донецький апеляційний господарський
суд
Постанова

Іменем України

20.05.2014 справа №908/265/14

Донецький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

Головуючого:Діброви Г.І.суддівБойченка
К.І., Стойки О.В.при секретарі
Романовій А.О. від позивача:не
з»явився;від відповідача:не
з»явивсяРозглянув у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Приморське орендне
підприємство теплових мереж», м.
Приморськ Запорізької області на
рішення господарського суду
Запорізької областівід21.03.2014 рокуу
справі№ 908/265/14 (суддя Науменко А.О.)за
позовомДочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України», м. Київдо
відповідачаТовариства з обмеженою
відповідальністю «Приморське орендне
підприємство теплових мереж», м.
Приморськ Запорізької
областіпростягнення 24 775 грн. 90
коп.ВСТАНОВИВ:

У 2014 році Дочірня компанія «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України», м. Київ
звернулася до господарського суду
Запорізької області з позовною заявою
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Приморське орендне
підприємство теплових мереж», м.
Приморськ Запорізької області про
стягнення 24 775 грн. 90 коп.

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 21.03.14 р. позовні
вимоги Дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України», м. Київ
були задоволені частково. Стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Приморське орендне
підприємство теплових мереж», м.
Приморськ Запорізької області на
користь Дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України», м. Київ
пеню у розмірі 8 334 грн. 41 коп., 3% річних у
розмірі 5 692 грн. 82 коп.,
інфляційні у розмірі 2414 грн. 26 коп. з
відмовою у стягненні іншої частини
пені через задоволення клопотання
відповідача про зменшення її розміру
на 50%.

Відповідач, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Приморське орендне
підприємство теплових мереж», м.
Приморськ Запорізької області, з
прийнятим рішенням не згоден, вважає
його прийнятим з порушенням норм
матеріального права України, неповним
з»ясуванням обставин справи. Тому він
звернувся з апеляційною скаргою, якою
просив Донецький апеляційний
господарський суд рішення
господарського суду Запорізької
області від 21.03.14 р. скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог позивача у
повному обсязі.

Представники сторін до судового
засідання не з»явились, про час та
місце розгляду справи повідомлені
належним чином, про що свідчать поштові
повідомлення про вручення 14.04.14р. та
17.04.14р. уповноваженим особам
підприємства ухвали суду про порушення
апеляційного провадження від 11.04.2014 р.
Через канцелярію судовою колегією
отримано клопотання позивача про
відкладення розгляду справи у зв»язку
з реальною загрозою для життя
працівників позивача в зв»язку з
проведенням АТО, яке судовою колегією
розглянуто та відхилено, оскільки явка
сторін ухвалою суду не була визнана
обов»язковою і судова колегія
попереджувала, що у випадку неявки
сторін, справу буде розглянуто за
наявними в ній матеріалами, яких
достатньо для розгляду апеляційної
скарги по суті. Представник
відповідача про причину неявки суд не
повідомив, своїми процесуальними
правами, передбаченими статтею 22
Господарського процесуального кодексу
України, не скористався, ніяких
клопотань з цього приводу судовій
колегії не надав, явка сторін ухвалою
суду від 11.04.2014 р. не була визнана
обов'язковою, неявка без поважних
причин у судове засідання
представників сторін не тягне за собою
перенесення розгляду справи на інші
строки, тому справу розглянуто за
наявними в ній матеріалами, а повний
текст постанови направляється
сторонам по справі в установленому
порядку.

Судова колегія Донецького
апеляційного господарського суду
вважає за необхідне розглянути
апеляційну скаргу, оскільки для
з'ясування фактичних обставин справи
достатньо матеріалів, що знаходяться в
матеріалах справи № 908/265/14.

