ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.14р. Справа № 904/5507/13

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю « Синельниківський
Трейд », с. Воронове

До: Товариства з обмеженою
відповідальністю « Сталь», м.
Дніпропетровськ
(відповідач-1) та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Орбаста»,
м.
Дніпропетровськ (відповідач-2)

Про: визнання недійсним договору

Суддя Васильєв О.Ю.

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача: Ткаченко С.М. (дов. від
02.01.14р.);

Від відповідача-1: Савенко О.О. (дов. від
22.07.13р. );

Від відповідач-2: Єпіфанова Ю.О. ( дов.
від 18.03.14 р. )

СУТЬ СПОРУ:

ТОВ «Синельниківський Трейд»
(позивач) з урахуванням заяви про зміну
підстав позову (а.с.121-122) звернулось до
господарського суду з позовом до ТОВ
«Сталь» (відповідач-1) та ТОВ «Орбаста»
(відповідач-2) про визнання недійсним
договору про відступлення права вимоги
№35711-У від 30.11.12р., укладеного між
сторонами. Позовні вимоги обґрунтовані
посиланням на ту обставину , що згідно
контракту №35711 від 02.04.12р. (укладеного
між ТОВ «Орбаста» та ТОВ
«Дніпроагротрейд» (правонаступник -
ТОВ «Синельниківський Трейд») позивач
повинен був продати насіння
соняшнику власного виробництва врожаю
2012 року в кількості 1 500 тон за ціною 2000,
00 грн. з ПДВ за одну тону; з цього
виникла заборгованість перед ТОВ
«Орбаста» у сумі 3 000 006, 00грн. 30.11.12р. між
ТОВ «Орбаста» та позивачем було
укладено угоду про залік зустрічних
однорідних вимог на суму 1 470 800, 67 грн.,
тому заборгованість позивача по
контракту №35711 від 02.04.12р. зменшилась
до суми 1 529 205, 33 грн.

30.11.12р. між сторонами було
укладено договір №35711-У про
відступлення права вимоги , за яким
відповідач-2 передав на користь
відповідача-1 всі права вимоги, що
належать кредитору за контрактом №35711
від 02.04.12р. Позивач вважає , що договір
№ 35711-У про відступлення права вимоги
від 30.11.12р. є недійсним , оскільки не
відповідає вимогам діючого
законодавства, а саме - умови спірного
договору суперечать основним засадам
Цивільного кодексу України (статтям 203,
513, 514, 517 ЦК України); спірний договір не
відповідає вимогам законодавства
щодо форми правочину; спірний договір
фактично має конструкцію договору
факторингу та відповідно особи , які
уклали його , не наділені відповідною
правосуб'єктністю для укладання
останнього, тощо.

ТОВ «Сталь» (відповідач-1) проти
задоволення позовних вимог заперечує з
наступних підстав : договір про
відступлення права вимоги є дійсним
незалежно від участі в його підписанні
боржника ; позивач своїми діями
схвалив цей правочин ; оспорюваний
договір не є договором факторингу ,
тощо .

ТОВ «Орбаста » (відповідач-2) позовні
вимоги не визнає з підстав ,
аналогічних тим, що наведені у відзиві
на позов відповідачем-1 .

Ухвалою суду від 14.11.13 р. провадження у
справі №904/5507/13 зупинялося до часу
набрання чинності рішенням у
пов'язаній справі №904/6774/13, що
розглядалася господарським судом
Дніпропетровської області.

Ухвалою суду від 09.04.14 р. провадження у
справі №904/5507/13 було поновлено у зв'язку
із набранням чинності рішенням у
пов'язаній справі №904/6774/13 . За
клопотанням позивача строк розгляду
справи було продовжено на 15 днів . Під
час судових засідань , що відбулися 13 та
22 травня 2014 р. , позивач наполягав на
задоволенні позовних вимог з наведених
вище підстав , відповідачі проти
задоволення позову заперечували.

Дослідивши матеріали справи ,
заслухавши пояснення представників
сторін , господарський суд , -

ВСТАНОВИВ :

02.04.2012р. між ТОВ «Орбаста» (покупець)
та ТОВ «Дніпроагротрейд» (продавець) в
особі директора ОСОБА_4, що діє на
підставі статуту , укладено контракт №
35711; відповідно до умов якого продавець
зобов'язався передати у власність
покупцю насіння соняшника власного
виробництва врожаю 2012 р. (товар), а
покупець - прийняти та сплатити
вартість товару на умовах,
передбачених цим контрактом.

