КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2014 р. Справа№ 18/724

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Верховця А.А.

Пантелієнка В.О.

за участю секретаря Волошиної З.В.

та представників:

від апелянта: - не з'явились;

від боржника - не з'явились;

від ліквідатора - не з'явились;

від кредиторів - не з'явились;

розглянувши апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
м. Черкасах Черкаської області

на ухвалу господарського суду
Черкаської області 15.04.2014

у справі № 18/724 (суддя: Васянович А.В.)

за заявою Черкаської державної
житлово - побутової фірми "Обрій -1"

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду
Черкаської області від 15.04.2014 у справі
№ 18/724 у задоволенні заяви Управління
Пенсійного фонду України в м.
Черкасах Черкаської області про
визнання поточним кредитором
Черкаської державної житлово -
побутової фірми "Обрій -1" на суму
3 157,30 грн. відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою
суду першої інстанції, представник
Управління Пенсійного фонду України в
м. Черкасах Черкаської області
звернувся до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою від 16.04.2014 № 7093/11, в якій
просить суд скасувати ухвалу
господарського суду Черкаської
області від 15.04.2014 у даній справі та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити заяву управління від
02.04.2014 № 5914/11, визнати кредиторські
вимоги Управління Пенсійного фонду
України в м. Черкасах Черкаської
області в сумі 3 157,30 грн. за рахунок
майна боржника.

В обґрунтування апеляційної скарги
Управління Пенсійного фонду України в
м. Черкасах Черкаської області
посилається на те, що оскаржувана
ухвала прийнята з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

У апеляційній скарзі апелянт зазначає,
що суд першої інстанції, виніс
оскаржувану ухвалу з неповним
дослідженням та обґрунтуванням
законодавства, пославшись на те, що
відшкодування фактичних витрат на
виплату та доставку пільгових пенсій
на суму 3 157,30 грн., понесені апелянтом,
не є поточними зобов'язаннями боржника.
На думку апелянта, заявлені ним грошові
вимоги є поточними зобов'язаннями
боржника та можуть бути заявлені
протягом всієї ліквідаційної
процедури до часу припинення
діяльності підприємства в порядку,
визначеному Законом України „Про
державну реєстрацію юридичних осіб ті
фізичних осіб-підприємців", тому
підлягають включенню до реєстру
кредиторських вимог.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 05.05.2014 у справі
№ 18/724 прийнято до провадження
апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м. Черкасах
Черкаської області на ухвалу
господарського суду Черкаської
області від 15.04.2014 у даній справі та
призначено розгляд даної апеляційної
скарги на 20.05.2014.

Згідно з ч. 1 ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України
(далі - ГПК України), в апеляційній
інстанції справи переглядаються за
правилами розгляду цих справ у першій
інстанції з урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК
України, апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Відзиви на апеляційну скаргу не
надходили.

В судове засідання 20.05.2014 представники
боржника, ліквідатора, кредиторів,
апелянта не з'явилися. Про день і час
розгляду справи повідомлений належним
чином, відповідно до ст. 64 ГПК України,
що підтверджується, долученими до
матеріалів справи, повідомленнями про
вручення поштового відправлення.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Оскільки
явка в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що
господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених статтею 69 цього
Кодексу розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 102 ГПК
України апеляційної скарга на ухвалу
місцевого господарського суду
розглядається протягом п'ятнадцяти
днів з дня постановлення ухвали про
прийняття апеляційної скарги до
провадження.

Судова колегія обговоривши на місці
вказані обставини, вважає за можливе
розглянути апеляційну скаргу за
відсутності учасників судового
процесу, за наявними у справі
матеріалами.

Розглянувши наявні матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши юридичну оцінку фактичних
обставин даної справи та повноту їх
встановлення, дослідивши правильність
застосування судом першої інстанції
норм процесуального та матеріального
права, Київський апеляційний
господарський суд вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Конституцією України кожному
гарантується право на судовий захист,
апеляційне та касаційне оскарження.

Також, Конституція України встановлює
серед основних засад судочинства,
зокрема, забезпечення апеляційного та
касаційного оскарження рішення суду,
крім випадків, встановлених законом.

Вказана конституційна норма
конкретизована законодавцем в ст. 14
Закону України "Про судоустрій і статус
суддів", згідно з якою учасники
судового процесу та інші особи у
випадках і порядку, встановлених
процесуальним законом, мають право на
апеляційне та касаційне оскарження
судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права
на апеляційне та касаційне оскарження
судового рішення названим Законом
ставиться в залежність від положень
процесуального закону.