Колегія суддів Донецького
апеляційного господарського суду у
відповідності до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України, на
підставі встановлених фактичних
обставин, переглядає справу та
викладені в скарзі доводи щодо
застосування судом при розгляді справи
норм матеріального та процесуального
права, що мають значення для справи.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду частково не
відповідає вимогам чинного
законодавства України і підлягає
скасуванню в частині задоволення в
повному обсязі вимог про стягнення
інфляційних з прийняттям в цій частині
нового рішення про відмову в
задоволенні цих позовних вимог в
повному обсязі, з залишенням без змін
рішення суду першої інстанції в іншій
частині, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
20.12.2010 року між Дочірньою компанією
«Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» (постачальник) та Приморським
орендним підприємством теплових мереж
(відповідно до статуту Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Приморське орендне підприємство
теплових мереж», зареєстрованого 15.11.2011
р., є правонаступником всіх прав та
обов'язків Приморського орендного
підприємства теплових мереж, покупець)
було укладено договір про закупівлю
природного газу за державні кошти №
06/10-2488ТЕ-13, відповідно до умов якого
постачальник зобов'язався поставити
покупцеві імпортований природний газ,
а покупець зобов'язався прийняти і
оплатити природний газ в обсязі,
зазначеному у п. 1.2. цього договору.

Газ, що постачається за цим договором,
використовується покупцем виключно
для надання населенню та релігійним
організаціям послуг з опалення та
гарячого водопостачання. Використання
газу покупцем для інших потреб не є
предметом цього договору. (п. 1.1
договору)

Згідно з п.1.2 договору, постачальник
передає покупцю в період з 01 січня 2011
року по 31 грудня 2011 року природний газ з
урахуванням вартості його
транспортування в обсязі до 440 тис.
(чотириста сорок тисяч) куб. м.

Відповідно до п. 3.1 договору, ціна за 1000
куб. м. газу становить 840 грн. 196 коп. без
урахування податку на додану вартість,
збору у вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
газу, крім того:

- збір у вигляді цільової надбавки
до затвердженого тарифу на газ - 2 %;

- податок на додану вартість за
ставкою 20%. Крім того, тариф на
транспортування газу магістральними
та розподільними трубопроводами 234 грн.
00 коп., крім того ПДВ - 20%. До сплати за 1000
куб.м. природного газу 1091 грн. 00 коп.,
крім того ПДВ 20%, всього з ПДВ 1309 грн. 20
коп. Загальна вартість цього договору
на дату його укладення становить 480040
грн., крім того ПДВ - 20 %, всього з ПДВ -
576048 грн.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що
розрахунки проводяться шляхом
поетапної оплати у такому порядку:

- перша оплата в розмірі 34
(тридцять чотири) відсотки від вартості
запланованих місячних обсягів
постачання газу проводиться не пізніше
10 числа місяця поставки;

- подальші оплати проводяться
плановими платежами по 33 (тридцять три)
відсотки від вартості запланованих
місячних обсягів постачання газу до 20
та 30 (31) числа місяця поставки.
Остаточний розрахунок за фактично
спожиті обсяги газу здійснюється на
підставі акта, приймання-передачі газу
до 20 числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу.

Згідно з п. 5.1 договору, строк поставки
газу: з 1 січня 2011 року по 31 грудня 2011
року включно.

Відповідно до п.7.3.1 договору, у разі
порушення покупцем умов п.4.1 цього
договору, покупець зобов»язався (крім
суми заборгованості) сплатити пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла в
період, за який сплачується пеня, від
суми простроченого платежу за кожен
день прострочення платежу.

Пунктом 9.3 договору передбачено, що
строк позовної даності за цим
договором та до вимог про стягнення
неустойки встановлюється тривалістю у
3 (три) роки. Неустойка нараховується за
шість місяців, що передують моменту
звернення з претензією або позовом.

Згідно з п.10.1 договір набирає чинності
з дати його підписання та скріплення
печатками сторін, поширює дію на
відносини, що фактично склались між
сторонами з 1 січня 2011 року і діє в
частині поставки газу до 31 грудня 2011 р.
включно, а в частині розрахунків за газ
- до їх повного здійснення.