У розділі 3 контракту сторони
погодили загальну кількість товару - 1
500 т +/- 10%, попередню вартість, загальну
суму контракту - 3 000 000,00 грн. Умови
та строки поставки товару погоджені
сторонами в розділі 4 контакту,
відповідно до якого, продавець
зобов'язався передати покупцю товар на
умовах DDP-ПАТ «Запорізький
масложиркомбінат» ( м. Запоріжжя , вул.
Піщевая ,3 ). Строк передачі товару - до
15.12.2012 р. включно.

Відповідно до п.5.1. контракту
покупець здійснює попередню оплату за
загальну кількість товару за цим
договором, зазначеному в п.3.1., за ціною ,
погодженою у п.3.2. цього контракту,
шляхом перерахування грошових коштів
на поточний банківський рахунок
продавця до 15.04.2012 року.

Згідно з п.8.2. контракту у разі
повного або часткового невиконання
зобов'язань з поставки товару, під чим
розуміється також і прострочка
поставки товару більш ніж на 10 днів,
продавець сплачує покупцю штраф в
розмірі 30 % від суми попередньої оплати,
перерахованої покупцем продавцю.

Відповідно до п.8.3. контракту у
разі, якщо буде мати місце прострочка
поставки товару тривалістю більше 20
днів, покупець має право відмовитися
від прийняття недопоставленої
кількості товару, а продавець
зобов'язаний повернути покупцю грошові
кошти в сумі отриманої плати , на яку не
був поставлений товар , з урахуванням
індексації (п.8.4. контакту), та
відсотки в розмірі 22 % річних,
нараховані на суму отриманої
попередньої оплати (без індексації)
починаючи з 61 календарного дня від
моменту її здійснення та до моменту
повернення. Згідно з п.10.2. строк дії
контракту встановлено з дати його
підписання до 01.07.2013 р., але не раніше
повного виконання зобов'язань
сторонами за цим договором.

На виконання умов цього контракту
ТОВ «Орбаста» перерахувало на рахунок
ТОВ «Дніпроагротрейд» грошові кошти в
сумі 3 000 006,00 грн., що підтверджується
платіжними дорученнями № 999003 від
17.04.2012 р.; № 999016 від 06.04.2012 р.; №999020 від
05.04.2012 р .

30.11.2012 р. ТОВ «Орбаста» та ТОВ
«Дніпроагротрейд» уклали угоду про
залік зустрічних однорідних вимог,
внаслідок чого припинилося
зобов'язання ТОВ «Дніпроагротрейд» за
Контрактом № 35711 від 02 квітня 2012 року на
суму 1 470 800,67 гривень.

30.11.2012 р. ТОВ «Сталь», ТОВ «Орбаста»
та ТОВ «Дніпроагротрейд» уклали
договір про відступлення права вимоги
№35711-У, за яким ТОВ «Сталь» стало
кредитором ТОВ «Дніпроагротрейд»
(замінило ТОВ «Орбаста» в якості
кредитора) за контрактом №35711 від
02.04.2012р. в сумі 1 529 205, 33 грн.

Всі ці вищенаведені обставини
встановлені рішенням господарського
суду Дніпропетровської області від
17.03.14 р. у справі № №904/6774/13 ( що набрало
законної сили ) ,а тому відповідно до
приписів ст.35 ГПК України не повинні
доказуватися при розгляді цієї справи .

Як зазначено в Постанові Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №
9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»: при
розгляді справ про визнання правочинів
недійсними суди залежно від предмета і
підстав позову повинні застосовувати
норми матеріального права, якими
регулюються відповідні відносини, та
на підставі цих норм вирішувати справи.
Судам необхідно враховувати, що згідно
із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити ЦК, іншим
законам України. Зміст правочину не
повинен суперечити положенням також
інших, крім актів цивільного
законодавства, нормативно-правових
актів, прийнятих відповідно до
Конституції України (статті 1, 8
Конституції України). Відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватися судом
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину.

