КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2014 р. Справа№ 910/17775/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

За участю представників:

Від позивача: Гордієнко К.Г. -
представник;

Від відповідача: Заболотний В.А. -
директор;

Від третьої особи: Вакулюк М.С. -
представник;

розглянувши апеляційну скаргу
Приватного підприємства «Дінакор»

на рішення Господарського суду
міста Києва від 11.03.2014

у справі № 910/17775/13 (головуючий
суддя Ващенко Т.М.,

судді: Літвінова М.Є.,
Підченко Ю.О.)

за позовом Приватного підприємства
«Дінакор»

до Приватного підприємства
«Кібра»

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору

Відкрите акціонерне
товариство «Домобудівний

комбінат «Відрадний»

про визнання договору
недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 11.03.2014 у позові відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду,
Приватне підприємство «Дінакор»
звернулося до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 11.03.2014 та прийняти нове, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

В обґрунтування своїх вимог скаржник
зазначав, що рішення прийнято з
неповним з'ясуванням обставин справи,
на підтвердження чого в своїй
апеляційній скарзі виклав ряд
обставин, які, на його думку, виступають
підтвердженням правової позиції
Приватного підприємства «Дінакор» та
спростовують правильність винесеного
рішення.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Приватного підприємства «Дінакор» у
справі № 910/17775/13 передано на розгляд
судді Київського апеляційного
господарського суду Отрюху Б.В.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
15.04.2014 для розгляду апеляційної скарги
Приватного підприємства «Дінакор»
сформовано колегію суддів у складі:
Головуючого судді Отрюха Б.В, суддів:
Михальської Ю.Б. та Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 15.04.2014
апеляційну скаргу прийнято до
провадження.

21.05.2014 через відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від Приватного
підприємства «Кібра» надійшов відзив
на апеляційну скаргу та від Відкритого
акціонерного товариства «Домобудівний
комбінат «Відрадний» надійшли
пояснення по справі.

В судовому засіданні, призначеному на
22.05.2014, учасники судового процесу
висловили свою позицію стосовно даного
спору.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу, також апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи, заслухавши пояснення
представника відповідача, колегією
встановлено наступне:

15.07.2007 між Приватним підприємством
«Дінакор» в особі директора Приходько
Віктора Григоровича та Приватним
підприємством «Кібра» в особі
директора Заболотного Володимира
Анатолійовича було укладено Договір
суборенди № 11/7, відповідно до умов
якого (п. 2.1) Орендар зобов'язується
передати Суборендареві нежилі
приміщення, відкриті склади загальною
площею 4 320 кв. м. та майно, розташоване в
м. Києві по вул. Козелецька, 24 у
тимчасове строкове і оплатне
(взаємозалік) володіння і користування,
а Суборендар зобов'язується прийняти
об'єкт оренди від Орендаря,
використовувати його на свій розсуд
протягом строку суборенди,
передбаченого Договором.

Відповідно до п. 4.1. Договору від 15.07.2007
№ 11/7 строк суборенди складає до 31.12.2020 з
моменту підписання останнього та з
моменту прийняття майна, що
орендується, суборендарем за актом
приймання-передачі приміщень.

01.08.2007 між позивачем та відповідачем
було підписано та скріплено печатками
акт приймання-передачі об'єкту оренди.

Спір виник, на думку позивача, у зв'язку
з тим, що договір суборенди № 11/7 від
15.07.2007 між ПП «Дінакор» та ПП «Кібра»
був укладений з порушенням норм
чинного законодавства, а отже даний
договір підлягає визнанню його
недійсним.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

За змістом статті 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість
двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 202, частини 2
статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків; правочин
може вчинятися усно або в письмовій
формі; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами); правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою;
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє; представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.

Загальні підстави визнання недійсними
правочинів і настання відповідних
наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК
України.

За приписами ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу, відповідно до яких, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до пункту 7 Постанови
Пленуму Верховного суду України від 6
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Як визначено у пункті 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зміст
правочину не може суперечити
Цивільному кодексу України, іншим
законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
Цивільного кодексу України,
міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства. Зміст правочину
не повинен суперечити положенням також
інших, крім актів цивільного
законодавства, нормативно-правових
актів, прийнятих відповідно до
Конституції України.

