м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/6080/14 22.05.14
За позовом Київського національного
університету технологій та дизайну
До Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
Регіональне відділення Фонду
державного майна України по м. Києву
Про стягнення 7 067,15 грн.
Суддя Ващенко Т.М.
Представники учасників судового
Від позивача: Темченко Л.Г. представник
за довіреністю № 01-09/2719 від 25.12.13.
Від відповідача: не з'явився
Від третьої особи: Ємець Ю.В.
представник за довіреністю № 07 від
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Київського національного університету
технологій та дизайну (далі - позивач)
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
(далі - відповідач), третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача - Регіональне
відділення Фонду державного майна
України по м. Києву (далі - третя особа),
про стягнення 7 067,15 грн.
Спір у справі виник в зв'язку з
невиконанням відповідачем своїх
обов'язків за Договором по сплаті
орендної плати за період за листопад,
грудень 2010 року, січень, лютий,
березень, квітень 2011 року.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 07.04.14. (з врахуванням ухвали
від 17.04.14.) порушено провадження у
справі № 910/6080/14, на підставі ст. 27 ГПК
України залучено до участі в розгляді
даної справи третю особу та призначено
справу до розгляду на 29.04.14.
23.04.14. представником позивача через
відділ діловодства суду було подано
письмові пояснення по справі.
24.04.14. представником третьої особи
через відділ діловодства суду було
подано письмові пояснення по справі.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 29.04.14., в зв'язку з неявкою в
судове засідання представника
відповідача, невиконанням ним вимог
ухвали суду про порушення провадження
в даній справі, на підставі ст. 77 ГПК
України розгляд справи було відкладено
В судовому засіданні 22.05.14.
представником позивача було
підтримано свої позовні вимоги.
Представником третьої особи в судовому
засіданні 22.05.14. було підтримано
позовні вимоги позивача.
Представник відповідача в судове
засідання 22.05.14. повторно не з'явився,
вимоги попередніх ухвал суду в даній
справі не виконав, письмового відзиву
на позов та контррозрахунку ціни
позову не надав, заяв чи клопотань не
подав і не надіслав, про поважні
причини неявки суд не повідомив, про
дату, час та місце проведення судового
засідання повідомлений належним чином.
Так, згідно з п. 11 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" відповідні
процесуальні документи надсилаються
господарським судом згідно з поштовими
реквізитами учасників судового
процесу, наявними в матеріалах справи.
Відповідно до Інформаційного листа
Вищого господарського суду України №
01-8/1228 від 02.06.2006 р. "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році" до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками "адресат вибув",
"адресат відсутній" і т.п., з урахуванням
конкретних обставин справи можуть
вважатися належними доказами
виконання господарським судом
обов'язку щодо повідомлення учасників
судового процесу про вчинення цим
судом певних процесуальних дій.
Слід зазначити, що законодавство
України, в тому числі Господарський
процесуальний кодекс України, не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно зі статтею 93
Цивільного кодексу України) та
зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.
В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
При цьому, судом враховано, що
відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
Зважаючи на те, що неявка представника
відповідача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, враховуючи предмет
спору, а також доказове наповнення
матеріалів справи, суд вважає за
можливе розглянути справу за наявними
в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК
При цьому, оскільки суд відкладав
розгляд справи, надаючи можливість
учасникам судового процесу
реалізувати свої процесуальні права на
представництво інтересів у суді та
подання доказів в обґрунтування своїх
вимог та заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для повторного
відкладення розгляду справи.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі "Смірнова проти
Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.
Критерії оцінювання "розумності"
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.
За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд в
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення
у справі № 910/6080/14.
В судовому засіданні 22.05.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників позивача та третьої
особи, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -
Відповідно до Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна", об'єктом оренди є нерухоме майно
(будівлі, споруди, приміщення) (п. 1 ст. 4
Закону), орендодавцями є Фонд
державного майна України, його
регіональні відділення та
представництва - щодо нерухомого майна,
що є державною власністю (ст. 5 Закону).
23.03.10. між Регіональним відділенням
фонду державного майна України по
місту Києву (далі - Орендодавець) та
відповідачем (далі - Орендар) було
укладено Договір оренди № 5217
нерухомого майна, що належить до
державної власності (далі - Договір),
відповідно до умов якого (п. 1.1.)
Орендодавець передає, а Орендар
приймає в строкове платне користування
державне нерухоме майно - нежиле
приміщення (надалі - Майно) площею 43,70
кв. м на першому поверсі двоповерхової
будівлі гаражного боксу АДРЕСА_2, що
знаходиться на балансі позивача (далі -
Відповідно до п. 2.1 Договору Орендар
вступає у строкове платне користування
Майном у термін, указаний у Договорі,
але не раніше дати підписання
сторонами Договору та акта
приймання-передавання Майна.
Орендодавець зобов'язується передати
Орендарю в оренду Майно згідно з
приймання-передавання майна, який
підписується одночасно з Договором (п.
Згідно акту приймання-передачі в
оренду нерухомого майна від 23.03.10.
Орендодавець передав, а Орендар
прийняв в користування Майно.
Спір у справі виник в зв'язку з
невиконанням відповідачем своїх
обов'язків за Договором по сплаті
орендної плати за період за листопад,
грудень 2010 року, січень, лютий,
березень, квітень 2011 року.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Суд відзначає, що відповідач своїм
правом на подачу письмового відзиву не
скористався, жодних доказів на
обґрунтування своє правової позиції у
справі не надав.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам
на підставі чинного законодавства і не
зв'язаний позицією сторін.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу
України договір є однією із підстав
виникнення зобов'язань та обов'язковим
для виконання сторонами.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу
України встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору. Договір є
відплатним, якщо інше не встановлено
договором, законом, або не випливає із
суті договору.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського
кодексу України відносини
підприємства з іншими підприємствами,
організаціями і громадянами в усіх
сферах господарської діяльності
здійснюються на основі договорів.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Цивільного
Кодексу України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
Господарському кодексі України. Так,
відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договорів, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України встановлено, що в силу
зобов'язання одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

