ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2014 р.Справа № 922/3183/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання
Кісельовій С.М.

розглянувши справу

за позовом 3-ті особи, які не Прокурора
Ленінського району м. Харкова
заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стоні позивача: 1. Державна
інспекція сільського господарства в
Харківській області, м. Харків, 2. ВАТ
"Інститут Харківбудмпроект", м. Харків,
3. Управління Держземагенства у м.
Харків Харківської області, м. Харків, 4.
Харківське міське управління юстиції
в особі Реєстраційної служби
Харківського міського управління
юстиції, м. Харків до 1. Харківської
міської ради, м. Харків , 2. ПрАТ "Мульті
Весте Україна 1", м. Київ , 3. АТЗТ "Гея",
м. Харків 3-ті особи, які не про
заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідачів: 1.
Приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
м. Київ, 2. Приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, м. Київ визнання
недійсними договорів та та державних
актів, зобов'язання скасувати
відомості та внести за за участю
представників:

прокурора - Кріциної Н.Г. (посв. № 006801
від 28.09.2012 р.)

1. третьої особи - ОСОБА_5 (дов. № 10-26/2118
від 18.03.2014 р.)

2. третьої особи - ОСОБА_1 (дов. №7 від
16.04.2014 р.)

3. третьої особи - не з'явився

4. третьої особи - не з'явився

1-го відповідача - Марінушкіної Л.В. (дов.
№ 08-11/772-13 від 03.01.2013 р.)

2-го відповідача - Колоса Ю.В. (дов. № б/н
від 08.04.2014 р.)

3-го відповідача - Мазоренко В.Д. (дов. б/н
від 17.10.2012р.)

1. третьої особи - не з'явився

2. третьої особи - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Ленінського району м. Харкова
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовом до 1.
Харківської міської ради, 2. ПрАТ
"Мульті Весте Україна 1", 3. АТЗТ "Гея"
(відповідач) згідно якого просить суд:

- визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,1792 га, яка розташована за
адресою: м. Харків, вул. Полтавський
Шлях, 186 (кадастровий номер :07:020:0044)
в Ленінському районі, укладений між
Харківською міською радою та АТЗТ "Гея"
18.12.2007 р. реєстр. №1115;

- визнати недійсними договір
купівлі-продажу реєстр. № 247 від 23.01.2008
р. та договір про внесення змін до
договору купівлі-продажу реєстр. №238, 239
від 04.02.2008 р. земельної ділянки площею
0,1792 га, яка розташована за адресою: м.
Харків, вул. Полтавський Шлях, 186
(кадастровий номер :07:020:0044) в
Ленінському районі, укладені між АТЗТ
"Гея" та ЗАТ "Мульті Весте Україна 1";

- визнати недійсним державний акт серії
ЯД №059364 на право власності АТЗТ "Гея" на
земельну ділянку площею 0,1792 га
(кадастровий номер :07:020:0044),
зареєстрований 25.12.2007 р. за №06,
розташовану за адресою: м. Харків, вул.
Полтавський шлях, 186 для експлуатації
та обслуговування нежитлових будівель
і споруд торгівельно-культурного
центру;

- визнати недійсним державний акт серії
ЯД № 025843 на право власності ЗАТ "Мульті
Весте Україна 1" на земельну ділянку
площею 0,1792 га (кадастровий номер
:07:020:0044), зареєстрований 22.02.2008 р.
за № 01, розташовану за адресою: м.
Харків, вул. Полтавський шлях, 186 для
експлуатації та обслуговування
нежитлових будівель і споруд
торгівельно-культурного центру;

- зобов'язати Управління
Держземагенства у м. Харкові та
Реєстраційну службу Харківського
міського управління юстиції скасувати
відомості у Поземельній книзі про
державну реєстрацію земельної ділянки
площею 0,1792 га (кадастровий номер
:07:020:0044), розташовану за адресою: м.
Харків, вул. Полтавський шлях, 186 та
внести до Державного реєстру прав
запис про скасування державної
реєстрації прав.

Ухвалою суду від 18.03.2014 р. (суддя
Доленчук Д.О.) розгляд справи
відкладено на 10.04.2014 р.

На підставі розпорядження керівника
апарату суду № 400 від 08.04.2014 р., у зв'язку
з хворобою судді Доленчука Д.О.,
автоматизованою системою
документообігу господарського суду
Харківської області розгляд даної
справи призначено судді Жигалкіну І.П.

Від Прокурора заяв та клопотань не
надійшло. У судовому засіданні позовні
вимоги підтримує та просить суд
задовольнити їх у повному обсязі.

