ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2014 р.Справа № 922/467/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

головуючий суддя Інте Т.В.

судді: Калініченко Н.В. , Добреля Н.С.

при секретарі судового засідання
Федоровой К.О.

розглянувши справу

за позовом Заступника прокурора
Дзержинського району м. Харкова в
інтересах держави в особі
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Харківській області, м. Харків та
Державного інституту праці та
соціально-економічних досліджень, м.
Харків 3-я особа, яка не заявляє
самостійних вимог на стороні 2-го
позивача - Міністерство промислової
політики, м. Київ до ФОП ОСОБА_1, м.
Харків про визнання недійсними
додаткових угод, виселення, повернення
майна за участю представників сторін:

1-го позивача - не з'явився;

2-го позивача - не з'явився;

прокурора - Зливка К.О., посв. № 013773 від
06.12.12 р.;

відповідача - ОСОБА_2, дов. № 442 від 24.02.14
р.;

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Дзержинського
району міста Харкова звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовом в інтересах держави в
особі Регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Харківській області (далі - 1-й позивач),
в якому (з урахуванням заяви про
зменшення позовних вимог від 17.04.14 р.,
яка була прийнята судом) просить
визнати додаткові угоди від 15.07.2011р. бн,
від 01.12.2011 р. бн, від 01.11.2012 р. бн, від
02.01.2013 р. бн, від 01.02.2013 р. бн та від 01.10.2013
р. бн до договору оренди № 10 від 01.09.2003
р., укладені між 2-м позивачем -
Державним інститутом праці та
соціально-економічних досліджень та
відповідачем - фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 недійсними.
Судові витрати прокурор просить
покласти на відповідача. Позовні
вимоги вмотивовані порушенням
сторонами вимог Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" при укладанні додаткових угод.

27.02.14 р. представник відповідача надав
письмовий відзив, в якому зазначив, що
договір оренди № 10 від 01.09.2003 р. є
дійсним на сьогодні, отже, підстави для
виселення з нежитлових приміщень
кімнат 104, 104-а площею 88,2 кв.м., відсутні.
Крім того, відповідач зауважив, що
орендні відносини приміщень, які були
передані на підставі додаткових угод,
зазначених в позові, припинились у
зв'язку з поверненням орендованого
майна орендодавцеві.

28.03.14 р. від 1-го позивача надійшли
письмові пояснення, в яких він
зазначив, що позовні вимоги прокурора
не відповідають чинному законодавству
та Регіональним відділенням Фонду
державного майна України по
Харківській області не підтримуються.

В судовому засіданні оголошувались
перерви з 17.03.14 р. по 09.04.14 р. та з 12.05.14 р.
по 15.05.14 р., для надання сторонами
додаткових документів.

Господарський суд Харківської області,
своєю ухвалою від 09.04.14 р., з огляду на
те, що дана справа є складною за своїм
правовим характером та потребує
детального розгляду та об'єктивної
оцінки зібраних у ній документальних
доказів, для розгляду справи № 922/467/14
призначив судову колегію.

Розпорядження голови суду від 09.04.14 р.,
для розгляду справи № 922/467/14 була
призначена судова колегія у складі:
головуючий суддя - Інте Т.В., судді -
Калініченко Н.В. та Добреля Н.С.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 09.04.14 р.,
клопотання Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Харківській області про залучення до
розгляду у справі третьої особи
задоволено та залучено до участі у
справі як третю особу, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні 2-го позивача - Міністерство
промислової політики України.

Крім того, 09.04.14 р. 1-й позивач надав
уточнення правової позиції, в якій
зазначив, що Регіональне відділення
Фонду державного майна України по
Харківській області змінює свою
правову позицію стосовно цього позову
та повністю підтримує вимоги
прокурора.

Представники позивачів в судове
засідання 15.05.14 р. не з'явились,
додаткові документи не надали, про час
та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином.

Прокурор в судовому засіданні 15.05.14 р.
підтримав позовні вимоги в повному
обсязі, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні 15.05.14 р. підтримав свій
відзив, проти задоволення позову
заперечував.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
прокуратури та відповідача, судова
колегія встановила наступне.