За своє правовою природою даний
Договір є договором оренди.

До відносин оренди застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених цих
Кодексом (ч. 6 ст. 289 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного
кодексу України, за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного
кодексу України, за користування
майном з наймача справляється плата,
розмір якої встановлюється договором
найму.

Згідно ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу
України, орендна плата - це фіксований
платіж, який орендар сплачує
орендодавцю незалежно від наслідків
своєї господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 3.1 Договору орендна плата
визначається на підставі Методики
розрахунку і порядку використання
плати за оренду державного майна,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 04.10.95. № 786 (зі
змінами) (далі - Методика розрахунку) і
становить без ПДВ за базовий місяць
оренди - листопад 2009 р. 3 894,35 грн.
Керуючись п. 20, п. 32 Порядку проведення
конкурсу на право оренди державного
майна, затвердженого наказом Фонду
державного майна України від 13.10.04. № 2149
та Протоколом № 2 від 26.02.10., розмір
орендної плати встановлюється на
умовах запропонованих орендарем - 3 894,35
грн. без ПДВ за базовий місяць (листопад
2009р.). Орендна плата за перший
місяць оренди - березень 2010 року
встановлюється шляхом коригування
орендної плати за базовий місяць на
індекси інфляції за грудень 2009 року,
січень 2010 року, березень 2010 року.

Нарахування ПДВ на суму орендної плати
здійснюється у порядку, визначеному
законодавством (п. 3.2 Договору).

Відповідно до п. 3.2 Договору орендна
плата за кожний наступний місяць
визначається шляхом коригування
орендної плати за попередній місяць на
індекс інфляції за наступний місяць.

Пунктом 3.2 Договору сторони погодили у
разі користування Майном протягом
неповного календарного місяця (першого
та/або останнього місяців оренди)
добова орендна плата за дні
користування визначається згідно з
чинною Методикою розрахунку на основі
орендної плати за відповідні місяці
пропорційно дням користування.

Згідно з п. 3.6 Договору орендна плата
перераховується до державного бюджету
та Балансоутримувачу у співвідношенні
70% до 30% щомісяця не пізніше 10 числа
місяця наступного за звітним з
урахуванням щомісячного індексу
інфляції відповідно до пропорцій
розподілу, установлених Кабінетом
Міністрів України і чинних на кінець
періоду, за який здійснюється платіж.

Відповідно до п. 3. ст. 18 Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна" орендар зобов'язаний вносити
орендну плату своєчасно і у повному
обсязі.

Орендар зобов'язався своєчасно й у
повному обсязі сплачувати орендну
плату (п. 5.3 Договору).

Приписами ст. 10 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" встановлено, що термін, на який
укладається договір оренди є істотною
умовою договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного
кодексу України договір найму
укладається на строк, встановлений
договором.

Пунктом 10.1. Договору сторонами
погоджено, що Договір укладено на один
рік, що діє з 23.03.10. до 23.03.11. включно.

Згідно з п. 2 ст. 17 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна", у разі відсутності заяви
однієї із сторін про припинення або
зміну умов договору оренди протягом
одного місяця після закінчення терміну
дії договору він вважається
продовженим на той самий термін і на
тих самих умовах, які були передбачені
договором.

Статтею 764 Цивільного кодексу України
визначено, що якщо наймач продовжує
користуватися майном після закінчення
строку договору найму, то, за
відсутності заперечень наймодавця
протягом одного місяця, договір
вважається поновленим на строк, який
був раніше встановлений договором.

Листом № 01-30/804 від 26.04.11. позивач
звернувся до відповідача з
повідомленням про те, що заперечує
проти продовження терміну дії
Договору, вказує на те, що термін Дії
Договору закінчився 23.03.11.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
Договір припинив свою дію 23.03.11. у
зв'язку із закінченням строк на який
його було укладено.

Відповідно до п. 3.11 Договору у разі
припинення (розірвання) Договору
оренди Орендар сплачує орендну плату
до дня повернення Майна за актом
приймання-передачі включно.

Матеріали справи не містять акту
приймання-передачі (повернення) з
оренди нерухомого майна за адресою
АДРЕСА_2, площею 43,70 кв. м. станом на
травень 2011 року.

