ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2014 р.
Справа № 922/49/14

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя
Пушай В.І. , суддя Плужник О.В.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

прокурора - Маматов М.О.

першого позивача - Прохватило М.Г.

другого позивача - Рогачевська С.А.

відповідача - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх. № 729
Х/3-9) на рішення господарського суду
Харківської області від 19.02.14 р. у
справі № 922/49/14

за позовом Харківського міжрайонного
прокурора в інтересах держави в особі
Хролівського виправного центру
управління Державної пенітенціарної
служби України в Харківській області
(№ 140) та Управління Державної
пенітенціарної служби України в
Харківській області

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ТПК "Призма", м.
Харків

про стягнення 48153,59 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Харківський міжрайонний прокурор в
інтересах держави в особі Хролівського
виправного центру управління
Державної пенітенціарної служби
України в Харківській області (№ 140) та
Управління Державної пенітенціарної
служби України в Харківській області
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовною заявою,
в якій просить стягнути з відповідача -
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ТПК "Призма" 48153,59
грн.: у тому числі 46732,83 грн. -
заборгованості, 1420,76 грн. пені та судові
витрати.

25.01.2014 р. Харківський міжрайонний
прокурор звернувся до господарського
суду Харківської області з заявою про
уточнення позовних вимог, в якій
просить суд стягнути з відповідача -
ТОВ "ТПК "Призма" на користь
Хролівського виправного центру
управління Державної пенітенціарної
служби України в Харківській області №
140 заборгованість за виконані робити -
46732,83 грн., пені - 2818,91 грн. та покласти на
відповідача судові витрати, яка
прийнята судом до розгляду.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 19.02.2014 р. у
справі № 922/49/14 позов прокурора
задоволено. Стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю "ТПК
Призма" на користь Хролівського
виправного центру управління
Державної пенітенціарної служби
України в Харківській області (№ 140)
суму основного боргу у розмірі 46732,83
грн., суму пені у розмірі 2818,91 грн.
Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю "ТПК Призма" на
користь державного бюджету України
судовий збір в сумі 1827,00 грн.

Рішення мотивоване з посиланням на
законність та обґрунтованість
заявлених позивачем позовних вимог, з
тих підстав, що сума основного боргу
відповідачем не оспорена, відповідач
не надав суду доказів погашення
заборгованості, пеня також підлягає
стягненню з відповідача на підставі
відповідних вимог чинного
законодавства України та ін.

Відповідач з рішенням господарського
суду першої інстанції не погодився,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Харківської області від 19.02.2014 р. у
справі № 922/49/14 та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог до ТОВ "ТПК Призма" відмовити у
повному обсязі, з мотивів та підстав,
зазначених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач зазначає про те, що
відповідно до бухгалтерського обліку
його підприємства рахується інша
значно менша сума заборгованості ніж
заявлена до стягнення за договором №
Г-6 від 04.01.2013 року. Також зазначає, що на
адресу відповідача не надходило жодної
претензії або вимоги про оплату
заборгованості, що на думку
відповідача позбавляє можливості з
урахуванням положень ст. 530 ЦК України
задовольнити позов про стягнення
зазначеної суми боргу та ін.

Перший позивач у відзиві на апеляційну
скаргу просить рішення господарського
суду першої інстанції залишити без
змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення, посилаючись на законність
та обґрунтованість рішення суду, з
мотивів викладених у відзиві та ін.

Відповідач у призначене судове
засідання не з'явився.

Враховуючи факт належного
повідомлення відповідача про час та
місце розгляду апеляційної скарги, та
те, що норми ст. 38 ГПК України, щодо
обов`язку господарського суду
витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, судова колегія вважає,
що судом в межах наданих ним
повноважень створені належні умови для
надання сторонами доказів та вважає за
можливе розглядати справу за наявними
у справі документами.

Неявка в судове засідання представника
відповідача не перешкоджає розгляду
апеляційної скарги по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України,
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, повторно розглянувши
справу, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення встановила
наступне:

Харківський міжрайонний прокурор
звернувся з позовною заявою до
господарського суду Харківської
області в інтересах Управління
Державної пенітенціарної служби
України в Харківській області та
Хролівського виправного центру
управління Державної пенітенціарної
служби України в Харківській області
(№ 140).

Як свідчать матеріали справи між
Хролівським виправним центром
управління Державної пенітенціарної
служби України в Харківській області
(№140) (далі - виконавець) та Товариством
з обмеженою відповідальністю "ТПК
"Призма" (далі - замовник) 04.01.2013 укладено
договір № Г-6 на використання праці
засуджених на контрагентському
об'єкті.

Згідно з п. 1.1 договору, виконавець
зобов'язався виконати на об'єктах
замовника роботи
загальногосподарського характеру в
період з дати підписання по 31.12.2013 р.
силами засуджених виправного центру (№
140) в кількості 15 чоловік з заробітною
платою за кожний відпрацьований місяць
не нижче 1147 грн.

Відповідно до п. 3.2. договору, замовник
гарантує оплату виконаних засудженими
робіт, але не нижче рівня мінімальної
заробітної плати в Україні на момент
виконання робіт за місячну норму часу.

