ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2014 р.Справа № 922/994/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Смірнової О.В.

при секретарі судового засідання

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 (м. Харків) до Фізичної особи
- підприємця ОСОБА_2 (м. Харків) про
стягнення 8 452, 92 грн. за участю
представників сторін:

позивача - ОСОБА_3, довіреність б/н від
01.04.2014 року;

відповідача - ОСОБА_4, довіреність № 7
від 03.04.2014 року.

ВСТАНОВИВ:

19 березня 2014 року Фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 (м. Харків)
звернулась до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
про стягнення з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 (м. Харків) 7000 грн.
заборгованості, 29,92 грн. 3% річних, 1409
грн. витрат на оплату послуг адвоката
та 1827 грн. судового збору,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що
відповідач в порушення умов договору №
2 від 18.11.2013 р. не виконав свої
зобов"язання щодо оплати послуг
перевезення.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 21 березня 2014
року було прийнято вказану позовну
заяву, порушено провадження у справі та
призначено її розгляд на 07 квітня 2014
року.

03 квітня 2014 року позивач надав
клопотання про долучення до матеріалів
справи додаткових документів. Вказані
документи долучені судом до матеріалів
справи.

03 квітня 2014 року позивач надав
обґрунтування своїх позовних вимог.

07 квітня 2014 року представник
відповідача надав суду відзив на
позовну заяву, в якому просив суд
відмовити позивачу в задоволенні
позовних вимог, з посиланням на, що
відповідальність відповідача не
настала, а тому позивач безпідставно
пред"явив вказані вимоги, оскільки CMR,
акт виконаних робіт, рахунок на оплату
послуг не отримував. Крім того,
відповідач надав до суду квитанцію №
6 від 04.12.2013 р., якою було
сплачено відповідачем 4400 грн.

03 квітня 2014 року позивач надав
клопотання, в якому просив суд
витребувати у відповідача оригінали CMR
від 19.11.2013 р. № 211281 як доказ перевезення
вантажу за договором - заявкою на
перевезення вантаж № 7 від 16.11.2013 р.,
посилаючись на те, що вказаний документ
був направлений відповідачу в грудні
2013 р., тому позивач не може їх надати як
доказ виконання своїх зобов"язань.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 07 квітня 2014
року було відкладено розгляд справи на
12 травня 2014 року.

10 квітня 2014 року представник позивача
надав клопотання, в якому зазначив, що
помилився у розрахунку інфляційних
витрат та просив вважати вірними
інфляційні витрати в сумі 56 грн.

10 квітня 2014 року представник позивача
надав заперечення на відзив на позовну
заяву, в яких зазначив, що квитанція про
сплату на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_2 в
сумі 4400 грн. не може вважатись належним
доказом оплати за договором - заявкою №
7 від 16.11.2013 р., оскільки з неї не
вбачається ким саме було проведено
оплату та відсутнє призначення
платежу, крім того, між сторонами не
укладалось будь-яких змін да
банківських реквізитів. Також позивач
зазначив, що відповідач отримав
поштове відправлення з документами
10.12.2013 р., а 24.01.2014 р. отримав претензію.
Так крім того, позивач вказав, що
відповідач отримав СМR 10.12.2013 р., що
підтверджуються доказами наданими
позивачем, а отже строк виконання
зобов"язань за договором настав саме
30.12.2013 р.

В судовому засіданні 10 квітня 2014 року
було оголошено перерву до 12 травня 2014
року.

11 квітня 2014 року представник
відповідача надав СМR № 211281 та № 211280,
які долучені судом до матеріалів
справи.

Представник позивача у судовому
засіданні 12.05.2014 р. підтримував позовні
вимоги.

Представник відповідача проти позову
заперечував.

Розглянувши матеріали
справи, повно та всебічно дослідивши
обставини та докази на їх
підтвердження, вислухавши
уповноважених представників сторін,
судом встановлено наступне.

16 листопада 2013 року між Фізичною особою
- підприємцем ОСОБА_1 (позивач) та
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2
(відповідач) був укладений
договір-заявка № 7, в якому зазначений
маршрут сел. Попасна - с. Десна, та
вартість перевезення - 7000 грн.

18 листопада 2013 року між сторонами був
укладений договір № 2, у відповідності
до умов якого позивач надає автомобілі
та здійснює міжнародні перевезення, а
також на Україні вантажів у
відповідності з письмовими заявками, а
відповідач, в свою чергу, зобов"язався
розрахуватись за дані послуги.