Від представника 1-ї третьої особи заяв
та клопотань не надійшло. У судовому
засіданні позовні вимоги підтримує та
просить суд задовольнити їх у повному
обсязі.

Від представника 2-ї третьої особи заяв
та клопотань не надійшло. У судовому
засіданні позовні вимоги підтримує та
просить суд задовольнити їх у повному
обсязі.

Представники третьої та четвертої 3-ї
особи на стороні позивача в судове
засідання не з'явились, витребуваних
судом документів не надали, про причини
неявки суд не повідомили.

Від 1. Відповідача заяв та клопотань не
надійшло. У судовому засіданні проти
позовних вимог заперечує та просить
суд відмовити у їх задоволенні в
повному обсязі.

Від 2. Відповідача заяв та клопотань не
надійшло. У судовому засіданні проти
позовних вимог заперечує та просить
суд відмовити у їх задоволенні в
повному обсязі.

Від 3. Відповідача заяв та клопотань не
надійшло. У судовому засіданні проти
позовних вимог заперечує та просить
суд відмовити у їх задоволенні в
повному обсязі.

Представники 3-х осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спорун а
стороні відповідачів в судове
засідання не з'явились, витребуваних
судом документів не надали, про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Судом виконано процесуальний обов'язок
щодо повідомлення учасників процесу
про дату, час та місце розгляду справи
відповідно до вимог Інструкції з
діловодства в господарських судах
України, погодженої листом Вищого
господарського суду України від 19.02.2013
р. № 01-17/315/384/13 та затверджений наказом
Державної судової адміністрації
України від 20.02.2013 р. № 28, а тому суд
вважає можливим розглядати справу за
наявними в ній матеріалами, як це
передбачено статтею 75 Господарського
процесуального кодексу України.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце її розгляду судом, якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
надіслано за поштовою адресою,
зазначеною в позовній заяві
(роз'яснення Президії Вищого
Арбітражного суду України від 18.09.97 № 02
- 5/289 із змінами "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України").

Крім того, в інформаційному листі
Вищого господарського суду України від
14.08.2007р. № 01-8/675 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у першому півріччі 2007 року" (пункт
15) зазначено, що відповідно до пункту 2
частини другої статті 54 Господарського
процесуального кодексу України
позовна заява повинна містити, зокрема,
місцезнаходження сторін (для юридичних
осіб).

У пункті 11 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
15.03.2007р. N 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" зазначено, що до
повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому
числі Господарський процесуальний
кодекс України (надалі - ГПК України), не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно із статтею 93
Цивільного кодексу України (надалі - ЦК
України) та зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
цю юридичну особу.

Беручи до уваги, що відповідно до
статті 33 ГПК України обов'язок
доказування і подання доказів
покладено на сторони, суд згідно за
статтею 75 ГПК України розглядає справу
за наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
заслухавши пояснення присутніх
представників сторін, всебічно і повно
дослідивши матеріали справи, суд
встановив наступне.

Рішенням Харківської міської ради №82/07
від 25.04.2007 р. "Про припинення та надання
юридичним та фізичним особам у
користування земельних ділянок для
експлуатації та обслуговування
будівель і споруд" АТЗТ "Гея"
(відповідачу-3) надано в оренду земельну
ділянку № 2 площею 0,1792 га, розташовану
по вул. Полтавський Шлях, 186 у м. Харкові.

Рішенням Харківської міської ради
№255/07 від 21.11.2007 р. "Про продаж земельних
ділянок несільськогосподарського
призначення юридичним особам України"
АТЗТ "Гея" (відповідачу-3) продано
земельну ділянку площею 0,1792 га,
розташовану по вул. Полтавський Шлях, 186
у м. Харкові.

На підставі вказаного рішення
Харківської міської ради №255/07 від
21.11.2007 р. "Про продаж земельних ділянок
несільськогосподарського призначення
юридичним особам України" 18.12.2007 р. між
Харківською міською радою
(відповідачем-1) та АТЗТ "Гея"
(відповідачем-3) укладено договір
купівлі-продажу земельної ділянки
несільсько-господарського призначення
№10/07, відповідно до п. 1.1 якого
Харківська міська рада (продавець) на
підставі рішення 16 сесії Харківської
міської ради 5 скликання від 21.11.2007 р.
№255/07 передає за плату, а АТЗТ "Гея"
(покупець) приймає у власність і
оплачує земельну ділянку, яка
знаходиться за адресою м. Харків, вул.
Полтавський Шлях, 186, загальною площею
0,1792 га, кадастровий номер :07:020:0044.

