ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2014 р.Справа № 922/4870/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання
Васильєва Л.О.

розглянувши справу

за позовом ПАТ "Страхова компанія
"Провідна" до Товариство з додатковою
відповідальністю "Міжнародна страхова
компанія", м. Харків про стягнення
коштів в сумі 49 000 грн. за участю сторін:

позивача - не з'явився

відповідача -Коваленка А.О.

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2013 року ПАТ "Страхова
компанія "Провідна" ( надалі - позивач) ,
звернулась до господарського суду
Харківської області з позовом, в якому
просить стягнути з відповідача -
Товариства з додатковою
відповідальністю "Міжнародна страхова
компанія", страхове відшкодування в
порядку регресу в сумі 49 000 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що
згідно зі ст. 993 ЦК України та ст. 27
Закону України "Про страхування", до
страховика, який сплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

Відповідач не погоджуючись з позовними
вимогами позивача посилається на
пропущення позивачем річного строку
звернення з заявою про страхове
відшкодування, як того вимагає п.37.1.4.
ст. 37 Закону України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів", що є підставою
для відмови у виплаті страхового
відшкодування.

Крім того, відповідач вважає
необґрунтованим розмір матеріального
збитку, який був спричинений власнику
автомобіля VOLKSWAGEN CADDY, д.н.з. НОМЕР_7
внаслідок ДТП 27.10.2011 року, оскільки
висновок №804/11/11 від 18.11.2011 року, не
містить розрахунку коефіцієнту зносу,
фототаблиць, свідоцтв та сертифікатів
на право зайняття оціночною діяльністю
осіб, які його здійснили.

16.12.2013 року представником відповідача
було заявлено клопотання про
призначення по справі судової
автотоварознавчої експертизи, на
вирішення якої поставлено наступні
питання:

1) яка вартість відновлювального
ремонту з урахуванням коефіцієнту
зносу складових що підлягають заміні,
пошкоджених в наслідок ДТП 27.10.2011 року
автомобілю VOLKSWAGEN CADDY, д.н.з. НОМЕР_7

2) експертизу провести за матеріалами
справи, так як вказаний автомобіль вже
відновлений;

3) розрахунок здійснити на дату ДТП
станом на 27.10.2011 року.

Ухвалою від 16.12.2013 року призначено по
справ судову автотоварознавчої
експертизу та зупинено провадження у
справі.

12.05.2014 року до суду надійшов висновок
судової автотоварознавчої експертизи
№13193 від 15.04.2014 року, здійснений
експертами Харківського
науково-дослідного інституту судових
експертиз ім. М.С. Бокаріуса.

Ухвалою від 13.05.2014 року провадження у
справі поновлено та призначено її до
розгляду.

У призначене судове засідання
представник позивача не з'явився, про
причини неявки суд не повідомив, жодних
заяв чи клопотань не заявляв.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечував з
підстав, викладених у відзиві на
позовну заяву та просив суд у
задоволенні позовних вимог відмовити.

Враховуючи достатність часу, наданого
позивачеві та відповідачеві для
підготовки до судового засідання та
надання витребуваних судом документів,
приймаючи до уваги принципи
змагальності та диспозитивності
господарського процесу, закріплені п. 4
ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та
ст. 33 ГПК України, суд вважає, що ним
створені усі належні умови для надання
необхідних доказів у справі.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
строку.

Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти
України").

Зважаючи на те, що неявка представника
позивача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи та
вислухавши пояснення представника
відповідача, суд встановив наступне.

02.03.2011 р. між позивачем (страховик) та
ПАТ "ВТБ Банк" (страхувальник) був
укладений договір №06/0629281/2102/11
добровільного комплексного
страхування транспортного засобу,
згідно якого був застрахований
автомобіль VOLKSWAGEN CADDY KASTEN 1,6 2008 року
випуску, д.р.з. НОМЕР_7, зокрема, на
випадок ДТП, на страхову суму 5 945,60 грн. (
а.с.10-11).

Як зазначає позивач у своїй позовній
заяві 21.10.2011 р. в м. Харкові сталася
дорожньо-транспортна пригода (надалі -
ДТП) - зіткнення за участю автомобіля
"ВАЗ" д.н.з. НОМЕР_5, під керуванням
ОСОБА_2, та автомобіля VOLKSWAGEN CADDY д.н.з.
НОМЕР_7 під керуванням ОСОБА_3,
внаслідок якого автомобіль який
належить ПАТ "ВТБ Банк" зазнав
механічних пошкоджень.

Проте, на підтвердження даного ДТП,
позивач посилається на довідку ДАІ від
15.11.2011 року №38/840 якою зафіксовано ДТП,
що відбулося 27.10.2011 року по вул.
Чернишевського - О.Гончара за участю
трьох учасників дорожньо-транспортної
пригоди: ВАЗ д.н.з. НОМЕР_5 під
керуванням ОСОБА_5, VOLKSWAGEN CADDY, д.н.з.
НОМЕР_7 під керуванням ОСОБА_3, ЗАЗ д.н.з.
НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2, а також
на постанову Київського районного суду
Харківської області від 14.11.2011 р. по
справі №2018/3-6534/11., згідно якої 27.10.2011
року ОСОБА_2, керуючи автомобілем ЗАЗ
д.н.з. НОМЕР_2, у результаті порушення
правил дорожнього руху зіткнувся зі
стоячим автомобілем "ВАЗ" д.н.з. НОМЕР_5,
у зв'язку з чим його визнано винними у
порушенні вимог п. п. 8.1, 16.11 Правил
дорожнього руху України та притягнуто
до адміністративної відповідальності
за ст. 124 КУпАП. ( а.с.8).

Щодо зіткнення автомобіля ВАЗ д.н.з.
НОМЕР_5, під керуванням ОСОБА_2 та VOLKSWAGEN
CADDY, д.н.з. НОМЕР_7, під керуванням ОСОБА_3
у постанові не зазначається.

Постановою пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011 року "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" передбачено, що не
потребують доказування преюдиціальні
факти, тобто встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори) у
процесі розгляду іншої справи, в якій
беруть участь ті самі сторони, в тому
числі і в тих випадках, коли в іншому
спорі сторони мали інший
процесуальний статус (наприклад,
позивач у даній справі був
відповідачем в іншій, а відповідач у
даній справі - позивачем в іншій).

Таке ж значення для господарського
суду має вирок суду з кримінальної
справи, що набрав законної сили, з
питань, чи мали місце певні дії та
ким вони вчинені. Що ж до рішення суду
з цивільної справи, яке набрало
законної сили, то встановлені ним
факти, які мають значення для
вирішення спору, не підлягають
доведенню перед господарським судом
незалежно від суб'єктного складу
сторін даної цивільної справи.

Хоча фактам, встановленим іншими
судовими рішеннями, крім зазначених у
статті 35 ГПК України, й не надано
преюдиціального значення для
господарських судів, але вони мають
враховуватися судами у розгляді
справ з урахуванням загальних правил
статті 43 названого Кодексу щодо
оцінки доказів.

Преюдиціальне значення процесуальним
законом надається саме фактам,
встановленим судовими рішеннями (в
тому числі в їх мотивувальних
частинах), але не правовій оцінці
таких фактів, здійсненій іншим судом
чи іншим органом, який вирішує
господарський спір (п. 2.6.)

Згідно п.3.17.1. цієї постанови, приймаючи
рішення зі спору, господарський суд
повинен мати на увазі таке. У процесі
здійснення господарського
судочинства з конкретної справи
господарські суди керуються судовими
рішеннями судів загальної
юрисдикції виключно на підставі, у
межах та порядку, передбачених
статтею 35 ГПК України, тобто у
встановленні преюдиціальних фактів
(п.3.17.1.).

Отже з матеріалів справи вбачається, що
надані позивачем докази на
підтвердження ДТП, яке відбулося 21.10.2011
року не підтверджують дану подію, та
більш того, в них міститься відмінна
інформація стосовно учасників ДТП та
автомобілів, якими вони керували.

Так, позивач зазначає, що
цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_2 під час керування транспортним
засобом "ВАЗ" д.н.з. НОМЕР_5 була
застрахована Відповідачем за полісом
АА/5021357. Однак, дослідивши матеріали
справи, судом встановлено, що
забезпеченим транспортним засобом за
полісом №АА/5021375 є ЗАЗ TF 69 YO д.н.з.
НОМЕР_6.

Листом від 24.09.2013 року позивач направив
вимогу відповідачу про сплату
страхового відшкодування у розмірі
52548,02 грн. В обґрунтування своєї вимоги
позивач посилався на
дорожньо-транспортну пригоду, що
сталася 27.10.2011 року між автомобілем
"ЗАЗ" д.н.з. АХ 2933 СН, під керуванням
ОСОБА_2, та автомобілем "ВАЗ" д.н.з.
НОМЕР_5, який застрахований у ПрАТ "СК
"Провідна" за договором добровільного
страхування наземного транспорту
№06/062928/21028/11 від 02.03.2011 року.