Положеннями пункту 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» визначено, що
відповідно до частини першої статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 Цивільного
кодексу України, саме на момент
вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину (статті 205 - 210, 640 Цивільного
кодексу України тощо). Зокрема, не є
укладеними правочини (договори), у яких
відсутні встановлені законодавством
умови, необхідні для їх укладення
(відсутня згода за всіма істотними
умовами договору; не отримано акцепт
стороною, що направила оферту; не
передано майно, якщо відповідно до
законодавства для вчинення правочину
потрібна його передача тощо). Згідно із
статтями 210 та 640 Цивільного кодексу
України не є вчиненим також правочин у
разі нездійснення його державної
реєстрації, якщо правочин підлягає
такій реєстрації.

Вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин (п.
2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про
деякі питання практики визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними»).

Таким чином, для визнання недійсним у
судовому порядку правочину
(господарського зобов'язання)
необхідно встановити, що правочин не
відповідає вимогам закону, або ж його
сторонами (стороною) при укладенні було
порушено господарську компетенцію.

Позовні вимоги Приватного
підприємства «Дінакор» обґрунтовані
тим, що спірний Договір укладено на
підставі Договору оренди № 4 від 26.06.1998,
а не договору оренди № 2 від 28.12.1998,
вказуючи на те, що договір оренди № 4
від 26.06.1998 розірвано в судовому порядку
рішенням Господарського суду міста
Києва від 22.07.2008 у справі № 18/221, яке
набрало законної сили 01.08.2008.

В силу ч. 2 ст. 36 ГПК України письмові
докази подаються в оригіналі або в
належним чином засвідченій копії. Якщо
для вирішення спору має значення лише
частина документа, подається
засвідчений витяг з нього.

Відповідно до вимог п. 5.27 Національного
стандарту України, затвердженого
Державним комітетом з питань
технічного регулювання та споживчої
політики від 07.04.2003р. №55, «ДСТУ 4163-2003»
«Державна уніфікована система
документації. Уніфікована система
організаційно-розпорядчої
документації. Вимоги до оформлення
документів», якими визначено, що
відмітку про засвідчення копії
документа складають зі слів "Згідно з
оригіналом", назви посади, особистого
підпису особи, яка засвідчує копію, її
ініціалів та прізвища, дати
засвідчення копії.

Згідно з п 2.2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України, від 26.12.2011,
№ 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», якщо подані копії
документів, у тому числі виготовлені з
використанням технічних засобів,
викликають сумніви, господарський суд
може витребувати оригінали цих
документів, у тому числі для огляду в
судовому засіданні з наступним
поверненням цих оригіналів особі, яка
їх подала. Для перевірки достовірності
поданих суду документів може бути
призначено судову експертизу.

В своїх поясненнях відповідач
зазначив, що третя особа не допускає
його до орендованого приміщення та не
надає можливості забрати майно, в тому
числі й оригінал оскаржуваного
договору, на що третя особа зазначає, що
оскільки Відкрите акціонерне
товариство «Домобудівний комбінат
«Відрадний» перебуває на стадії
банкрутства, то вони не мають змоги без
достатніх підстав надати доступ до
приміщення.

У зв'язку з цим ксерокопія Договору
суборенди від 15.07.2007 № 11/7, яка міститься
в матеріалах справи, не може бути
прийнята судом до уваги.

Частина 1 статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Отже, беручи до уваги, що резолютивна
частина оскаржуваної постанови суду
апеляційної інстанції про відмову у
позові повністю є правильною, хоча
відповідні висновки останнього й не
були належним чином обґрунтовані у
мотивувальній частині прийнятого
судового рішення, а також враховуючи
положення абзацу 5 п. 12 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17 травня 2011 року № 7 «Про
деякі питання практики застосування
розділу XII Господарського
процесуального кодексу України» (із
змінами і доповненнями), який підлягає
застосуванню і судом касаційної
інстанції, колегія суддів вважає, що
постанову суду апеляційної інстанції у
даній справі слід залишити без змін із
вищевикладених мотивів.

За таких обставин колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги Приватного
підприємства «Дінакор» та скасування
рішення Господарського суду міста
Києва № 910/17775/13.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного
підприємства «Дінакор» залишити без
задоволення.

Рішення Господарського суду міста
Києва від 11.03.2014 у справі №910/17775/13
залишити без змін.

Матеріали справи № 910/17775/13 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Б.В. Отрюх

Судді
Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко