ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2014 р.
Справа №914/1103/14

Господарський суд Львівської області у
складі судді Іванчук С.В., при секретарі
судового засідання Білан О.Г.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи за позовом:
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «ПЗУ Україна»,
м.Київ

до відповідача: Львівського міського
комунального підприємства
«Львівелектротранс», м.Львів

про стягнення 12634грн. 73коп.

За участю представників сторін:

від позивача: Стефківський В.І. -
представник;

від відповідача: Батенчук М.Й. -
представник.

Права та обов'язки сторін передбачені
ст.ст.20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви
про відвід судді не поступали, за
клопотанням присутніх представників
сторін в судовому засіданні не
проводилася технічна фіксація
судового процесу.

Суть спору: На розгляд господарського
суду Львівської області поступив позов
Приватного акціонерного товариства
"Страхова компанія "ПЗУ Україна" до
Львівського міського комунального
підприємства "Львівелектротранс" про
стягнення 12634грн. 73коп.

Ухвалою суду від 03.04.2014р. порушено
провадження у справі та призначено її
до судового розгляду на 23.04.2014р. З метою
повного і всестороннього з'ясування
всіх обставин спору, для забезпечення
принципу змагальності, а також
враховуючи неявку в судове засідання
представника позивача та невиконання
сторонами вимог попередньої ухвали
суду, розгляд справи відкладався на
27.05.2014р.

В судове засідання 27.05.2014р. представник
позивача явку забезпечив, позовні
вимоги підтримав з підстав, викладених
у позовній заяві і просить суд позов
задоволити.

В судове засідання 27.05.2014р. представник
відповідача явку забезпечив, проти
позову заперечив з підстав викладених
у відзиві на позовну заяву (вх.№17096/14
від 16.04.2014р.) і просить суд у задоволенні
позову відмовити. В обґрунтування
своїх заперечень представник
відповідача зазначив, що у документах,
надісланих позивачем разом із позовною
заявою, акт огляду колісного
транспортного засобу від 22.12.2011р.
складений у присутності представника
власника КТЗ Кладько Т.Я. і
представника страхової компанії
Тибель Б.Ю., проте для огляду
пошкодженого транспортного засобу не
подано доказів запрошення
представників відповідача. Відповідач
також вказує на те, що згідно
розрахунку страхового відшкодування
сума страхового відшкодування, з
урахуванням зменшення розміру
страхового відшкодування в розмірі
2656,95грн., становить 12634,73грн., однак
страхувальнику (ОСОБА_5) страховиком
було перераховано лише 8910,23грн.
(платіжне доручення №802 від 01.02.2012р.),
решту ж суми в розмірі 3724,50грн., згідно
страхового акту №UA032/L01/01 від
24.01.2012р. зараховано шляхом взаємозаліку
на недоотриману страхову премію в
рахунок оплати чергових страхових
платежів, проте не надано документу,
який би підтверджував підстави для
здійснення такого взаємозаліку.
Проведення взаємозаліку у даному
випадку, як зазначає відповідач,
здійснено всупереч і з порушенням норм
чинного законодавства, а саме:
відповідно до ст.ст.601, 602 ЦК України,
зобов'язання припиняється
зарахуванням зустрічних однорідних
вимог, строк настання яких настає, а
також вимог, строк виконання яких не
встановлений або не визначений
моментом пред'явлення вимоги,
зарахування зустрічних вимог може
здійснюватися за заявою однієї із
сторін. Аналогічна норма викладена і в
ч.ч.3, 4 ст.203 ГК України, згідно якої
господарське зобов'язання
припиняється зарахуванням зустрічної
однорідної вимоги, строк якої настав
або строк якої не зазначений чи
визначений моментом витребування. Для
зарахування достатньо заяви однієї
сторони. Пунктом 8 Договору
добровільного страхування наземних
транспортних засобів (особливі умови
страхування) Серія АМ № 016433 від 06.08.2011р.
встановлено терміни сплати частин
страхової премії (по 25%), згідно яких
платежі повинні бути проведені
страхувальником у наступні терміни: 1
платіж - по 06.08.2011р.; 2 платіж - по 06.11.2011р.;
3 платіж - по 06.02.2012р.; 4 платіж - по 06.05.2012р.
Оскільки страховий акт був складений
24.01.2012р., страхове відшкодування було
перераховане Страхувальнику 01.02.2012р., у
Страховика не було жодних правових
підстав проводити взаємозалік
зустрічних однорідних вимог та не
надано доказів направлення чи
пред'явлення такої заяви іншій стороні
за договором страхування, як того
вимагають ч.3 ст.203ГК України та ч.2 ст.601
ЦК України.