Вирішуючи спори про визнання угод
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону; додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Як правило, письмова угода
укладається шляхом складання
документа, що визначає її зміст, і
підписується безпосередньо особою, від
імені якої вона укладена або іншою
особою, яка діє в силу повноважень,
заснованих, зокрема, на законі,
довіреності, установчих документах.
Для укладення угод органи юридичної
особи не потребують довіреності, якщо
вони діють в межах повноважень, наданих
законом, іншим правовим актом або
установчими документами. Підписання
особою (органом юридичної особи) угоди
без відповідних повноважень, а також з
порушенням наданих їй повноважень може
згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу
бути підставою для визнання укладеної
угоди недійсною як такої, що не
відповідає вимогам закону. Вирішуючи
відповідні спори, господарські суди
повинні враховувати таке. Письмова
угода може бути укладена від імені
юридичної особи її представником на
підставі довіреності, закону або
адміністративного акта. Особа,
призначена повноважним органом
виконуючим обов'язки керівника
підприємства, установи чи організації,
під час укладення угод діє у межах
своєї компетенції без довіреності.
Угода, укладена представником
юридичної особи або керівником її
відособленого підрозділу без належних
повноважень на її укладення або з
перевищенням цих повноважень, повинна
бути визнана недійсною як така, що не
відповідає вимогам закону. Оскільки
сторона, з якою укладено угоду, знала
або повинна була знати про відсутність
у представника другої сторони
відповідних повноважень, то її
засновані на цій угоді вимоги до другої
сторони (від імені якої укладено угоду)
задоволенню не підлягають. При цьому
припущення про те, що сторона, з якою
укладено угоду, знала або повинна була
знати про відсутність у представника
юридичної особи або керівника її
відособленого підрозділу повноважень
на укладення угоди, ґрунтується на її
обов'язку перевіряти такі
повноваження. Наступне схвалення
юридичною особою угоди, укладеної від
її імені представником, який не мав
належних повноважень, робить її
дійсною з моменту укладення. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення до
другої сторони угоди чи до її
представника (лист, телеграма,
телетайпограма тощо) або вчинення дій,
які свідчать про схвалення угоди
(прийняття її виконання, здійснення
платежу другій стороні та ін.). У такому
випадку вимога про визнання угоди
недійсною з мотивів відсутності
належних повноважень представника на
укладення угоди задоволенню не
підлягає.

Вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин (
п.2.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 р.
№ 11)

Згідно з ст. 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача (прокурора - в
разі подання ним відповідного позову) (
п.2.10. Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013
р. № 11)

Вирішуючи спори, пов'язані з
представництвом юридичної особи у
вчиненні правочинів, господарські суди
повинні враховувати таке. Письмовий
правочин може бути вчинений від імені
юридичної особи її представником на
підставі довіреності, закону або
адміністративного акта. Особа,
призначена уповноваженим органом
виконуючим обов'язки керівника
підприємства, установи чи організації,
під час вчинення правочинів діє у межах
своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого частини третьої
статті 92 ЦК України зобов'язує орган
або особу, яка виступає від імені
юридичної особи не перевищувати своїх
повноважень. Водночас саме лише
порушення даного обов'язку не є
підставою для визнання недійсними
правочинів, вчинених цими органами
(особами) від імені юридичної особи з
третіми особами, оскільки у відносинах
із третіми особами обмеження
повноважень щодо представництва
юридичної особи не має юридичної сили,
крім випадків, коли юридична особа
доведе, що третя особа знала чи за всіма
обставинами не могла не знати про такі
обмеження (абзац другий частини
третьої статті 92 ЦК України). Отже,
позов про визнання недійсним
відповідного правочину може бути
задоволений у разі доведеності
юридичною особою (позивачем) у
господарському суді тієї обставини, що
її контрагент знав або повинен був
знати про наявні обмеження повноважень
представника цієї юридичної особи, але,
незважаючи на це, вчинив з ним
оспорюваний правочин (що не отримав
наступного схвалення особи, яку
представляють). Наприклад, третя особа,
укладаючи договір, підписаний
керівником господарського товариства,
знає про обмеження повноважень цього
керівника, оскільки є акціонером
товариства і брала участь у загальних
зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському
суду слід виходити з того, що
контрагент юридичної особи знає (або
повинен знати) про обмеження
повноважень цієї особи, якщо: такі
обмеження передбачені законом
(наприклад, абзацом другим частини
другої статті 98 ЦК України); про
відповідні обмеження було вміщено
відомості у відкритому доступі на
офіційному веб-сайті розпорядника
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про
підписання його особою, яка діє на
підставі статуту підприємства чи
іншого документа, що встановлює
повноваження зазначеної особи, то
наведене свідчить про обізнаність
іншої сторони даного договору з таким
статутом (іншим документом) у частині,
яка стосується відповідних
повноважень, і в такому разі суд не може
брати до уваги посилання цієї сторони
на те, що їй було невідомо про наявні
обмеження повноважень представника її
контрагента ( п.3.3.).