Між Державним інститутом праці та
соціально-економічних досліджень (2-й
позивач, орендодавець) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач,
орендар) був укладений договір оренди
нерухомого майна № 10 01.09.2003 р. (далі -
договір, а.с. 21-24), згідно з умовами
якого, ФОП ОСОБА_1, на підставі дозволу
РВ ФДМУ від 12.09.2003 № 06-5948, отримала у
строкове платне користування
нежитлові приміщення, а саме: кімнати
104, 104-а площею 88,2 кв.м. та блок кімнат 317,
318 площею 135,7 кв.м. Загальна площа
орендованих приміщень складала 223,9
кв.м. Строк дії вказаного договору
визначений до 31.08.2006 р. (п.10.1 договору).

В пункті 10.3 договору закріплено, що
зміни або дострокове розірвання
договору здійснюється на підставі
взаємної згоди сторін. Зміни та
доповнення розглядаються сторонами
протягом 20 днів та оформлюються
додатковими угодами.

У випадку якщо протягом місяця після
закінчення строку дії договору жодна
із сторін не заявить вимог про його
закінчення, договір вважається
пролонгованим на той же строк та на тих
же умовах (п. 10.6 договору).

Після чого, між Державним інститутом
праці та соціально-економічних
досліджень та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 укладались
додаткові угоди до спірного договору,
якими продовжувався строк дії договору
та збільшувалась площа нежитлових
приміщень переданих в оренду. На
підставі цих додаткових угод,
сторонами складались та підсувались
акти прийому-передачі додатково
наданих в оренду приміщень.

Так, угодою від 31.12.2003 р. №10 (а.с. 27)
внесено зміни до договору та об'єктом
договору визначено кімнати 104,104-а, 317
загальною площею 107,3 кв.м. Строк дії
договору пролонговано до 31.12.2008 р.

Додатковою угодою від 15.07.2011 р. б/н до
договору (а.с. 29), орендарю - ФОП ОСОБА_1
додатково надано в строкове платне
користування кімнату № 95 (315) площею 8,3
кв.м.

Додатковою угодою від 01.12.2011 р. б/н до
договору (а.с. 31), орендарю ФОП ОСОБА_1
додатково, надано в строкове платне
користування частину покрівлі даху
п'ятиповерхової будівлі площею 14,00 кв.м.
та частину нежитлового приміщення
мансардового поверху площею 6,00 кв.м.

Додатковою угодою від 01.06.2012 р. б/н до
договору (а.с. 33), орендарю ФОП ОСОБА_1
додатково надано в строкове платне
користування кім. № 412 площею 15,1 кв.м.

Додатковою угодою від 01.11.2012 р. б/н до
договору (а.с. 35), продовжено термін дії
договору оренди від 01.09.2003 № 10 до 31.12.2014
р.

Додатковою угодою від 02.01.2013 р. бн до
договору (а.с. 36), орендарю ФОП ОСОБА_1
додатково надано в строкове платне
користування приміщення площею 29,0 кв.м.

Додатковою угодою від 01.02.2013 р. бн до
договору (а.с. 38), орендарю ФОП ОСОБА_1
додатково надано в строкове платне
користування приміщення площею 166,0
кв.м.

Додатковою угодою від 01.10.2013 р. бн до
договору (а.с. 40), орендарю ФОП ОСОБА_1
додатково надано в строкове платне
користування приміщення площею 119, 00
кв.м.

Нежитлові приміщення надані
відповідачу додатковими угодами від
15.07.2011р. б/н, від 01.12.2011 р. б/н та від 01.02.2013
р. б/н були повернуті 2-му відповідачу,
що підтверджується відповідними
актами приймання передачі майна (а.с.
64-65, 152).

За наслідками перевірки проведеної
прокуратурою дзержинського району
міста Харкова встановлено, що
додаткові угоди від 15.07.2011 р. бн, від
01.12.2011 р. бн, від 01.06.2012 р. бн, від 01.11.2012 р.
б/н, від 02.01.2013 р. бн, від 01.02.2013 р. бн та
від 01.10.2013 р. бн до договору оренди від
01.09.2003 р. № 10 суперечать нормам
законодавства, в тому числі приписам
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна", після чого
прокуратура звернулась до суду з
позовом про визнання вищезазначених
додаткових угод недійсними.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, судова колегія
виходить з наступного.

В частині 1 статті 215 Цивільного кодексу
України зазначено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 Цивільного
кодексу України, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Відповідно до частини 3 статті 215
Цивільного кодексу України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частиною 4 статті 1 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" встановлено, що відносини оренди
рухомого та нерухомого майна, що
належить вищим навчальним закладам
та/або науковим установам, що є
засновниками наукового парку,
регулюються цим Законом з урахуванням
особливостей, передбачених Законом
України "Про наукові парки".

Відтак, до даних правовідносин,
орендодавцем у яких виступає Державний
інститут праці та
соціально-економічних досліджень,
підлягають застосуванню положення
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна".

Дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини та
заслухавши пояснення представників
прокуратури та відповідача, судова
колегія прийшла до висновку, що спірні
додаткові угоди укладені з порушенням
приписів Закону України "Про оренду
державного та комунального майна" та
підлягають визнанню недійсними,
виходячи з наступного.

За статтею 10 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна",
істотними умовами договору оренди є,
зокрема, об'єкт оренди (склад і вартість
майна з урахуванням її індексації).

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна", оцінка об'єкта оренди
здійснюється за методикою,
затвердженою Кабінетом Міністрів
України. Оцінка об'єкта оренди передує
укладенню договору оренди.

Законом України "Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
орендних відносин" від 21.04.2011 внесено
зміни до ч. 2 ст. 11 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" та вказаною правовою нормою
встановлено, що у разі якщо на момент
продовження дії договору оренди
остання оцінка об'єкта оренди була
зроблена більш як три роки тому, для
продовження (поновлення) договору
оренди провадиться оцінка об'єкта
оренди. Вказаний закон набув чинності
24.05.2011.

Таким чином, з 24.05.2011р. законодавцем
встановлено умову обов'язкового
проведення переоцінки об'єкта оренди,
як підстави для поновлення договору
оренди державного та комунального
майна, остання оцінка якого є
застарілою.

Згідно з п.п.2,6,15,16 Методики оцінки
об'єктів оренди, затвердженої
постановою КМ України від 10.08.1995р. №629,
оцінка обов'язково проводиться перед
укладенням договору оренди та перед
продовженням (поновленням) договору
оренди у разі, коли на момент
продовження дії такого договору
остання оцінка об'єкта оренди була
проведена більш як три роки тому.
Оцінка цілісного майнового комплексу
підприємства, його структурного
підрозділу проводиться у такій
послідовності: укладення договору про
проведення незалежної оцінки майна;
проведення незалежної оцінки основних
засобів, довгострокових біологічних
активів, інших необоротних
матеріальних активів, нематеріальних
активів, оборотних матеріальних
засобів (запасів) відповідно до
положень (національних стандартів)
оцінки майна; рецензування звіту про
оцінку майна; відображення результатів
незалежної оцінки в бухгалтерському
обліку підприємства (у разі проведення
оцінки з метою укладення договору
оренди - з подальшим складенням
передавального балансу); проведення
стандартизованої оцінки цілісного
майнового комплексу на підставі даних
передавального балансу з урахуванням
аудиторського висновку і складення
акта встановленого зразка;
рецензування і затвердження акта
оцінки цілісного майнового комплексу.
Оцінка цілісного майнового комплексу
підприємства, його структурного
підрозділу здійснюється у 45-денний
строк з дня затвердження протоколу про
результати інвентаризації та
завершується складанням акта
встановленого зразка. Акт оцінки
цілісного майнового комплексу
підприємства, його структурного
підрозділу, що передається в оренду,
затверджується керівником
відповідного органу, визначеного у
абзацах другому і третьому статті 5
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна".

В абз. 3 п. 2.6 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
"Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна" також зауважено, що умова
договору щодо вартості об'єкта оренди
державного або комунального майна
повинна відповідати Методиці оцінки
об'єктів оренди, затвердженій
постановою Кабінету Міністрів України
від 10.08.1995 № 629.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, оцінка вартості нежитлових
приміщень, переданих в оренду ФОП
ОСОБА_1 за договором оренди від 01.09.2003 №
10, проведена НПП "Прогрес" ще "25" червня
2003 року. В той же час, без проведення
нової оцінки об'єкта оренди, додатковою
угодою від 01.11.2012 р. б/н продовжено
термін дії договору оренди від 01.09.2003 р.
№ 10 до 31.12.2014 р., чим порушено вимоги ст.
11 Закону України "Про оренду державного
та комунального майна" та вимоги,
встановлені Методикою оцінки об'єктів
оренди, затвердженої постановою
Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 №
629.

Судова колегія також зазначає, що в
порушення вимог ст. 11 Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна", без проведення будь-якої оцінки
вартості нежитлових приміщень, на
підставі додаткових угод від 15.07.2011 р.
бн, від 01.12.2011 р. б/н, від 02.01.2013 р. бн, від
01.02.2013 р. бн та від 01.10.2013 р. бн до
договору оренди №10 від 01.09.2013 р.,
відповідачу додатково були надані в
оренду нежитлові приміщення.