Отже, у означеній вимозі позивач
стверджує, що автомобіль "ВАЗ"
застрахований у ПрАТ "СК Провідна" за
договором добровільного страхування
наземного транспорту №06/0629281/2102/11 від
02.03.2011 року та у зв'язку з настанням
страхового випадку ПрАТ "СК Провідна"
виплачено страхове відшкодування у
загальному розмірі 52 548,02 грн.

Разом з тим, до матеріалів справи
долучено Договір добровільного
комплексного автострахування:
добровільного страхування наземного
транспорту, водіїв і пасажирів від
нещасних випадків на транспорті та
відповідальності власників наземних
транспортних засобів №06/0629281/2102/11 від
02.03.2011 року, яким застраховано
автомобіль VOLKSWAGEN CADDY, д.н.з. НОМЕР_7, що
належить ПАТ "ВТБ Банк".

Таким чином наведені вище документи
суперечать один одному та позбавляють
суд можливості об'єктивно оцінити та
з'ясувати фактичні обставини справи.

З наведених доказів, які долучені
позивачем до позовної заяви
вбачається, що ПрАТ "СК Провідна"
сплатила страхове відшкодування у
розмірі 52 548,02 грн. власникові
застрахованого автомобіля ВАЗ д.н.з.
НОМЕР_5.

В свою чергу у позовній заяві позивач
зазначає, що учасниками ДТП, яке
відбулося 21.10.2011 року були ОСОБА_3, який
керував автомобілем VOLKSWAGEN CADDY, д.н.з.
НОМЕР_7 (знаходиться у власності ПАТ
"ВТБ Банк") та ОСОБА_2, який керував
автомобілем "ВАЗ" д.н.з. НОМЕР_5", тобто
автомобілі, які обидва застраховані у
ПАТ "ВТБ Банк".

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно із ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України:
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

При цьому, належністю доказів є
спроможність фактичних даних містити
інформацію щодо обставин, що входять до
предмета доказування, слугувати
аргументами (посилками) у процесі
встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України
відносить до основних засад
судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини. Обов'язок доказування
та подання доказів розподіляється між
сторонами, виходячи з того, хто
посилається на юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення. Це стосується позивача,
який повинен доказати факти, на
підставі яких пред'явлено позов, а
також відповідача, який має можливість
доказувати факти, на підставі яких він
будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 ГПК
України позовна заява повинна містити
виклад обставин, на яких ґрунтуються
позовні вимоги з зазначенням доказів.
До обставин, на яких позивач
обґрунтовує свої вимоги, відносять
обставини, які становлять предмет
доказування у справі. Предмет
доказування це сукупність обставин,
які необхідно встановити для
правильного вирішення справи. У
предмет доказування включаються факти
матеріально-правового характеру, що є
підставою вимог позивача та заперечень
відповідача.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції": п. 2.1. згідно з
частиною другою ст. 43 Господарського
процесуального кодексу та статтею 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Отже, дослідивши матеріали справи, суд
не може встановити належність
зазначеного у позовній заяві факту
ДТП, дати коли вона сталося, визначити
учасників ДТП та автомобілі, які
перебували під їх керуванням, оскільки
докази надані на підтвердження фактів
викладених у позовній заяві суперечать
викладеним обставинам, а у деяких
випадках спростовують один одне.

Крім того, позивачем за весь час
судового розгляду справи не надано
жодного клопотання, заяви чи уточнення
до позовної заяви якими б було змінено
чи виправлено факти, на підставі яких
пред'явлено позов. А отже, суд не може
вважати викладені обставини позовної
заяви помилкою чи опискою та розглядає
справу в межах заявлених позовних
вимог.

Проте, докази не можуть ґрунтуватися на
припущеннях, оскільки вони не є
фактичними даними в розумінні ст.32
Господарського процесуального кодексу
України.

Позивач разом з позовною заявою не
надав докази, на підставі яких суд мав
би можливість встановити наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги позивача, які мають значення для
правильного вирішення справи.

Отже жодне твердження позивача, яке
викладене в позовній заяві не
підтверджене належним доказом, як того
вимагає розділ V ГПК України. Рішення
суду не може ґрунтуватися на
припущеннях і домислах.

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, враховуючи вищевикладені
обставини справи, з огляду на
недоведеність фактів, на підставі яких
пред'явлено позов, позовні вимоги
позивача не підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями ст. ст. 22, 33,34, 35, 43, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 02.06.2014 р.

Суддя Лаврова Л.С.