выборе, отводе и использовании земель
для железных дорог должны соблюдаться
Основы земельного законодательства
Союза ССР и союзных республік" (мовою
оригіналу), ст. 10 яких встановлено, про
що зазначено вище, обов'язковість
оформлення державних актів на право
користування землею та видачі їх
землекористувачам, яким заборонялось
користування наданою земельною
ділянкою до видачі державного акту.

Отже, посилання позивача на
вищевказані будівельні норми і правила
судом до уваги не приймаються, а
наявний в матеріалах справи «План
полосы отвода линии Моши-Окница
Львовской железной дороги» 1960 року не є
належним доказом, що підтверджує право
постійного користування позивача
спірною земельною ділянкою.

Крім того, суд відхиляє як неналежний
доказ надану позивачем Довідку Відділу
Держкомзему у Сторожинецькому районі
від 13.12.2011 року №1147 про те, що під
об'єктами залізничного транспорту в с.
Чудей станом на 01.01.2012 року знаходиться
14 га землі, з якої достовірно не
вбачається, що спірна земельна ділянка
площею 0,2297 га входить до складу
вищевказаних земель.

Крім того, суд відхиляє як неналежний
доказ надану позивачем довідку
Управління Держкомзему місті Чернівці
від 19.12.2011 року №1389 про те, що під
об'єктами залізничного транспорту в
м.Чернівці станом на 01.12.2011 року
знаходиться 182,0980 га., з якої достовірно
не вбачається, що спірні дві земельні
ділянки ділянка 1 площею 0,6201 га. та
ділянка НОМЕР_2 площею №0,0886 га., по
АДРЕСА_1, входить до складу
вищевказаних земель.

Позивач просить визнати недійсним
рішення Чернівецької міської ради №443
від 29.11.2007р. в частині надання земельної
ділянки площею 0,7087 га в оренду ПП
ОСОБА_5 тобто, щодо двох земельних
ділянок (загальна площа двох земельних
ділянок.

Однак, позивачем оскаржується тільки
один договір оренди від 24ю01.2008 року,
щодо земельної ділянки 1 площею 0,6201 га.
(згідно заяви про уточнення позовних
вимог). Із усних пояснень представника
позивача наданих в судовому засіданні,
ним зазначено, що земельна ділянка
НОМЕР_2 загальною площею 0,0886га передана
в оренду по другому договору оренди від
24.01.2008 року не входить в смугу
відведення залізниці та не порушує
його прав. Але суд зазначає, що
позивачем рішення міської ради
оскаржується в частині двох земельних
ділянок.

Щодо твердження позивача про
необхідність застосування до даних
правовідносин п. б ч.4 ст. 84 Земельного
кодексу України, якою встановлено, що
до земель державної власності, які не
можуть передаватись у приватну
власність, належать землі під
державними залізницями, суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

У відповідності до ст. 67 Земельного
кодексу України землі під державними
залізницями відносяться до земель
транспорту. При застосуванні положень
ст. 84 Земельного кодексу України,
необхідно враховувати і положення ст. 65
Земельного кодексу України, зі змісту
якої випливає, що землями транспорту
визнаються земельні ділянки, надані в
установленому порядку підприємствам,
установам та організаціям для
здійснення відповідної діяльності.

Згідно ст. 120 ЗК України (в редакції від
28.12.2007 року) до особи, яка придбала
житловий будинок, будівлю або споруду,
переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, встановлених договором. Якщо
договором про відчуження житлового
будинку, будівлі або споруди розмір
земельної ділянки не визначено, до
набувача переходить право власності на
ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або
споруда розміщені на земельній
ділянці, наданій у користування, то в
разі їх відчуження до набувача
переходить право користування тією
частиною земельної ділянки, на якій
вони розміщені, та частиною ділянки,
яка необхідна для їх обслуговування.

Враховуючи, що позивачем не надано
належного доказу, який би свідчив про
його право користування спірним
земельними ділянками, а також те, що на
спірних земельних ділянках на момент
ухвалення рішенням 22 сесії V скликання
Чернівецької міської ради №443 від
29.11.2007р. знаходилось нерухоме майно
відповідача-2, право власності на яке
оформлене у встановленому законом
порядку, суд дійшов висновку, що
Чернівецька міська рада діяла у межах
компетенції, наданої їй законом, тож
правомірно розпорядилась земельними
ділянками ділянка 1 площею 0,6201 га. та
ділянка НОМЕР_2 площею №0,0886 га., по
АДРЕСА_1 та вирішила надати їх в оренду
відповідачу-2.

Відтак, враховуючи, що рішення 22 сесії V
скликання Чернівецької міської ради
№443 від 29.11.2007р. (пункти 4 та пункт 8
додатку 4) відповідає вимогам закону і
не порушує право або охоронюваний
законом інтерес позивача, відсутні
також підстави і для визнання
недійсним оскаржуваного договору
оренди земельної ділянки від 24.01.2008
року, щодо земельної ділянки НОМЕР_1
загальною площею 0,6201 га.

У відповідності до ст. ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, а обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтуються на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до пункту 2 роз'яснень
президії Вищого арбітражного суду
України від 26.01.2000 року № 02-5/35
підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі. Якщо за результатами розгляду
справи факту такого порушення не
встановлено, у господарського суду
немає правових підстав для задоволення
позову.

Враховуючи, що позивачем не надано
достатньо об'єктивних та переконливих
доказів в підтвердження своїх позовних
вимог, а заявлені вимоги
спростовуються матеріалами справи, суд
прийшов до висновку про те, що у
задоволенні позовних вимог слід
відмовити.

В частині доводів відповідача-1 про
сплив позовної давності суд зазначає
наступне.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму ВГС
України від 23.03.2012 № 6 "Про судове
рішення" рішення з господарського
спору повинно прийматись у цілковитій
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Пунктом 2.2 Постанови Пленуму ВГС
України від 29.05.2013, № 10 "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" передбачено, що
за змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

З урахуванням вищевикладеного та
виходячи з того, що право або
охоронюваний законом інтерес позивача
спірним рішенням 22 сесії V скликання
Чернівецької міської ради №443 від
29.11.2007р. (пункти 4 та пункт 8 додатку 4) та
договором оренди земельної ділянки від
24.01.2008 року, щодо земельної ділянки
НОМЕР_1 загальною площею 0,6201 га., не
порушені, у задоволенні позову слід
відмовити з підстав його
необґрунтованості.

Судові витрати у зв'язку із відмовою в
задоволенні позову слід залишити за
позивачем.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 1, 12, 49, 82, 84 Господарського
процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити.

За згодою представників сторін в
судовому засіданні 28.05.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення. Оформлене у відповідності до
вимог ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України
рішення підписане 02.06.2014 року.

СуддяІ.В. Марущак