Таким чином, ГПК України повинен
містити імперативні норми про те, в
яких випадках особа має право
оскаржити рішення суду в апеляційному
чи касаційному порядку.

Згідно з ч. 6 ст. 106 ГПК України
апеляційні скарги на ухвали місцевого
господарського суду можуть подавати
сторони та інші учасники судового
процесу, зазначені у цьому Кодексі та
Законі про банкрутство.

В даному випадку, відповідно до
приписів розділу Х "Прикінцеві та
перехідні положення" Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
застосовуються норми цього Закону в
редакції, що діяла до 19.01.2013 (далі по
тексту - Закон).

Відповідно до ст. 5 Закону провадження у
справах про банкрутство регулюється
Законом, ГПК України, іншими
законодавчими актами України.

Частиною 2 ст. 4-1 ГПК України
встановлено, що господарські суди
розглядають справи про банкрутство у
порядку провадження, передбаченому цим
Кодексом, з урахуванням особливостей,
встановлених Законом.

Згідно ст. ст. 4, 43 ГПК України судове
рішення є законним та обґрунтованим
лише у випадку всебічного повного та
об'єктивного розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності у відповідності з нормами
матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи,
ухвалою господарського суду
Черкаської області від 06.03.2009 було
порушено провадження у даній справі за
загальною процедурою.

Постановою господарського суду
Черкаської області від 29.09.2009 у даній
справі Черкаську державну житлово -
побутову фірму "Обрій -1" визнано
банкрутом, відкрито ліквідаційну
процедуру строком на 12 місяців та інше.

Ухвалою господарського суду
Черкаської області від 24.12.2013 строк
ліквідаційної процедури та
повноваження ліквідатора банкрута у
даній справі продовжено на 6 місяців.

07.04.2014 до господарського суду
Черкаської області надійшла заява від
Управління Пенсійного фонду України в
м. Черкасах Черкаської області про
визнання поточним кредитором на суму 3
157,30 грн.

Заборгованість банкрута перед
Управлінням Пенсійного фонду України в
м. Черкасах Черкаської області заявник
підтвердив розрахунками фактичних
витрат на виплату та доставку пенсій,
призначених відповідно до ч. 2
Прикінцевих положень Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" в частині пенсій,
призначених відповідно до пунктів
"б"-"з" ст. 13 Закону України "Про пенсійне
забезпечення".

Як зазначалось вище, господарський суд
першої інстанції, розглянувши
вищевказану заяву Управління
Пенсійного фонду України в м. Черкасах
Черкаської області відмовив в її
задоволенні, зазначивши в оскаржуваній
ухвалі, що ці вимоги не є поточними
зобов'язаннями боржника відповідно до
ст. ст. 1, 23, 25, 31 Закону.

Так, стосовно вказаних кредиторських
вимог до боржника суд апеляційної
інстанції зазначає наступне.

Статтею 1 Закону визначено поняття
кредитора - це юридична або фізична
особа, державні органи, які мають
підтверджені у встановленому порядку
документами вимоги щодо грошових
зобов'язань до боржника. Конкурсні
кредитори - кредитори за вимогами до
боржника, які виникли до порушення
провадження у справі про банкрутство.
Поточні кредитори - кредитори за
вимогами до боржника, які виникли після
порушення провадження у справі про
банкрутство.

Відповідно до ст. 23 Закону з дня
прийняття господарським судом
постанови про визнання боржника
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури строк виконання всіх
грошових зобов'язань банкрута та
зобов'язання щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів)
вважається таким, що настав, а вимоги за
зобов'язаннями боржника, визнаного
банкрутом, що виникли під час
проведення процедур банкрутства
(розпорядження майном та санації),
можуть пред'являтися тільки в межах
ліквідаційної процедури. Також згідно
положень зазначеної статті у банкрута
припиняється підприємницька
діяльність та припиняються
повноваження органів управління
банкрута щодо управління банкрутом та
розпорядження його майном, а також
повноваження власника (власників)
майна банкрута.

У межах повноважень, визначених ч. 1 ст.
25 Закону, ліквідатор заявляє в
установленому порядку заперечення по
заявлених до боржника вимогах поточних
кредиторів за зобов'язаннями, які
виникли під час провадження у справі
про банкрутство, є неоплаченими і
заявлені кредитором у межах строку
ліквідаційної процедури,
передбаченого ч. 2 ст. 22 Закону.

Системний аналіз норм статті 1, ч. 1 ст. 23,
ч. 1 ст. 25 Закону, які є спеціальними, а
отже пріоритетними у застосуванні
відносно інших законодавчих актів
України в правовідносинах банкрутства,
свідчить, що поточні вимоги кредитора -
це неоплачені боржником вимоги, які
виникли в процедурах банкрутства, за
період після порушення господарським
судом провадження у справі про
банкрутство і до винесення постанови
про визнання боржника банкрутом,
відкриття ліквідаційної процедури і
призначення ліквідатора.