25.12.2007 р. в Книзі записів реєстрації
державних актів на право власності на
землю та на право постійного
користування землею, договорів оренди
землі зареєстровано державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯД № 059364, виданий АТЗТ "Гея" на
підставі договору купівлі-продажу
земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
№10/07 від 18.12.2007 р., за реєстровим
№6.

23.01.2008 р. між АТЗТ "Гея" та ЗАТ "Мульті
Весте Україна 1" укладено договір №2-1
купівлі-продажу земельної ділянки,
відповідно до п. 2.1 якого АТЗТ "Гея"
(продавець) погоджується продати, а ЗАТ
"Мульті Весте Україна 1" (покупець)
погоджується придбати земельну
ділянку №2 площею 0,1792 га, розташовану
по вул. Полтавський Шлях, 186 у м. Харкові.
04.02.2008 р. між АТЗТ "Гея" та ЗАТ "Мульті
Весте Україна 1" укладено договір № 1
про внесення змін до договору № 2-1
купівлі-продажу земельної ділянки,
яким внесено зміни до вказаного
договору купівлі-продажу земельної
ділянки.

22.02.2008 р. в Книзі записів реєстрації
державних актів на право власності на
землею та на право постійного
користування землею, договорів оренди
землі зареєстровано державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯД № 025843, виданий ЗАТ "Мульті
Весте Україна 1" на підставі вказаного
договору, за реєстровим № 01.

Постановою Дзержинського районного
суду м. Харкова від 11.03.2009 р. у справі
№2а-86/09/2011, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 29.11.2010 р. та
ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 06.02.2013 р., задоволено позов
ВАТ "Харківбудмпроект" до Харківської
міської ради, визнано протиправним
рішення Харківської міської ради
(відповідача-1) №82/07 "Про припинення та
надання юридичним та фізичним особам у
користування земельних ділянок для
експлуатації та обслуговування
будівель і споруд" у частині надання в
оренду АТЗТ "Гея" земельної ділянки №2
площею 0,1792 га, розташованої по вул.
Полтавський Шлях, 186 у м. Харкові;
визнано протиправним рішення
Харківської міської ради від 21.11.2007 р.
№255/07 "Про продаж земельних ділянок
несільськогосподарського призначення
юридичним особам України" у частині
продажу АТЗТ "Гея" земельної ділянки
площею розташованої по вул.
Полтавський Шлях, 186 у м. Харкові.

Вказані судові рішення мотивовані тим,
що при прийнятті рішень Харківською
міською радою були допущені порушення
процедури розгляду за відсутності
погодженого у встановленому порядку
проекту відведення та погодження меж
земельної ділянки.

21.06.2013 р. голова правління ВАТ "Інститут
Харківбудмпроект" звернувся до
прокуратури Ленінського району м.
Харкова з заявою, в якій просив
провести перевірку за фактами визнання
нечинними рішення Харківської міської
ради від 25.04.2007 р. №82/07 в частині надання
в оренду АТЗТ "Гея" земельної ділянки
площею 0,1792 га, розташованої по вул.
Полтавський Шлях, 186 у м. Харкові, та
рішення Харківської міської ради від
21.11.2007 р. №255/07 в частині продажу АТЗТ
"Гея" земельної ділянки площею 0,1792 га,
розташованої по вул. Полтавський Шлях,
186 у м. Харкові, та вжити заходів для
повернення вказаної земельної ділянки
територіальній громаді м. Харкова.

Постановою прокуратури Ленінського
району м. Харкова про проведення
перевірки у порядку нагляду за
додержанням і застосуванням законів
від 01.08.2013 р. вирішено провести
перевірку в порядку нагляду за
додержанням і застосуванням законів в
діяльності ПрАТ "Мульті Весте Україна 1"
в частині законності використання
земельних ділянок на території
Ленінського району м. Харкова.

Прокурор зазначає , що договори
купівлі-продажу земельної ділянки є
нікчемними та повинні бути визнані
судом недійсним у зв'язку з визнанням
Дзержинським районним судом м. Харкова
у справі №2а-86/09/2011 нечинними рішень
Харківської міської ради про надання в
оренду та продаж земельної ділянки, на
підставі яких були укладені вказані
договори. В обґрунтування правових
підстав недійсності договорів
купівлі-продажу земельних ділянок
прокурор посилається на ст.ст. 203, 215, 216,
328, 346, 373, 378 Цивільного кодексу України,
ст. 155 Земельного кодексу України.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши присутніх представників
сторін, повністю, всесторонньо, за
своїм внутрішнім переконанням, яке
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом,
оцінивши надані сторонами докази та
надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам справи з
урахуванням фактичних та правових
підстав позовних вимог учасників
судового процесу, користуючись
принципом об'єктивної істини,
принципами добросовісності,
розумності та справедливості суд
вважає, що у задоволенні позовних вимог
Прокурора слід відмовити в повному
обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Господарського
кодексу України (надалі - ГК України),
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених ГПК
України заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Згідно з ч.1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч.1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.2 ст. 215 Цивільного
кодексу України недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Чинне законодавство України не містить
норм, які б передбачали визнання
договору купівлі-продажу недійсним
внаслідок визнання незаконним та
нечинним рішення органу влади
(місцевого самоврядування), на основі
якого такий договір був укладений. Ні
нормами Господарського кодексу
України, ні нормами Цивільного кодексу
України, ні нормами Земельного кодексу
України не встановлено, що правочин,
який був укладений на підставі рішення
органу місцевого самоврядування, яке
пізніше визнано судом нечинним, є
нікчемним.