Позивач свої зобов"язання за договором
перевезення виконав, що
підтверджується СМR № 211280 та № 211281, в
графі 24 "вантаж одержано" стоїть штамп
та підпис одержувача вантажу.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем було направлено відповідачу
рахунок № 9 від 19.11.2013 р., СМR № 211281 та
акт здачі- прийняття робіт № 09/13, що
підтверджується поштовим описом з
відміткою про відправлення 05.12.2013 р. та
листом - повідомленням про отримання
вказаної кореспонденції відповідачем
особисто 10.12.2013 р.

Розділом 3 договору передбачено, що
відповідач здійснює оплату за
перевезення в строки, передбачені в
заявці, але не пізніше 20 днів з моменту
отримання рахунку позивача з
оригіналом накладною CMR (ТТН), акта
виконаних робіт, податкової накладної.

Договором - заявкою № 7 від 16.11.2013 р.
передбачені умови оплати, яка
здійснюється 2 частинами: 40% по факту
завантаження та 60% по факту
вивантаження автомобіля.

Таким чином, оскільки відповідач
отримав вищевказані документи 10.12.2013 р.,
то строк виконання зобов"язань по
оплаті послуг за договором настав саме
30.12.2013 р.

Проте відповідач за вказані послуги не
розрахувався.

Матеріали справи підтверджують те, що
позивач звернувся до відповідача з
претензією б/н б/д з вимогою погасити
заборгованість у розмірі 7000 грн.
Направлення вказаної претензії на
адресу відповідача підтверджується
поштовим чеком № 0162 від 21.01.2014 р. та
рекомендованим повідомленням з
відміткою про отримання 24.01.2014 р.
особисто ОСОБА_2.

Але відповідач на вимогу не
відреагував та грошові кошти не
перерахував.

Внаслідок не виконання прийнятих на
себе зобов"язань щодо оплати послуг, у
відповідача виникла заборгованість у
сумі 7000 грн. (сума основного боргу), що і
стало підставою позивачу для звернення
до господарського суду з відповідним
позовом.

Відповідачем до відзиву на позовну
заяву додано квитанцію № 6
від 04.12.2013 р., якою сплачено на користь
позивача 4400 грн.

Однак квитанція про сплату на рахунок
ОСОБА_1 № НОМЕР_2 4400 грн. не може
вважатись належним доказом оплати за
договором - заявкою № 7 від 16.11.2013 р.,
оскільки з неї не вбачається ким саме
було проведено оплату та відсутнє
призначення платежу, крім того, між
сторонами не укладалось будь-яких змін
да банківських реквізитів.

Відповідно до ч. 1 ст. 929 ЦК України, за
договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

Згідно з ч. 1 ст. 930 ЦК України, договір
транспортного експедирування
укладається у письмовій формі.

Розмір плати експедиторові, згідно
зі ст. 931 ЦК України, встановлюється
договором транспортного
експедирування, якщо інше не
встановлено законом.

Зазначений договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань.

Так, згідно ст. 173 ГК України,
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
ГК України, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Однією з підстав виникнення
господарського зобов'язання у
відповідності до ст. 174 ГК України, є
господарський договір.

При цьому, ч. 1 ст. 175 ГК України
визначено, що майново-господарські
зобов'язання, які є одним із видів
господарських зобов'язань, - це
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Предметом спору у даній справі є
обов'язок відповідача оплатити надані
позивачем послуги за договором.

Судом встановлено, що позивачем на
підтвердження надання ним послуг
надані міжнародні товарно -
транспортні накладні CMR № 211280 та 211281 з
відміткою вантажоотримувача в графі 24
CMR про отримання вантажу.

Таким чином, позивач виконав покладені
на нього зобов"язання по перевезенню
вантажу належним чином, що
підтверджується належними доказами, а
саме вказаними міжнародними товарно-
транспортними накладними CMR № 211280 та
211281

Враховуючи вище викладені обставини,
суд дійшов висновку про задоволення
позовної вимоги про стягнення з
відповідача 7000 грн. боргу.

Ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції та трьох відсотків річних за
весь час прострочення.

Судом перевірено розрахунок
інфляційних витрат за період січень -
лютий 2014 року та 3% річних за період з
30.12.2013 р. по 19.02.2014 р., та встановлено, що
позивач в розрахунках здійснив
помилки.