Отже, порушення сторонами вимог ч.2 ст.11
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна" (в редакції від
24.05.2011р.), при укладені спірних
додаткових угод, підтверджується
матеріалами справи та відповідачем не
спростовано.

Крім того, Законом України "Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо орендних відносин"
від 21.04.2011, внесено зміни до ст. 9 Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна" та вказаною нормою,
окрім іншого, зобов'язано орендодавців
розмішувати в офіційних друкованих
засобах масової інформації та на
веб-сайтах орендодавців оголошення про
намір передати майно в оренду.

Таким чином, ст. 9 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" встановлено порядок надання
майна державної форми власності в
оренду, зокрема, передбачено
проведення конкурсу за умови
надходження двох або більше заяв про
оренду.

Як вбачається з матеріалів справи,
оголошення про намір передати спріне
майно в оренду в офіційних друкованих
засобах масової інформації та на
веб-сайті 2-го позивача не
розмішувались.

Отже, судова колегія приходить до
висновку про порушенням норм вказаного
законодавства, яке встановлює порядок
надання державного майна в оренду, без
розміщення оголошень, а як наслідок без
проведення конкурсу.

Судова колегія також зазначає, що в
спірних додаткових угодах, якими були
надані відповідачу в оренду додаткові
нежитлові приміщення, не зазначений
розмір орендної плати за додатково
надані приміщення, що також є
порушенням приписів п.3 ч. 1 ст. 10 Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна".

В п. 2 Постанови Верховного суду України
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійними" від 06.11.2009 № 9
роз'яснено, що зміст правочину не
повинен суперечити положенням також
інших, крім актів цивільного
законодавства, нормативно-правових
актів, прийнятих відповідно до
Конституції України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Наведені порушення вимог
законодавства, допущені при укладанні
зазначених додаткових угод, обумовили,
зокрема, неефективне використання
майна державної форми власності,
закріпленого за 2-м позивачкм на праві
господарського відання, що в свою чергу
призвело до недоотримання додаткових
доходів інститутом в розмірі 288,8 тис.
грн. та "Державним бюджетом в розмірі
679,3 тис. грн. Вказаний факт
підтверджується проведеним Державною
фінансовою інспекцією в Харківській
області фінансовим аудитом (а.с. 41-44)
діяльності 2-го позивача за 2010-2012 роки
та І півріччя 2013 року. Зокрема,
відповідно до довідки про розмір
додаткового доходу 2-го позивача (а.с.
45-46) в разі укладання договорів оренди у
відповідності з вимогами Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна", складеної ДФІ в
Харківські області, сума додаткового
доходу, яку міг би отримати 2-й позивач
та державний бюджет, за передані в
оренду відповідачу нежитлові
приміщення складає 116943,19 грн.

Враховуючи викладене судова колегія
приходить до висновку, що при укладанні
додаткових угод від 15.07.2011р. бн, від
01.12.2011 р. бн, від 01.11.2012 р. бн, від 02.01.2013 р.
бн, від 01.02.2013 р. бн та від 01.10.2013 р. бн до
договору оренди № 10 від 01.09.2003 р. були
порушенні вищезазначені приписи
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна", що в свою чергу,
є підставою для визнання зазначених
додаткових угод недійсними.

Посилання на відповідача про те, що суд
не може розглядати спір про визнання
додаткових угод від 15.07.2011 р. б/н, від
01.12.2011 р. б/н та від 01.02.2013 р. б/н
недійсними, оскільки дія цих угод
припинилась, у зв'язку з поверненням
майна, судова колегія відхиляє,
оскільки, в 9 абз. п. 2.6. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 11 від 29.05.13 р. "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
зазначено, що розірвання сторонами
договору, виконаного повністю або
частково, не позбавляє сторони права на
звернення в майбутньому з позовом про
визнання такого договору недійсним.

В статті 236 ЦК України закріплено, що
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення. Якщо за
недійсним правочином права та
обов'язки передбачалися лише на
майбутнє, можливість настання їх у
майбутньому припиняється.

Частина 3 ст. 207 ГК України встановлює,
що виконання господарського
зобов'язання, визнаного судом
недійсним повністю або в частині,
припиняється повністю або в частині з
дня набрання рішенням суду законної
сили як таке, що вважається недійсним з
моменту його виникнення. У разі якщо за
змістом зобов'язання воно може бути
припинено лише на майбутнє, таке
зобов'язання визнається недійсним і
припиняється на майбутнє.