Відповідно до ст. 140 Земельного кодексу
України підставами припинення права
власності на земельну ділянку є: а)
добровільна відмова власника від права
на земельну ділянку; б) смерть власника
земельної ділянки за відсутності
спадкоємця; в) відчуження земельної
ділянки за рішенням власника; г)
звернення стягнення на земельну
ділянку на вимогу кредитора; ґ)
відчуження земельної ділянки з мотивів
суспільної необхідності та для
суспільних потреб; д) конфіскація за
рішенням суду; е) невідчуження
земельної ділянки іноземними особами
та особами без громадянства у
встановлений строк у випадках,
визначених цим Кодексом.

Перелік підстав для припинення права
власності на земельну ділянку,
передбачений ст. 140 Земельного кодексу
України, є вичерпним. Скасування
(визнання нечинним) рішення органу
державної влади чи органу місцевого
самоврядування, на підставі якого
укладено договір щодо земельної
ділянки, не є підставою для припинення
права власності на земельну ділянку чи
визнання недійсним державного акта на
право власності на земельну ділянку.

Вказана правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові
від 12.09.2012 р. у справі № 6-71цс12 та є
обов'язковою для всіх судів України з
огляду на приписи ч.1 ст. 11128
Господарського процесуального кодексу
України. У зазначеній постанові від
12.09.2012 р. у справі № 6-71цс12 Верховним
Судом України сформульовано правовий
висновок, що Земельним кодексом
України не передбачено такої підстави
припинення права власності на земельну
ділянку, як скасування рішення органу
виконавчої влади, на підставі якого
було видано державний акт на право
власності на земельну ділянку.

Відповідно до пункту 2.10 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" у силу припису
статті 204 ЦК України правомірність
правочину презюмується. Отже, обов'язок
доведення наявності обставин, з якими
закон пов'язує визнання господарським
судом оспорюваного правочину
недійсним, покладається на позивача
(прокурора - в разі подання ним
відповідного позову).

Доводи прокурора щодо нікчемності
оспорюваних ним договорів
купівлі-продажу земельної ділянки є
необґрунтованими, оскільки відповідно
до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України
нікчемним є правочин, недійсність
якого встановлена законом, тоді як
законами України не встановлено
недійсності (нікчемності) договору,
укладеного на підставі рішення органу
місцевого самоврядування, яке в
подальшому визнане судом нечинним.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції
України чинні міжнародні договори,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, є частиною
національного законодавства України.
Згідно з нормами ч.ч. 1, 4 ст. 41
Конституції України кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю; ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності; право приватної
власності є непорушним.

Законом України "Про ратифікацію
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини 1950 р., Першого протоколу
та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції"
від 17.07.1997 р. ратифіковано Конвенцію про
захист прав і основних свобод людини 1950
р., Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7,
11 до Конвенції.

Згідно положень ст. 1 Першого протоколу
Конвенції кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з
прав людини у справі "Федоренко проти
України" від 30.06.2006 р. визначено, що
відповідно до прецедентного права
органів, що діють на підставі
Конвенції, право власності може бути
"існуючим майном" або коштами,
включаючи позови, для задоволення яких
позивач може обґрунтовувати їх
принаймні "виправданими очікуваннями"
щодо отримання можливості ефективного
використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення
Європейського суду з прав людини
"Стретч проти Сполученого Королівства"
від 24.06.2003 р. майном у значенні статті 1
Протоколу 1 до Конвенції вважається
законне та обґрунтоване очікування
набути майно або майнове право за
договором, укладеним з органом
публічної влади. За висновком Суду в
зазначеній справі "наявність порушень
з боку органу публічної влади при
укладенні договору щодо майна не може
бути підставою для позбавлення цього
майна іншої особи, яка жодних порушень
не вчинила. Оскільки особу позбавили
права на його майно лише з тих підстав,
що порушення були вчинені з боку
публічного органу, а не громадянина, в
такому випадку мало місце
"непропорційне втручання у право
заявника на мирне володіння своїм
майном та, відповідно, відбулось
порушення статті 1 Першого протоколу
Конвенції".