Позивач, на виконання умов договору,
протягом січня 2011 року - квітня 2011 року
передав відповідачу природний газ, що
підтверджено актами прийому-передачі
природного газу від 31.01.2011 р., від 31.03.2011
р., від 30.04.2011 р., які оформлені належним
чином та підписані уповноваженими
представниками сторін і скріплені
печатками підприємств без зауважень та
заперечень, в добровільному порядку.

Відповідач свої зобов'язання за
договором купівлі - продажу природного
газу виконав у повному обсязі, але з
простроченням строків оплати,
передбачених умовами договору.

Враховуючи наведене, позивач звернувся
із позовом до господарського суду
Запорізької області про стягнення з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Приморське орендне
підприємство теплових мереж», м.
Приморськ Запорізької області пені в
сумі16 668 грн. 82 коп., 3 % річних в сумі 5 692
грн. 82 коп., інфляційних в сумі 2 414
грн. 26 коп.

Дослідивши фактичні обставини справи,
оцінивши докази на їх підтвердження,
надавши правову кваліфікацію
відносинам сторін і виходячи з фактів,
встановлених у процесі розгляду
справи, правових норм, які підлягають
застосуванню, та матеріалів справи,
судова колегія дійшла висновку, що:

Згідно норм ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач при зверненні до суду просив
стягнути з відповідача на його користь
інфляційні у розмірі 2 414 грн. 26 коп. та 3%
річних у розмірі 5 692 грн. 82 коп. за весь
час прострочення боржником виконання
його договірного грошового
зобов»язання.

У відповідності до норми ст. 625
Цивільного кодексу України, боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Судова колегія вважає, що
господарським судом правомірно
стягнуто з відповідача на користь
позивача 3% річних у розмірі 5 692 грн. 82
коп., як плату за користування чужими
грошовими коштами в період прострочки
виконання відповідачем його грошового
зобов»язання з 21.02.2011 року по 27.12.2012
року.

В той же час судова колегія вважає, що
судом першої інстанції помилково
задоволені у повному обсязі позовні
вимоги позивача про стягнення з
відповідача інфляційних у розмірі 2 414
грн. 26 коп. за період березень 2011 року -
січень 2012 року, як збільшення суми
основного боргу в період прострочки
виконання боржником його грошового
зобов»язання в зв»язку з девальвацією
грошової одиниці України з огляду на
наступне.

Так, інфляційні нарахування на суму
боргу, сплата яких передбачена
частиною другою статті 625 Цивільного
кодексу України, не є штрафною
санкцією, а виступають способом
захисту майнового права та інтересу,
який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення коштів внаслідок
інфляційних процесів за весь час
прострочення в їх сплаті. Зазначені
нарахування здійснюються окремо за
кожен період часу, протягом якого діяв
відповідний індекс інфляції, а
одержані таким чином результати
підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов»язання. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» №14 від
17.12.2013 року)

Листом Верховного Суду України від
03.04.97 р. № 62-97р «Рекомендації відносно
порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ»
зазначено, що при застосуванні індексу
інфляції слід мати на увазі, що індекс
розраховується не на кожну дату місяця,
а в середньому на місяць; сума, що
внесена за період з 1 по 15 число
відповідного місяця, індексується за
період з урахуванням цього місяця, а
якщо з 16 по 31 число, то розрахунок
починається з наступного місяця.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач нарахував суми інфляційних за
періоди прострочки виконання
зобов'язань, менші за 15 днів (півмісяця),
в той час як інфляція є девальвацією
грошової одиниці України протягом
місяця і визначається державою як
середньомісячний індекс, що збільшує
суму основного боргу, який повинен
існувати протягом місячного періоду
прострочки виконання відповідачем
його грошового зобов»язання, причому
саме визначена позивачем сума боргу
відповідача повинна існувати в цей
період, а в даному випадку відповідач
частково сплачував борг у визначений
позивачем період. Можливість
нарахування інфляційних виникає у
позивача за період прострочки
виконання відповідачем його
договірного грошового зобов»язання з
травня 2011 року по липень 2011 року, проте
оскільки в даному випадку мала місце
дефляція, позовні вимоги позивача про
стягнення інфляційних за вказаний
період також задоволенню не
підлягають.