Дослідивши подані суду документи і
матеріали, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, сукупно оцінивши докази, які
мають значення для справи,
господарський суд Львівської області,
в с т а н о в и в:

07.12.2011р. у м.Львові по вул.Любінській, 168
сталася дорожньо-транспортна пригода,
внаслідок якої тролейбус «ЛАЗ Е183ВІ»
(державний номерний знак НОМЕР_5) не
вибрав безпечної швидкості руху та не
врахував дорожнього покриття і наїхав
на автомобіль марки «Mitsubishi L 200»
(державний номерний знак № НОМЕР_1). В
результаті наїзду тролейбуса «ЛАЗ
Е183ВІ» спричинено технічні пошкодження
автомобілю марки «Mitsubishi L 200».

На момент дорожньо-транспортної
пригоди тролейбусом «ЛАЗ Е183ВІ»
(державний номерний знак НОМЕР_5), що
належить Львівському міському
комунальному підприємству
«Львівелектротранс», керував водій
цього підприємства - ОСОБА_6, а
автомобілем марки «Mitsubishi L 200»
(державний номерний знак № НОМЕР_1), що
належить ОСОБА_7, керував громадянин
ОСОБА_8.

Згідно з довідкою ДАІ від 27.12.2011р. №8925060
дорожньо-транспортна пригода сталася
внаслідок порушення водієм ЛМКП
«Львівелектротранс» ОСОБА_6 п.12.1 правил
дорожнього руху України - перевищенням
безпечної швидкості.

Постановою Залізничного районного
суду м.Львова від 26.01.2012р. у справі
№3-3177/11 встановлено, що 07.12.2011р. о 20 год. 30
хв. у м.Львові по вул.Любінській, 168
водій тролейбусом «ЛАЗ Е183ВІ»
(державний номерний знак НОМЕР_5), не
вибрав безпечної швидкості руху, не
врахував дорожнього покриття, в
результаті чого здійснив зіткнення з
автомобілем «Mitsubishi L 200» (державний
номерний знак № НОМЕР_1), що спричинило
транспортним засобам технічних
пошкоджень, чим порушив п.12.1 ПДР
України. ОСОБА_6 визнано винним у
вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст.124
КУпАП та притягнуто його до
адміністративної відповідальності у
вигляді штрафу на користь держави в
розмірі 340 грн.

06.08.2011р. між Приватним акціонерним
товариством «Страхова компанія «ПЗУ
Україна» (страховик) та ОСОБА_5
(страхувальник) укладено договір
добровільного страхування наземних
транспортних засобів серії АМ №016433.
Забезпеченим транспортним засобом
визначено автомобіль марки «Mitsubishi L 200»,
державний номерний знак НОМЕР_1, номер
кузов НОМЕР_2, 2007 р.в. Ліміт
відповідальності за цим договором у
разі шкоди, заподіяну майну складає
130000грн. 00коп.

08.12.2011р. гр.ОСОБА_5 звернулася до
позивача із заявою про настання
страхового випадку та виплату
страхового відшкодування й надав при
цьому усі необхідні документи.

24.01.2011р. позивачем, на підставі висновку
експертного автотоварознавчого
дослідження було складено страховий
акт №UA032/L01/01 та розрахунок
страхового відшкодування до нього.У
розділі V страхового акту №UA032/L01/01
від 24.01.2011р. визначено рішення про
виплату, у такій послідовності:
загальний розмір страхового
відшкодування по даній події на
підставі розрахунку становить 12634грн.
73коп.; донарахувати страхове
відшкодування в розмірі 12634грн. 73коп.;
провести виплату відшкодування в
розмірі 8910грн. 23коп.; провести акт
взаємозаліку на недоотриману страхову
премію в розмірі 3724грн. 50коп.

До матеріалів справи долучено
свідоцтво про державну реєстрацію ФОП
серії НОМЕР_3 та сертифікат суб'єкта
оціночної діяльності НОМЕР_4 від
04.03.2009р. на здійснення ОСОБА_9
підприємницької діяльності щодо
проведення оціночної діяльності
транспортних засобів.