Отже, після визнання боржника
банкрутом та відкриття ліквідаційної
процедури у боржника не виникає
будь-яких нових поточних зобов'язань, у
т.ч. зі сплати обов'язкових платежів, що
можуть бути заявлені в порядку ст. 23
Закону.

У ліквідаційній процедурі нові
зобов'язання у банкрута в особі його
органу управління - ліквідатора
(ліквідаційної комісії) можуть
виникати виключно у випадках, прямо
передбачених у цьому Законі і порядок
їх виконання визначений спеціальними
нормами Закону.

Такими випадками є зобов'язання з
оплати поточних комунальних і
експлуатаційних витрат та інших
витрат, пов'язаних із здійсненням
ліквідаційної процедури (ч. 9 ст. 30
Закону).

У той же час заявлені у якості поточних
спірні грошові вимоги Управління
Пенсійного фонду України в м. Черкасах
Черкаської області до боржника в сумі 3
157,30 грн. становлять заборгованість з
відшкодування фактичних витрат на
виплату та доставку пільгових пенсій
за лютий 2014 року та березень 2014
року, тобто нараховані після визнання
боржника банкрутом та відкриття
ліквідаційної процедури.

Заявлені в межах ліквідаційної
процедури грошові вимоги кредитора не
мають характеру поточних у розумінні
ст. 1 Закону.

Відповідні нарахування боржнику
можуть здійснюватись лише до моменту
прийняття постанови про визнання його
банкрутом та відкриття відносно нього
ліквідаційної процедури.

Відповідна правова позиція викладена в
постановах Верховного Суду України від
18.03.2014 у справі № 6/108-09 та від 08.04.2014 у
справі № 10/Б-711.

Відповідно до ст. 111-28 ГПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

Скасовуючи постанову Вищого
господарського суду України від 10.12.2014
у справі № 10/Б-711, Верховний Суд України
в постанові від 08.04.2014 вказав, що норми
спеціального закону - Закону про
банкрутство при застосуванні у справах
про банкрутство є пріоритетними
відносно інших законодавчих актів
України у цих правовідносинах.

За висновками Верховного Суду України
після визнання боржника банкрутом та
відкриття ліквідаційної процедури у
боржника не виникає будь-яких нових
поточних зобов'язань, що можуть бути
заявлені в порядку ст. 23 Закону.

Як вірно зазначив суд першої інстанції
в оскаржуваній ухвалі, ст. 31 Закону, яка
розкриває склад витрат, пов'язаних із
здійсненням ліквідаційної процедури,
не передбачає сплату фактичних витрат
на виплату та доставку пільгових
пенсій, призначених відповідно до
вимог п.п. "б"-"з" ст. 13 Закону України "Про
пенсійне забезпечення".

Судова колегія, дослідивши матеріали
справи, дійшла висновку, що вимоги
Управління Пенсійного фонду України в
м. Черкасах Черкаської області не
мають характеру поточних у розумінні
ст. 1 Закону, заявлені за період після
введення ліквідаційної процедури, під
час якої не виникає будь-яких нових
зобов'язань, що можуть бути заявлені в
порядку ч. 1 ст. 23 Закону.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія відхиляє доводи Управління
Пенсійного фонду України в м. Черкасах
Черкаської області, викладені в
апеляційній скарзі від 16.04.2014 № 7093/11, за
необґрунтованістю.

За таких обставин, Київський
апеляційний господарський суд не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги Управління
Пенсійного фонду України в м. Черкасах
Черкаської області від 16.04.2014 № 7093/11.
Порушень норм матеріального чи
процесуального права, які могли
призвести до зміни чи скасування
ухвали суду першої інстанції від 15.04.2014
у справі № 18/724, судовою колегією не
встановлено.

На підставі викладеного, керуючись
Законом України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", статями 4-1, 33,
34, 43, 99, 101- 106 ГПК України, Київський
апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
м. Черкасах Черкаської області від
16.04.2014 № 7093/11 залишити без задоволення,
а ухвалу господарського суду
Черкаської області від 15.04.2014 у справі
№ 18/724 - без змін.

2. Матеріали справи № 18/724 повернути до
господарського суду Черкаської
області.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено протягом 20 днів до Вищого
господарського суду України у порядку,
передбаченому ГПК України.

Повний текст постанови підписаний
26.05.2014.

Головуючий суддя
М.Л. Доманська

Судді
А.А. Верховець

В.О. Пантелієнко