Таким чином, судова колегія дійшла
висновку, що позовні вимоги позивача
про стягнення з відповідача
інфляційних у розмірі 2 414 грн. 26 коп. за
період прострочки березень 2011 року -
січень 2012 року задоволенню не
підлягають у зв»язку з невірним
розрахунком позивача із скасуванням
рішення суду першої інстанції в цій
частині.

Також позивач при зверненні до суду
просив стягнути з відповідача на його
користь пеню у розмірі 16 668 грн. 82 коп.

Згідно приписів ст. ст. 216 - 218
Господарського кодексу України,
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за порушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських
санкцій. Господарськими санкціями
визнаються заходи впливу на
правопорушника у сфері господарювання,
в результаті застосування яких для
нього настають несприятливі
економічні та/або правові наслідки.
Господарські санкції застосовуються в
установленому законом порядку за
ініціативою учасників господарських
відносин. Підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 549
Цивільного кодексу України, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» від
22.11.96 р. № 543-96-ВР (з змінами), платники
грошових коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочення
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до п.7.3.1 договору, у разі
порушення покупцем умов п.4.1 цього
договору, покупець зобов»язався (крім
суми заборгованості) сплатити пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла в
період, за який сплачується пеня, від
суми простроченого платежу за кожен
день прострочення платежу.

Відповідно до п. 1 ст. 256 Цивільного
кодексу України, позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Для окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю (ч.1 ст. 258 Цивільного кодексу
України). Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258
Цивільного кодексу України, позовна
давність в один рік застосовується,
зокрема, до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 1 ст. 259 Цивільного кодексу
України, позовна давність, встановлена
законом, може бути збільшена за
домовленістю сторін. Договір про
збільшення позовної давності
укладається у письмовій формі.

Згідно з п. 9.3 договору про закупівлю
природного газу за державні кошти №
06/10-2488ТЕ-13 від 20.12.2010 року, строк
позовної даності за цим договором та до
вимог про стягнення неустойки
встановлюється тривалістю у 3 (три)
роки. Неустойка нараховується за шість
місяців, що передують моменту
звернення з претензією або позовом.

Так, постановами Верховного Суду
України у справах №17/034 від 04.12.2012 року,
№5002-11/4112-2012 від 28.01.2014 р., №5002-33/4081-2012 від
28.01.2014 р. встановлено, що положення
пункту договору, в якому сторони
фактично змінили порядок обчислення
позовної давності за вимогами про
стягнення пені за прострочену суму,
оскільки встановили, що строк позовної
давності за вимогами про стягнення
неустойки починає свій перебіг не з
моменту прострочення платежу, а з дати,
що визначається шляхом зворотного
підрахунку шести місяців від дати
звернення виконавця з позовом,
суперечать вимогам частини другої
статті 260, статті 261 Цивільного кодексу
України та частини шостої статті 232
Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 111-28 Господарського
процесуального кодексу України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов»язковим для всіх судів України.
Суди зобов»язані привести свою судову
практику у відповідність із рішеннями
Верховного Суду України.

Судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
викладення за згодою сторін у пункті 9.3
договору про закупівлю природного газу
за державні кошти № 06/10-2488ТЕ-13 від
20.12.2010 року про нарахування неустойки
за шість місяців, що передують моменту
звернення з претензією або позовом не
змінює порядку обчислення позовної
давності, а тому в даному випадку не
підлягає застосуванню судом постанови
Верховного Суду України в порядку
статті 111-28 Господарського
процесуального кодексу України.

