КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2014 р. Справа№ 910/24199/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ільєнок Т.В.

суддів: Корсакової Г.В.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі

судового засідання Джужа Р.Є.

за участю представників

сторін

позивача не з'явився, про
день, час та місце розгляду справи

повідомлений
належним чином

відповідача Коноваленко Є.Л. -
дов. від 08.01.2014р. №196-16/кр

розглянувши матеріали

апеляційної скарги

Товариства з
обмеженою відповідальністю "Лайф Борд"

на рішення Господарського
суду м. Києва від 10.02.2014 р.

у справі № 910/24199/13 (суддя:
Ю.В. Цюкало)

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Лайф Борд"

до Комунального
підприємства виконавчого органу

Київської міської
ради (Київської міської державної

адміністрації)
"Київреклама"

про визнання
протиправними дії КП «Київреклама»
щодо

нарахування плати
за тимчасове користування

рекламним засобом у
сумі 1 097 671, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ "ЛАЙФ БОРД" звернувся до
Господарського суду міста Києва з
позовною заявою до КП виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації) "Київреклама" про
визнання протиправними дії
відповідача щодо нарахування плати за
тимчасове користування рекламним
засобом у Дніпровському районі м.
Києва, праворуч за виїздом з
Русановської набережної на міст
«Патона», а саме, щита, що стоїть окремо,
розміром 30.000Х15.000 загальною площею 900.000
кв. м., за період з 03.02.2011р. по 19.08.2013р на
загальну суму 1 097 671, 00 грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 10.02.2014р. №
910/24199/13 в позові ТОВ "ЛАЙФ БОРД"
відмовлено на підставі ст.. 16 ЦК
України, ст. 20 ГК України.

Не погоджуючись із вищезазначеним
Рішенням, позивач ТОВ "ЛАЙФ БОРД"
звернувся до Київського апеляційного
господарського суду зі скаргою, в якій
просить рішення по даній справі
скасувати, прийняти нове судове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити повністю.

Скаржник ТОВ "Лайф Борд" в апеляційній
скарзі наголошує на тому, що судом
першої інстанції не взято до уваги, що у
відповідача були відсутні правові
підстави для нарахування позивачу
плати за тимчасове користування місцем
для розміщення рекламного засобу,
оскільки відповідний Договір право
користування місцем для розміщення Р3
припинив свою дію 29.03.2012р.

Відповідач, заперечуючи по доводах
апеляційного оскарження, наголосив на
тому, що оскаржене Рішення є законним
та обґрунтованим, таким, що відповідає
нормам матеріального та
процесуального права.

Ухвалою КАГС від 24.03.2014р. № 910/24199/13
апеляційну скаргу ТОВ "ЛАЙФ БОРД"
прийнято до розгляду та порушено
апеляційне провадження.

У останнє судове засідання від 19.05.2014р
не з'явився представник позивача. Через
канцелярію суду надійшло Клопотання
позивача від 19.05.2014р. про відкладення
розгляду справи у зв'язку з участю
представника скаржника у проведенні
слідчих дій у кримінальному
провадженні, розпочатого за ознаками
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 4 ст. 296 ККУ
(хуліганство). Присутній представник
відповідача заперечив проти
клопотання скаржника з посиланням на
те, що позиція позивача була заслухана
у попередньому засіданні від 23.04.2014р.,
та зважаючи на закінчення
процесуального строку розгляду справи
просив залишити без задоволення
клопотання позивача.

Колегія суддів, розглянувши Клопотання
позивача від 19.05.2014р., дійшла висновку
про можливість продовження розгляду
апеляційної скарги без участі
представника позивача за наявними
матеріалами справи (Протокол судового
засідання від 19.05.2014р.).

Колегія суддів, розглянувши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх
встановлення, дослідивши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, заслухавши пояснення
представника відповідача, дійшла
висновку апеляційну скаргу ТОВ "Лайф
Борд" залишити без задоволення, Рішення
Господарського суду м. Києва від 17.02.2014
р. по даній справі залишити без змін, з
огляду на таке.

Згідно зі ст. 101 ГПК України апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
відповідно до Розпорядження
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) № 1141 від 04.07.2011 "Про
надання Дозволів на розміщення
зовнішньої реклами" Товариству з
обмеженою відповідальністю "Лайф Борд"
(далі за текстом - ТОВ "Лайф Борд") видано
Дозвіл № 26031-10 від 04.07.2011 року на
розміщення об'єкту зовнішньої реклами
у Дніпровському районі м. Києва,
праворуч за виїздом з Русановської
набережної на міст "Патона", а саме,
щита, що стоїть окремо, розміром 30.000X15.000
загальною площею 900.000 кв. м., кількість
площин - 2.