Позивач зазначає, що належним чином
виконав договірні зобов'язання, що
підтверджується копіями актів
виконання робіт 31.01.2013 р., 28.02.2013 р., 31.03.2013
р., 30.04.2013 р., 31.05.2013 р., 30.06.2013 р., 31.07.2013 р. та
28.08.2013 р., які підписані сторонами без
жодних заперечень та зауважень.

Згідно з п. 4.1. договору, за виконану
засудженими роботу «замовник»
перераховує заробітну плату
засуджених на розрахунковий рахунок
«виконавця», не пізніше 10 числа
наступного місяця. Факт виконання
робіт за договором підтверджується
актом виконаних робіт, який
підписується сторонами.

У позовній заяві позивач зазначає, що
відповідач свої зобов'язання за
умовами договору в частині оплати за
виконані роботи виконував несвоєчасно
та не в повному обсязі, внаслідок чого
рахується заборгованість у розмірі
46732,83 грн.

30.10.2013 року позивач направив на адресу
відповідача претензію про сплату
виниклої заборгованості, яка залишена
без задоволення та відповіді.

Обставини щодо несплати
заборгованості стали підставою для
звернення прокурора до суду з позовом
по даній справі.

З матеріалів справи також вбачається,
що господарський суд приймаючи
оскаржуване рішення крім іншого
виходив з того, що сума основного боргу
відповідачем не оспорена, відповідач
не надав суду доказів погашення
заборгованості, пеня підлягає
стягнення з відповідача на підставі
відповідних вимог чинного
законодавства України та ін.

Викладені вище висновки
господарського суду, на думку колегії
суддів, повністю відповідають
фактичним обставинам спору та
матеріалам справи, їм надана правильна
та належна правова оцінка, в зв'язку з
чим відсутні підстави для задоволення
апеляційної скарги і скасування
прийнятого по справі рішення.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 43 цього ж кодексу,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до вимог ст. ст. 626-629 ЦК
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
зазначених у статті 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 2 ст. 317 ГК України, загальні
умови договорів підряду визначаються
відповідно до положень ЦК України про
договір підряду.

Пунктом 1 ст. 837 ЦК України, передбачено,
що за договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

Згідно з п. 4.1. договору, за виконану
засудженими роботу «замовник»
перераховує заробітну плату
засуджених на розрахунковий рахунок
«виконавця», не пізніше 10 числа
наступного місяця. Факт виконання
робіт за договором підтверджується
актом виконаних робіт, який
підписується сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач належним чином виконав
договірні зобов'язання про, що свідчать
акти виконаних робіт: 31.01.2013 р., 28.02.2013 р.,
31.03.2013 р., 30.04.2013 р., 31.05.2013 р., 30.06.2013 р.,
31.07.2013 р. та 28.08.2013 р., які підписані
сторонами без жодних заперечень та
зауважень.

Вказані акти підписані обома
сторонами, засвідчені печатками та не
містять посилань на виявлення будь -
яких недоліків або претензій до
виконаних робіт.

Отже, відповідач після підписання
даних документів визнавав факт
наявності в нього зобов'язання з оплати
виконаних засудженими робіт.

Факт наявності заборгованості
відповідача перед позивачем в сумі
46732,83 грн. підтверджується матеріалами
справи та жодним чином відповідачем не
спростований. Доказів його оплати
відповідачем суду не надано.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

При цьому, доводи відповідача про те, що
на його адресу не надходило жодної
претензії чи вимоги спростовуються
наданими до матеріалів справи
доказами, а саме повідомленням про
вручення поштового відправлення
(претензії) відповідачем 07.11.2013 р. (а. с.
23).

Крім того, посилання відповідача на те,
що заборгованість за договором № Г-6
від 04.01.2013 р. становить 6920,20 грн.
спростовуються наданими до суду актами
виконаних робіт та виписками з
розрахункових рахунків.

Таким чином, суд першої інстанції
правомірно прийшов до висновку, що
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача суми заборгованості у
розмірі 46732,83 грн. є обґрунтованими та
підтвердженими належними доказами і
підлягають задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи,
станом на момент розгляду справи,
відповідач заборгованості за надані
послуги не сплатив та не надав суду
жодних доказів, які б спростовували
суму заявленого боргу.

Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов`язань" розмір
пені, передбачений ст. 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Пунктом 5.2. договору передбачено, що у
разі порушення строків оплати замовник
сплачує виконавцю пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми заборгованості за кожний день
прострочення, включаючи день оплати.

Враховуючи викладене, також законними
та обґрунтованими є висновки суду
першої інстанції про задоволення
позову в частині стягнення з
відповідача на користь позивача 2818,91
грн. пені.

На підставі вищевикладеного, рішення
господарського суду Харківської
області від 19.02.14 р. по справі № 922/49/14
прийнято з урахуванням фактичних
обставин справи та чинного
законодавства.

Таким чином, висновки, викладені в
рішенні господарського суду
відповідають вимогам законодавства та
фактичним обставинам справи, а мотиви
заявника скарги, з яких вони
оспорюються не можуть бути підставою
для його скасування.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. ст.
105 ГПК України, судова колегія -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду
Харківської області від 19.02.14 р. по
справі № 922/49/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до касаційної
інстанції Вищого господарського суду
України.

Повний текст постанови підписано 19.05.2014
р.

Головуючий суддя
Могилєвкін Ю.О.

Суддя
Пушай В.І.

Суддя
Плужник О.В.