Суд апеляційної інстанції вважає, що
господарський суд дійшов вірного
висновку про обґрунтованість позовних
вимог в частині нарахування суми пені у
розмірі 16 668 грн. 82 коп. за період
прострочки виконання відповідачем
його договірного грошового
зобов'язання за період з 21.05.11 року по
21.11.11 року, враховуючи укладення в
добровільному порядку, без заперечень
та зауважень п.9.3 договору про
закупівлю природного газу за державні
кошти № 06/10-2488ТЕ-13 від 20.12.2010 року в
частині збільшення строку позовної
давності для звернення до суду із
вимогами про стягнення пені.

Відповідач 18.02.2014 року надав до
господарського суду клопотання, яким
просив зменшити розмір штрафних
санкцій на 90%.

Згідно з п. 3 ст. 83 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного
кодексу України, розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням суду, якщо
він значно перевищує розмір збитків, та
за наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Згідно приписів статті 233
Господарського кодексу України, якщо
штрафні санкції, що підлягають сплаті
дуже великі у порівнянні зі збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій.

Так, з приписів названих статей
вбачається, що при зменшенні розміру
санкцій повинно бути взято до уваги
ступінь виконання зобов'язання
боржником, майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні, не лише
майнові, а й інші інтереси, що
заслуговують на увагу. Якщо порушення
зобов'язання не завдало збитків іншим
учасникам господарських відносин, суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Оскільки пеня є різновидом
неустойки, яка має подвійну правову
природу: одночасно є засобом
забезпечення договірних зобов'язань
для стимулювання їх виконання і мірою
відповідальності за неналежне
виконання зобов'язання (санкцією), як
правового наслідку його порушення (ст.
611 Цивільного кодексу України),
неустойка має компенсаційний характер
та її розмір, як і розмір пені повинні
бути відповідними розміру понесених
позивачем збитків.

Враховуючи наведене, судова
колегія вважає, що оскільки заявлена до
стягнення сума пені не відповідає
наслідкам здійсненого відповідачем
правопорушення і позивачем не надано
суду жодних документів в підтвердження
понесених ним збитків та інших
негативних наслідків, які настали для
нього через несвоєчасну оплату
поставленого відповідачу газу, також
те, що прострочення грошових
зобов»язань за кожною місячною
поставкою не є значним, позовні вимоги
позивача перенасичені грошовими
вимогами, то судом першої інстанції
правомірно зменшено розмір пені на 50%
та правомірно стягнуто з відповідача
на користь позивача пеню лише у розмірі
8 334 грн. 82 коп.

Відповідач 18.02.2014 року надав до суду
першої інстанції також клопотання,
яким просив розстрочити виконання
рішення на дванадцять місяців.

Згідно приписів п.6 ст.83 Господарського
процесуального кодексу України, суд,
приймаючи рішення, може відстрочити
або розстрочити його виконання.

Відстрочка або розстрочка виконання
рішення допускається у виняткових
випадках і залежно від обставин справи.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
відмову в задоволенні клопотання
відповідача про розстрочку виконання
рішення суду, оскільки в даному випадку
відповідач не довів суду належними
засобами доказування відповідно до
норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського
процесуального кодексу України
наявність виключних обставин, які
ускладнюють виконання рішення, ще й з
тих підстав, що судом задоволено
клопотання відповідача про зменшення
розміру пені на 50% згідно з п. 3 ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України.