На виконання п. 6.3. Розпорядження КМДА №
767 від 27.09.2010 року "Про затвердження
Порядку розміщення зовнішньої реклами
в м. Києві", яке було чинним на дату
видання Розпорядження КМДА № 1141 та
надання Дозволу, між Позивачем та КП
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) "Київреклама" (далі за
текстом - КП "Київреклама") 04.07.2011
укладено Адресну програму №2 до раніше
укладеного Договору № 481/767/11 від 16.05.2011
про право тимчасового користування
місцем(-ями) для розміщення
рекламного(-их) засобу(-ів), що
перебуває(-ють) у комунальній власності
територіальної громади м. Києва, його
районів або повноваження щодо
розпорядження яким(-и) здійснюють
органи місцевого самоврядування м.
Києва (надалі - Договір).

Позивач вважає дії відповідача щодо
нарахування плати за право тимчасового
користування рекламним засобом
протиправними, враховуючи наступне.

Дозвіл позивача на розміщення
рекламного засобу 03.02.2012 скасовано
Розпорядженням КМДА №177, інші дозволи
позивача скасовані 29.03.2012р.
Розпорядженням КМДА №491.

На думку позивача, у відповідності до
п.8.2 Договору, дія Договору припинилась
29.03.2012р., внаслідок чого позивач був
позбавлений права на розміщення
зовнішньої реклами. Таким чином,
позивач стверджує, що у зв'язку з тим, що
Дозвіл позивача на розміщення
зовнішньої реклами був скасований
03.02.2012, Договір на право тимчасового
користування було припинено з 29.03.2012,
позивач не користувався місцем для
розміщення рекламного засобу,
відповідач не мав права нараховувати
позивачу плату за користування місцем
для розміщення рекламного засобу за
період з 29.03.2012 по 26.09.2013, оскільки такі
дії відповідача суперечать п.15 Рішення
Київської міської ради від 22.09.2011 №37/6253.

На підставі вищезазначеного позивач
звернувся до суду про визнання
протиправними дії КП "Київреклама"
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) щодо нарахування плати
за право тимчасового користування
рекламним засобом у Дніпровському
районі м. Києва, а саме: щита, що стоїть
окремо, розміром 30,000 * 15,000 загальною
площею 900,000 кв. м за період з 03.02.2011 по
19.08.2013 на загальну суму 1 097 671,00
грн..

КП "Київреклама", заперечуючи проти
позову, наголосив на тому, що
Розпорядження виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) №177
від 03.02.2012 є незаконним (протиправним)
та таким, що не діє з моменту його
прийняття, а саме з 03.02.2012. Враховуючи
викладене, укладений Договір №481/767/11
від 16.05.2011, станом на час розгляду
справи є чинним, сторонами договору не
вживались заходи щодо його розірвання,
а тому не має підстав вважати Договір
припиненим з 29.03.2012. Крім того,
відповідач зазначав, що твердження
позивача про те, що останній демонтував
рекламний засіб і не користувався
місцем з 03.02.2012 не відповідають дійсним
обставинам справи.

Також, відповідач наголошував і на
тому, що вимога позивача, щодо
зобов'язання відповідача не
нараховувати плату за право
тимчасового користування місцем для
розміщення рекламного засобу, що
перебуває у комунальній власності
територіальної громади не відповідає
визначеним ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК
України способам захисту прав та
інтересів, не призводить до поновлення
порушеного права, та не може бути
виконана у примусовому порядку,
оскільки відсутній механізм виконання
такого рішення. З огляду на
вищезазначене, відповідач просив суд
відмовити у задоволенні позову КП
«Київреклама».

Суд першої інстанції, оцінивши подані
сторонами докази, дійшов вірного
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Досліджуючи надані сторонами докази,
суд першої інстанції зауважив про те,
що відповідно до п. 2.3. Постанови
Пленуму ВГСУ України від 26.12.2011р. №18
"Про деякі питання практики
застосування ГПК України судами першої
інстанції", якщо стороною (або іншим
учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази,
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК України), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.
Тобто, слід вважати, що позивачем не
було надано суду достатніх доказів
щодо підтвердження обставин, які
зазначались у позові.

Надаючи правову кваліфікацію
заявленому позову, суд першої
інстанції визнав його таким, що не
відповідає способам захисту
передбачених ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК
України.