На підставі вищевказаних документів
позивач здійснив виплату страхового
відшкодування в сумі: 8910грн. 23коп., що
підтверджується платіжним дорученням
№802 від 01.02.2012р.

У відповідності до ст.355 ГК України
об'єкти страхування, види обов'язкового
страхування, а також загальні умови
здійснення страхування, вимоги до
договорів страхування та порядок
здійснення державного нагляду за
страховою діяльністю визначаються ЦК
України, цим кодексом, законом про
страхування, іншими законодавчими
актами.

Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала. Особа,
яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоду завдано не з її вини.

Шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку (ч.2 ст.1187 ЦК
України).

Згідно зі п.2 ч.1 ст.4 Закону України «Про
страхування» від 07.03.1996р. №85/96-ВР (з
внесеними змінами і доповненнями)
предметом страхування можуть бути
майнові інтереси, що не суперечать
закону і пов'язані з володінням,
користуванням і розпорядженням майном
(майнове страхування).

У відповідності до ст.1188 ЦК України
шкода завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме: шкода завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною стороною

Згідно ст.6 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» від 01.07.2004р. №1961-VI (з внесеними
змінами і доповненнями) страховим
випадком є подія, внаслідок якої
заподіяна шкода третім особам під час
дорожньо-транспортної пригоди, яка
сталася за участю забезпеченого
транспортного засобу і внаслідок якої
настає цивільно-правова
відповідальність особи,
відповідальність якої застрахована за
договором.

Пунктом 22.1 ст.22 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» від 01.07.2004р. №1961-VI (з внесеними
змінами і доповненнями) при настанні
страхового випадку страховик
відповідно до лімітів
відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст.993 Цивільного кодексу
України та ст.27 Закону України „Про
страхування" до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, у
межах фактичних витрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану
іншою особою, має право зворотної
вимоги (регресу) до винної особи у
розмірі виплаченого відшкодування,
якщо інший розмір не встановлений
законом (ч.1 ст.1191 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1172 Цивільного
кодексу України юридична або фізична
особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім
працівником під час виконання ним
своїх трудових /службових) обов 'язків.

Як вбачається із матеріалів справи, а
саме з поданої відповідачем довідки №26
від 09.04.2014р., на момент вчинення ДТП
гр.ОСОБА_6 перебував у трудових
відносинах з ЛМКП «Львівелектротранс».

Вина водія ОСОБА_6, який керував
тролейбусом «ЛАЗ Е183ВІ» (державний
номерний знак НОМЕР_5), який належить
відповідачеві, підтверджується
постановою Залізничного районного
суду м.Львова від 26.01.2011р. у справі
№3-3177/11.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судове рішення» від
18.12.2009р. №14 обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ.

Відповідно до ч.1 ст.25 ЗУ "Про
страхування" здійснення страхових
виплат і виплата страхового
відшкодування проводиться страховиком
згідно з договором страхування на
підставі заяви страхувальника (його
правонаступника або третіх осіб,
визначених умовами страхування) і
страхового акта (аварійного
сертифіката), який складається
страховиком або уповноваженою ним
особою (аварійним комісаром) у формі, що
визначається страховиком.

За приписами ч.4 ст.203 ГК України
господарське зобов'язання може бути
припинено зарахуванням страхового
зобов'язання, якщо інше не випливає з
закону або змісту основного чи
страхового зобов'язання.

Враховуючи наведене, суд вважає за
необхідне зазначити, що чинне
законодавство про страхування не
забороняє страховику здійснювати
припинення зобов'язання по виплаті
страхувальнику страхового
відшкодування в межах одного чи
декількох договорів страхування
шляхом зарахування зустрічних
однорідних вимог або в рамках інших
договорів (кредитування, оренди) шляхом
зарахування основного та страхового
зобов'язання. В даній справі позивач
зазначає, що ним було здійснено виплату
страхового відшкодування в сумі 3724грн.
50коп., шляхом зарахування у сплату
недоплаченої частини страхової премії,
що підтверджується наявним в
матеріалах справи страховим актом
№UA032/L01/01 від 24.01.2012р. та довідкою
позивача щодо проведення акту
взаємозаліку на недоотриману страхову
премію.

Разом з тим, відповідно до ст.ст.601, 602 ЦК
України зобов'язання припиняється
зарахуванням зустрічних однорідних
вимог, строк виконання яких настав, а
також вимог, строк виконання яких не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги. Зарахування
зустрічних вимог може здійснюватися за
заявою однієї із сторін.