Зважаючи на вищевикладене, позовні
вимоги позивача в частині стягнення 3%
річних та інфляційних витрат
підлягають задоволенню частково в
сумі 29,34 грн. 3% річних та 14 грн.
інфляційних витрат. В іншій частині
позовних вимог в частині 0,58 грн. 3%
річних та 26,66 грн. інфляційних витрат
слід відмовити як зайво нарахованих.

За приписом частини третьої статті 48
ГПК витрати, що підлягають сплаті за
послуги адвоката, визначаються у
порядку, встановленому Законом
України "Про адвокатуру". Дія цього
Закону поширюється тільки на осіб, які
є адвокатами.

Відповідно до статті 2 Закону
України "Про адвокатуру" адвокатом
може бути громадянин України, який має
вищу юридичну освіту, стаж роботи за
спеціальністю юриста або помічника
адвоката не менше двох років, склав
кваліфікаційні іспити, одержав
свідоцтво про право на зайняття
адвокатською діяльністю та прийняв
Присягу адвоката України.

Таким чином, стаття 44 ГПК передбачає
відшкодування як судових витрат сум,
що були сплачені стороною за отримання
послуг адвокатів.

При цьому суд може обмежити розмір сум,
які підлягають сплаті за послуги
адвоката, з огляду на розумну
необхідність відповідних судових
витрат для даної справи.

Частина п'ята статті 49 ГПК відносить до
числа судових витрат суми, які
підлягають сплаті за послуги адвоката.

У пункті 12 роз'яснень президії Вищого
арбітражного суду України від 04.03.1998 N
02-5/78 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI
Господарського процесуального
кодексу України" (з наступними
доповненнями і змінами) зазначено:
"Вирішуючи питання про розподіл
судових витрат, господарський суд має
враховувати, що розмір відшкодування
названих витрат, крім державного
мита, не повинен бути
неспіврозмірним, тобто явно завищеним.
За таких обставин суд з урахуванням
обставин конкретної справи, зокрема,
ціни позову може обмежити цей розмір з
огляду на розумну необхідність
судових витрат для даної справи".

У визначенні розумно необхідного
розміру сум, які підлягають сплаті за
послуги адвоката, можуть братися до
уваги, зокрема: встановлені
нормативно-правовими актами норми
видатків на службові відрядження (якщо
їх установлено); вартість економних
транспортних послуг; час, який міг би
витратити на підготовку матеріалів
кваліфікований фахівець; вартість
оплати відповідних послуг адвокатів,
яка склалася в країні або в регіоні;
наявні відомості органів статистики
або інших органів про ціни на ринку
юридичних послуг; тривалість розгляду
і складність справи тощо.

Докази, які підтверджують розумність
витрат на оплату послуг адвоката,
повинна надавати сторона, що вимагає
відшкодування таких витрат.

З урахуванням обставин справи, зокрема,
ціни позову, складності справи, обсягу
часу і роботи, що виконані виконавцем,
наданих позивачем доказів суд дійшов
висновку про те, що розмір
відшкодування витрат на оплату послуг
адвоката є завищеним та не відповідає
принципу співрозмірності і підлягає
зменшенню до 704,30 грн.

В розумінні статті 44 ГПК України оплата
послуг адвоката відноситься до складу
судових витрат, які підлягають сплаті
та при задоволені позову покладаються
на відповідача згідно зі ст. 49 ГПК
України, тому вимоги позивача про
стягнення витрат по оплаті послуг
адвоката у розмірі 704,30 грн. підлягають
задоволенню та стягненню з
відповідача.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ч. 1 ст. 49 ГПК
України. У спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав
судовий збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Таким чином, судовий
збір у даній справі покладається на
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст. 526, ч.1 ст.530, 610, 611, ч. 2 ст. 625 , ст. 629
ЦК України, ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, ст.ст.82-85
ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, код НОМЕР_1, р/р №
НОМЕР_3 в ХФ ВАТ ВТБ Банк, МФО 350631) на
користь Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, р/р № НОМЕР_4 в АТ "ОТП
Банку" м. Києва, МФО 300528, НОМЕР_5) 7000 грн.
заборгованості, 14 грн. інфляційних
витрат, 29,34 грн. 3% річних, 704,30 грн.
адвокатських витрат та 1816,02 грн.
судового збору.

В стягненні 0,58 грн. 3% річних, 26,66 грн.
інфляційних витрат, 704,70 грн.
адвокатських послуг відмовити.

Видати відповідний наказ після
набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 15.05.2014 р.

Суддя О.В. Смірнова