Доводи апеляційної скарги не прийняті
судовою колегією до уваги, оскільки не
підтверджені матеріалами справи та не
впливають на правомірність прийнятого
господарським судом рішення. Зокрема,
судовою колегією розглянуті та
відхилені доводи відповідача щодо
використання позивачем свого
майнового права за спірним договором
шляхом заявлення претензії в процесі
перетворення Приморського орендного
підприємства теплових мереж в
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Приморське орендне
підприємство теплових мереж», оскільки
до правонаступника перейшли всі права
й обов»язки, в тому числі ті, що
стосуються наслідків несвоєчасної
оплати договірного грошового
зобов»язання в даному випадку, а
вимоги, які не були задоволені в
процесі припинення діяльності
підприємства шляхом перетворення,
підлягають задоволенню
правонаступником. Доводи заявника
апеляційної скарги щодо нібито
відсутності боргу перед позивачем у
перетвореного підприємства не
підтверджені суду апеляційної
інстанції належними засобами
доказування відповідно до норм ст.ст. 33,
34, 36 Господарського процесуального
кодексу України, оскільки просте
зазначення загальної суми
кредиторської заборгованості в
передавальному акті без розшифрування
конкретних сум та кредиторів не є таким
доказом по справі.

З урахуванням вищевикладеного, судова
колегія Донецького апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що відповідно до вимог ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України рішення господарського суду
Запорізької області від 21.03.2014 р. у
справі № 908/265/14 ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді всіх обставин справи, які
мають суттєве значення для вирішення
спору, але частково не відповідає
нормам матеріального права України,
тому підлягає скасуванню в частині
стягнення інфляційних з прийняттям
нового рішення в цій частині про
відмову в задоволенні цих позовних
вимог в повному обсязі, залишаючи без
змін рішення суду в іншій частині, а
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору по
справі покладаються на сторони
пропорційно задоволеним вимогам, в
частині зменшеної судом суми пені - в
повному обсязі на відповідача.

Керуючись статями 49, 99, 101, 103, 104, 105, 117
Господарського процесуального кодексу
України, Донецький апеляційний
господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Приморське орендне підприємство
теплових мереж», м. Приморськ
Запорізької області на рішення
господарського суду Запорізької
області від 21.03.2014 р. у справі № 908/265/14
задовольнити частково.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 21.03.2014 р. у
справі № 908/265/14 - скасувати
частково.

Позовні вимоги Дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України», м. Київ до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Приморське орендне
підприємство теплових мереж», м.
Приморськ Запорізької області про
стягнення 24 775 грн. 90 коп.
задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Приморське орендне
підприємство теплових мереж», 72102,
Запорізька область, м. Приморськ, вул.
Єніна, 4, ЗКПО 19282171, на користь Дочірньої
компанії «Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України», 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1,
ЗКПО 31301827, пеню у розмірі 8 334 грн. 41 коп.,
3% річних у розмірі 5 692 грн. 82 коп. та
витрати зі сплати судового збору за
подання позовної заяви у розмірі 1 648
грн. 97 коп.

Відмовити у задоволенні позовних вимог
Дочірньої компанії «Газ України»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України», м. Київ до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Приморське орендне
підприємство теплових мереж», м.
Приморськ Запорізької області про
стягнення інфляційних у розмірі 2 414
грн. 26 коп.

Стягнути з Дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України», 04116, м.
Київ, вул. Шолуденка, 1, ЗКПО 31301827 на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Приморське орендне
підприємство теплових мереж», 72102,
Запорізька область, м. Приморськ, вул.
Єніна, 4, ЗКПО 19282171 витрати зі сплати
судового збору за подання апеляційної
скарги у розмірі 89 грн. 01 коп.

Доручити господарському суду
Запорізької області видати накази.

В іншій частині рішення господарського
суду Запорізької області від 21.03.2014 р. у
справі № 908/265/14 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття, направляється сторонам
по справі в триденний строк та може
бути оскаржена до Вищого
господарського суду України через
Донецький апеляційний господарський
суд у двадцятиденний строк.

Головуючий
Г.І. Діброва

Судді
К.І. Бойченко

О.В. Стойка

Надр. 5 прим:

1 - у справу;

2 - позивачу;

3 - відповідачу;

4 - ДАГС;

5- ГС Зап. обл.

Довгалюк К.Г.