Згідно з п.3 та п.4 ст.203 ГК України
господарське зобов'язання
припиняється зарахуванням зустрічної
однорідної вимоги, строк якої настав
або строк якої не зазначений чи
визначений моментом витребування. Для
зарахування достатньо заяви однієї
сторони.

З огляду на викладене, зарахування
зустрічної однорідної вимоги є
одностороннім правочином, який має
наслідком припинення зобов'язань і
який приводиться в дію шляхом подання
однією із сторін відповідної заяви.
Якщо друга сторона вважає, що заява
першої сторони є нікчемним правочином,
а відтак не припиняє зобов'язання
(наприклад, за відсутністю зобов'язання
другої сторони або в разі
недопустимості зарахування зустрічних
вимог згідно з частинами четвертою,
п'ятою статті 203 ГК України, статтею 602
ЦК України), то друга сторона вправі
звернутися до суду з позовом про
примусове виконання зобов'язання
першою стороною в натурі або про
застосування інших способів захисту,
встановлених законом.

В матеріалах справи відсутні як заява
страховика (позивача) чи
страхувальника про зарахування
зустрічної однорідної вимоги на суму
3724грн. 50коп., так і докази її
направлення (пред'явлення) іншій
стороні за договором страхування, як
того вимагають ч.3 ст.203 ГК України та ч.2
ст.601 ЦК України.

При цьому, страховий акт №UA032/L01/01
від 24.01.2012р. та довідка позивача щодо
проведення акту взаємозаліку на
недоотриману страхову премію
страховика (позивача) та
страхувальника (ОСОБА_5) на суму 3724грн.
50коп. не є належними доказами
зарахування, оскільки вказані
документи мають суто односторонній та
внутрішньогосподарський характер.
Крім цього, в матеріалах справи
відсутня як заява про зарахування
зустрічних вимог, так і докази її
направлення іншій стороні. Як
вбачається із пояснень представника
позивача наданих в судовому засіданні,
така заява відсутня та не складалась.
Позивачем не подано доказів та не
доведено також наявність та
безспірність зустрічних однорідних
вимог, оскільки не надано доказів
наявності безспірних боргових
зобов'язань страхувальника перед
страховиком, станом на момент
зарахування.

Відтак, оскільки позивачем не було
доведено належними доказами виплати
страхового відшкодування чи належного
зарахування суми у розмірі 3724грн. 50коп.,
то позовні вимоги в цій частині
задоволенню не підлягають. Дана
позиція суду узгоджується із позицією,
викладеною у постановах Вищого
господарського суду України від
05.11.2013р. у справі №914/1366/13, від 26.11.2013р. у
справі №914/2897/13.

Станом на день прийняття рішення суду,
доказів щодо оплати заборгованості не
представлено, відтак заборгованість
відповідача перед позивачем становить
8910грн. 23коп.

Відповідно до п.2.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26.12.2011р. №18 якщо
стороною (або іншим учасником судового
процесу) у вирішенні спору не подано
суду в обґрунтування її вимог або
заперечень належні і допустимі докази,
в тому числі на вимогу суду, або якщо в
разі неможливості самостійно надати
докази нею не подавалося клопотання
про витребування їх судом (частина
перша статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами.

Згідно ст.33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ч.2 ст.34 ГПК України).

Враховуючи викладене, подані докази в
їх сукупності, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги до відповідача по
страховому відшкодуванню в сумі 8910грн.
23коп. є обґрунтованими, підтвердженими
належними доказами та підлягають
задоволенню. В іншій частині позовних
вимог щодо стягнення з відповідача
страхового відшкодування у сумі 3724грн.
50коп. належить відмовити.

Судові витрати необхідно віднести на
відповідача, пропорційно розміру
задоволених позовних вимог відповідно
до ст.49 ГПК України.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 3, 4-3, 12, 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити частково.

Стягнути з Львівського міського
комунального підприємства
«Львівелектротранс» (79012, м.Львів,
вул.Сахарова, 2, ) на
користь Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія «ПЗУ
Україна» (04053, м.Київ, вул.Артема, 42, ) 8910грн. 23коп. - страхового
відшкодування та 1288грн. 43коп. - судового
збору.

Наказ видати відповідно до ст.116 ГПК
України.

В решті позовних вимог відмовити.

Суддя
Іванчук С.В.

Повне рішення складено 30.05.2014р.