Враховуючи вищенаведені правові норми
, суд критично оцінює твердження
позивача про підписання оспорюваного
договору невідомою особою ,
обґрунтовані посиланням на «сумніви»
директора товариства - ОСОБА_4 в
підписанні ним цього договору ;
оскільки жодних доказів на
підтвердження цієї обставини
позивачем не надано.

Відповідно до статті 6 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості (ст. 627 ЦК
України). Свобода договору означає
можливість сторін вільно визначати
зміст договору, який вони укладають і
формувати його конкретні умови. Зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Загальними засадами цивільного
законодавства є, зокрема,
справедливість, добросовісність та
розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).
Вимога справедливості,
добросовісності та розумності
цивільного законодавства практично
виражається у встановленні його
нормами рівних умов для участі всіх
осіб у цивільних відносинах;
закріпленні можливості адекватного
захисту порушеного цивільного права
або інтересу; поєднання створення норм,
спрямованих на забезпечення
реалізації цивільного права, з
шануванням прав та інтересів інших
осіб, моралі суспільства тощо. При
цьому справедливість можна трактувати
як визначення нормою права обсягу, межі
здійснення і захисту цивільних прав та
інтересів особи адекватно її ставленню
до вимог правових норм.
Добросовісність означає прагнення
сумлінно захистити цивільні права та
забезпечити виконання цивільних
обов'язків. Розумність - це вирішення
питань регулювання цивільних відносин
з урахуванням інтересів усіх
учасників, а також інтересів громади
(публічного інтересу).

Але ж позивачем не надано будь-яких
доказів на підтвердження
несправедливості норм оспорюваного
договору , або невідповідності його
моральним засадам та правилам ділового
обороту ; а відтак суд вважає
безпідставними та недоведеними
належними та допустимими доказами ці
твердження позивача .

Стосовно доводів позивача про
віднесення оспорюваного правочину до
договорів факторингу слід зазначити
про таке : поняття договору факторингу
визначено у частині першій статті 107-7
ЦК України, відповідно до якої за
договором факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату, а клієнт відступає
або зобов'язується відступити
факторові своє право грошової вимоги
до третьої особи (боржника).

Слід зазначити, що визначення місця
договору факторингу в системі
цивільно-правових договорів, що
опосередковують передачу права вимоги,
має суттєве значення, оскільки, поміж
іншого, таке розмежування визначає
необхідність дотримання спеціальних
вимог щодо особи, яка виступає
фактором. За наведеним визначенням
договору факторингу цей договір
спрямований на фінансування однією
стороною іншої сторони шляхом передачі
в її розпорядження певної суми
грошових коштів. Зазначена послуга за
договором факторингу надається
фактором клієнту за плату, розмір якої
визначається договором. При цьому сама
грошова вимога, передана клієнтом
фактору, не може розглядатись як плата
за надану останнім фінансову послугу.
Тому оскаржуваний договір не є
договором факторингу, а є договором
уступки права вимоги.

Тому оскаржуваний договір не є
договором факторингу, а є договором
уступки права вимоги. Питання
наявність ознак договору факторингу
може поставати лише тоді, коли йдеться
про професійну діяльність (наприклад,
банку) по викупу боргових зобов'язань
за суму, значно нижчу номіналу, крім
того, така послуга може бути платною. В
даному випадку, не може йтися про
фінансування ,а тому дані
правовідносини не підпадають під
визначення факторингу.

Враховуючи вищезазначені обставини та
приписи чинного законодавства України
, господарський суд не знаходить
достатньо правових підстав для
задоволення позовних вимог .

На підставі вищевикладеного ,
керуючись вимогами ст.ст. 32,33,35, 49 , 82-85
ГПК України , господарський суд , -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позовних вимог відмовити
, судові витрати по справі покласти на
позивача .

Суддя
Васильєв О.Ю.

23.05.14р.