В п. 2.7 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.13 р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" роз'яснено, що частиною
третьою статті 207 ГК України
передбачена і можливість припинення
господарського зобов'язання лише на
майбутнє. Отже, якщо зі змісту
господарського договору випливає, що
зобов'язання за цим договором може бути
припинено лише на майбутнє, оскільки
неможливо повернути усе одержане за
ним (наприклад, вже здійснене
користування за договором майнового
найму (оренди), користування
електроенергією, спожиті послуги,
зберігання, здійснене за відповідним
договором, тощо), то господарський суд
одночасно з визнанням господарського
договору недійсним (за наявності
підстав для цього) зазначає в
резолютивній частині рішення, що
зобов'язання за договором припиняється
лише на майбутнє. При цьому слід
враховувати, що зобов'язання
припиняються на майбутнє не на
підставі відповідної вказівки в
рішенні суду, а в силу закону, тому при
визнанні недійсним правочину
(господарського договору) зобов'язання
його сторін припиняються на майбутнє з
моменту набрання чинності рішення суду
про визнання правочину (договору)
недійсним, хоча б у судовому рішенні й
не було зазначено про таке припинення.

Таким чином, судова колегія вважає за
необхідне, позовні вимоги задовольнити
в повному обсязі та визнати додаткові
угоди від 15.07.2011р. бн, від 01.12.2011 р. бн, від
01.11.2012 р. бн, від 02.01.2013 р. бн, від 01.02.2013 р.
бн та від 01.10.2013 р. бн до договору оренди
№ 10 від 01.09.2003 р. недійсними.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України,
відповідно до приписів якої, при
задоволенні позову - витрати по сплаті
судового збору за подання позову
покладаються на відповідача.

Оскільки прокурор, відповідно до
приписів Закону України "Про судовий
збір", від сплати судового збору
звільнений, витрати по сплаті судового
збору підлягають стягненню з
відповідача до Державного бюджету
України.

В п 2.11. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду від 21 лютого 2013
року № 7 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України"
роз'яснено, що якщо в позовній заяві
об'єднано дві або більше вимог
немайнового характеру, пов'язаних між
собою підставами виникнення або
поданими доказами, судовий збір
сплачується окремо з кожної з таких
вимог.

Як вбачається з матеріалів справи,
прокурор просить визнати недійсними
шість додаткових угод, тобто позов
містить шість вимог немайнового
характеру.

Таким чином, беручи до уваги
задоволення позову в повному обсязі, з
відповідача до Державного бюджету
України має бути стягнуто 7308,00 грн.
судового збору.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати додаткову угоду від 15.07.2011р. бн
до договору оренди № 10 від 01.09.2003 р.,
укладеного між Державним інститутом
праці та соціально-економічних
досліджень та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1, недійсною.

Визнати додаткову угоду від 01.12.2011 р. бн
до договору оренди № 10 від 01.09.2003 р.,
укладеного між Державним інститутом
праці та соціально-економічних
досліджень та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1, недійсною.

Визнати додаткову угоду від 01.11.2012 р. бн
до договору оренди № 10 від 01.09.2003 р.,
укладеного між Державним інститутом
праці та соціально-економічних
досліджень та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1, недійсною.

Визнати додаткову угоду від 02.01.2013 р. бн
до договору оренди № 10 від 01.09.2003 р.,
укладеного між Державним інститутом
праці та соціально-економічних
досліджень та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1, недійсною.

Визнати додаткову угоду від 01.02.2013 р. бн
до договору оренди № 10 від 01.09.2003 р.,
укладеного між Державним інститутом
праці та соціально-економічних
досліджень та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1, недійсною.

Визнати додаткову угоду від 01.10.2013 р. бн
до договору оренди № 10 від 01.09.2003 р.,
укладеного між Державним інститутом
праці та соціально-економічних
досліджень та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1, недійсною.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (61018, АДРЕСА_1, ідентифікаційний
код НОМЕР_1) на користь державного
бюджету України (одержувач коштів -
Управління державної казначейської
служби у Дзержинському районі м.
Харкова, вул. Бакуліна 18, м. Харків, 61166,
, рахунок 3003, банк
одержувача - Головне управління
державної казначейської служби
України у Харківській області, МФО 851011,
код бюджетної класифікації 22030001) 7308,00
грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його прийняття, оформленого відповідно
до вимог ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 20.05.2014 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя Т.В.
Інте Н.В. Калініченко Н.С. Добреля