Статтею 16 ЦК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу. Способами
захисту цивільних прав та інтересів
можуть бути: визнання права, визнання
правочину недійсним, припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст. 20 ГК України держава
забезпечує захист прав і законних
інтересів суб'єктів господарювання та
споживачів. Кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів. Права та законні інтереси
зазначених суб'єктів захищаються
шляхом визнання наявності або
відсутності прав; визнання повністю
або частково недійсними актів органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, актів інших суб'єктів,
що суперечать законодавству, ущемлюють
права та законні інтереси суб'єкта
господарювання або споживачів;
визнання недійсними господарських
угод з підстав, передбачених законом;
відновлення становища, яке існувало до
порушення прав та законних інтересів
суб'єктів господарювання; припинення
дій, що порушують право або створюють
загрозу його порушення; присудження до
виконання обов'язку в натурі;
відшкодування збитків; застосування
штрафних санкцій; застосування
оперативно-господарських санкцій;
застосування
адміністративно-господарських
санкцій; установлення, зміни і
припинення господарських
правовідносин; іншими способами,
передбаченими законом. Порядок захисту
прав суб'єктів господарювання та
споживачів визначається цим Кодексом,
іншими законами.

При цьому, предметом позову є певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача. Предмет позову
кореспондує зі способами захисту права
саме - заходами, які прямо передбачені
законом з метою припинення оспорювання
або порушення суб'єктивних цивільних
прав та (або) усунення наслідків такого
порушення.

Тобто, за змістом наведених норм до
компетенції господарського суду
належить, зокрема, розгляд спорів про
визнання недійсних актів суб'єктів
господарювання, які відповідно до
закону або їх установчих документів
мають обов'язковий характер для
учасників правовідносин, що виникають
чи припиняються з прийняттям такого
акту.

При цьому, обраний спосіб захисту має
безпосередньо втілювати мету, якої
прагне досягти суб'єкт захисту, тобто
мати наслідком повне припинення
порушення його прав та охоронюваних
законом інтересів.

Статтею 4-3 ГПК України встановлено, що
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Господарський суд створює
сторонам та іншим особам, які беруть
участь у справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Тож, за приписами вищенаведених норм,
предметом судового оскарження в
порядку п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК України може
бути відповідний акт органу управління
юридичної особи, який створює певні
правові наслідки та спрямований на
регулювання певних відносин щодо
створення, діяльності, управління та
припиненням діяльності такої особи.

Рішення суду є правозахисним актом,
однак способи захисту повинні
кореспондуватись з повноваженнями
суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Вищевказане стосується також і вимоги
позивача про визнання протиправними
неправомірними дій КП "Київреклама"
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) щодо нарахування плати
за право тимчасового користування
рекламним засобом, оскільки норми ст. 16
ЦК України та ст. 20 ГК України не
містять такого способу захисту
порушених прав як визнання
протиправними дій щодо нарахування
плати. Вказана вимога не призводить до
поновлення порушеного права, та не може
бути виконана у примусовому порядку,
оскільки відсутній механізм виконання
такого рішення.

В даному спорі такі вимоги направлені
на встановлення факту, що має юридичне
значення. Проте, вимога про
встановлення факту, що має юридичне
значення не може бути предметом спору і
самостійно розглядатися в окремій
справі.

Так, за змістом ст. 12 ГПК України,
встановлення юридичних фактів не
відноситься до компетенції
Господарського суду.

Відповідно до п. 4.3. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду міста Києва
№ 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" господарський суд,
дійшовши висновку про те, що предмет
позову не відповідає встановленим
законом або договором способам захисту
прав, повинен відмовити в позові.

Враховуючи вищенаведене, виходячи із
заявлених позивачем вимог та наведених
ним підстав, за результатами оцінки
наданих учасниками процесу доказів,
суд першої інстанції дійшов
правомірного висновку, що заявлені
позивачем вимоги не відповідають
встановленим законом способам захисту
прав.

Колегія суддів, вивчивши та
проаналізувавши доводи апеляційного
оскарження, що наведені у скарзі
позивача ТОВ "Лайф Борд", вважає їх
безпідставними та необґрунтованими,
судом першої інстанції надана належна
правова оцінка доказам по справі та
правильно застосовано норми
матеріального права, підстав для зміни
чи скасування оскарженого судового
рішення не вбачає

Згідно приписів ст. 49 ГПК України
судовий збір за апеляційний перегляд
справи покладається на позивача ТОВ
"Лайф Борд".

Керуючись ст.ст. 91, 99, 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Товариства
з обмеженою відповідальністю "Лайф
Борд" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва
від 10.02.2014р. № 910/24199/13
залишити без змін.

Постанова Київського апеляційного
господарського суду від 19.05.2014р. №
910/24199/13 набирає законної сили з дня її
прийняття.

Постанова Київського апеляційного
господарського суду від 16.04.2014р. №
910/24199/13 може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України у 20-денний
строк.

Матеріали справи № 910/24199/13 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
Т.В. Ільєнок

Судді
Г.В. Корсакова

Є.Ю. Шаптала