Стаття 610 Цивільного кодексу України
встановлює, що порушенням зобов'язання
є його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Матеріали справи свідчать, що
відповідач в порушення умов Договору
не виконав основного обов'язку
Орендаря, орендну плату за листопад,
грудень 2010 року, січень, лютий,
березень, квітень 2011 року повністю не
вніс, в результаті чого у останнього
перед Балансоутримувачем виникла
заборгованість, яка за обґрунтованими
розрахунками позивача становить 5 884,90
грн.

Доказів повної оплати заборгованості,
про яку заявлено в позовній заяві,
відповідачем до матеріалів справи не
надано.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги Київського
національного університету технологій
та дизайну в частині стягнення з
відповідача суми основного боргу по
орендній платі за вказаний період в
розмірі 5 884,90 грн. є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

В зв'язку з тим, що відповідач
прострочив платежі зі сплати орендної
плати, позивач на підставі п. 3.7
Договору просить суд стягнути з
відповідача на свою користь 454,47 грн. -
пені.

Судом встановлено, що відповідач у
встановлений Договором строк свого
обов'язку по перерахуванню коштів не
виконав, допустивши прострочення
виконання грошового зобов'язання (в т.ч.
у період, який вказано позивачем), тому
дії відповідача є порушенням
договірних зобов'язань (ст. 610
Цивільного кодексу України), і він
вважається таким, що прострочив (ст. 612
Цивільного кодексу України),
відповідно є підстави для застосування
встановленої законом
відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України
передбачає, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, якими зокрема є сплата
неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Згідно з ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу
України виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою,
різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Орендна плата, перерахована
несвоєчасно або не в повному обсязі,
підлягає індексації і стягується: до
бюджету та Балансоутримувачу у
визначеному пунктом 3.6 співвідношенні
відповідно до чинного законодавства
України з урахуванням пені в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ на дату
нарахування пені від суми
заборгованості за кожний день
прострочення, уключаючи день оплати (п.
3.7 Договору).

З огляду на вимоги частини першої
статті 4-7 і статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд має з'ясовувати
обставини, пов'язані з правильністю
здійснення позивачем розрахунку, та
здійснити оцінку доказів, на яких цей
розрахунок ґрунтується. У разі якщо
відповідний розрахунок позивачем
здійснено неправильно, то
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин справи самостійно
визначає суми пені та інших нарахувань
у зв'язку з порушенням грошового
зобов'язання, не виходячи при цьому за
межі визначеного позивачем періоду
часу, протягом якого, на думку позивача,
мало місце невиконання такого
зобов'язання, та зазначеного позивачем
максимального розміру відповідних
пені та інших нарахувань (п. 1.12
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.13. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань»).

В силу приписів п. 18 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2004 році"
№ 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги
частини 1 статті 47 ГПК України щодо
прийняття судового рішення за
результатами обговорення усіх
обставин справи та частини 1 статті 43
ГПК України стосовно всебічного,
повного і об'єктивного розгляду в
судовому процесі всіх обставин справи
в їх сукупності, суд повинен перевірити
обґрунтованість і правильність
здійсненого нарахування сум штрафних
санкцій, річних, збитків від інфляції, і
в разі, якщо їх обчислення помилкове -
зобов'язати позивача здійснити
перерахунок відповідно до закону чи
договору або зробити це самостійно.

Судом встановлено факт прострочення
виконання грошового зобов'язання та на
підставі викладеного вище здійснено
перерахунок пені та встановлено, з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню 454,47 грн. пені.

Крім того, позивач на підставі ст. 625
Цивільного кодексу України просить суд
стягнути з відповідача 531,71 грн. - 3%
річних та 196,07 грн. - збитків від
інфляції.

Згідно зі статтею 625 ЦК України
встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних в
порядку ст. 625 ЦК України є способами
захисту його майнового права та
інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові. (Відповідної правової
позиції дотримується Вищий
господарський суд України у постанові
№ 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд
України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010
р.).

За перерахунком суду, 3% відсотків
річних за прострочення виконання
грошового зобов'язання складає 531,71
грн., збитків від інфляції складає 196,07
грн., як те вбачається з обґрунтованого
розрахунку позивача, внаслідок чого
позовні вимоги в цій частині є такими,
що підлягають задоволенню.

При цьому, відповідачем не оспорено
розрахунки пені, відсотків річних та
збитків від інфляції.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК
України витрати, пов'язані з розглядом
справи, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь Київського
національного університету технологій
та дизайну (01011, м. Київ, вул.
Немировича-Данченка, 2;
ідентифікаційний код 02070890) 5 884 (п'ять
тисяч вісімсот вісімдесят чотири) грн.
90 коп. - основного боргу, 454 (чотириста
п'ятдесят чотири) грн. 47 коп. - пені, 531
(п'ятсот тридцять одну) грн. 71 коп. - 3%
річних, 196,07 коп. - збитків від інфляції, 1
827(одну тисячу вісімсот двадцять сім)
грн. 00 коп. - витрат по сплаті судового
збору.

3. Після вступу рішення в законну силу
видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 27.05.14.

Суддя
Т.М.
Ващенко