Застосовуючи практику Європейського
суду з прав людини при вирішенні
питання щодо припинення права
власності приватної особи на майно
внаслідок певних порушень, допущених з
боку органу публічної влади при
прийнятті рішення про передачу майна у
власність, вважає суд приходить до
висновку, що порушення допущені
Харківською міською радою (органом
місцевого самоврядування) при
прийнятті рішення про продаж спірної
земельної ділянки відповідачу-3 не
можуть бути підставою для позбавлення
відповідача-2 - приватної особи, яка не
вчиняла жодних порушень та не знала і
не могла знати про наявність певних
порушень з боку відповідача-1 при
прийнятті рішення про продаж земельної
ділянки відповідачу-3, у якого
відповідач-2 придбав земельну ділянку
за оплатним договором - права приватної
власності на земельну ділянку.

Крім того, оскільки придбаючи земельну
ділянку у відповідача-3 за відплатним
договором відповідач-2 не знав і не міг
знати про наявність певних порушень з
боку відповідача-1 при прийнятті
рішення про продаж земельної ділянки
відповідачу-3, то придбана
відповідачем-2 у відповідача-3 земельна
ділянка не може бути витребувана у
відповідача-2.

Також, оцінюючи доводи прокурора щодо
наявності підстав для визнання
недійсними державних актів на право
власності на земельну ділянку, суд
відзначає наступне.

Відповідно до ч.1 до ст. 126 Земельного
кодексу України в редакції від 27.04.2007 р.
та в редакції від 27.12.2007 р., які були
чинними на момент укладення
відповідачами договорів
купівлі-продажу земельної ділянки,
право власності на земельну ділянку
посвідчувалось державними актами про
право власності на земельну ділянку.

У пункті 2.3 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.05.2011
року № 6 "Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин" Вищий
господарський суд України звернув
увагу на таке: державні акти про право
власності або право постійного
користування на земельну ділянку є
документами, що посвідчують відповідне
право і видаються на підставі рішень
Кабінету Міністрів України, обласних,
районних, Київської і Севастопольської
міських, селищних, сільських рад, Ради
Міністрів Автономної Республіки Крим,
обласної, районної, Київської і
Севастопольської міських державних
адміністрацій. У спорах, пов'язаних з
правом власності або постійного
користування земельними ділянками,
недійсними можуть визнаватися як
зазначені рішення, на підставі яких
видано відповідні державні акти, так і
самі акти про право власності чи
постійного користування. Разом з тим
господарським судам слід враховувати,
що право, посвідчене державними актами,
є похідним від відповідного рішення
органу державної влади чи органу
місцевого самоврядування про передачу
земельної ділянки у власність чи в
користування, а тому з огляду на
приписи частини першої статті 16 ЦК
України та статті 152 ЗК України захист
прав осіб на земельні ділянки не може
здійснюватися лише шляхом визнання
відповідного державного акта
недійсним, якщо рішення, на підставі
якого видано цей державний акт, не
визнано недійсним у встановленому
порядку.

Аналогічна правова позиція щодо
неможливості визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку окремо без визнання
недійсною підстави, на якій був виданий
державний акт (рішення органу
державної влади, органу місцевого
самоврядування, правочину щодо
розпорядження земельною ділянкою
тощо), висловлена Верховним Судом
України в ухвалі від 08.06.2011 р. у справі №
6-20570св09.

Відтак, державний акт про право
власності на земельну ділянку, який не
породжує право власності на земельну
ділянку, а лише посвідчує це право, може
бути визнаний недійсним лише у разі
визнання недійсним рішення чи
договору, на підставі яких видано такий
акт.

Враховуючи що підстави для визнання
договорів купівлі-продажу земельної
ділянки недійсними - відсутні, то
вимоги прокурора про визнання
недійсним державних актів про право
власності на земельну ділянку та про
скасування державної реєстрації
земельної ділянки та внесення запису
про державної реєстрації прав також не
підлягають задоволенню.

Крім того, прокурор звернувся до суду з
позовом про визнання недійсними
договорів купівлі-продажу земельних
ділянок, укладених у 2007 та 2008 році, лише
31.07.2013 р., тобто після спливу
встановленого законом строку позовної
давності, що, відповідно до ч.4 ст.267
Цивільного кодексу України, є
самостійною підставою для відмови у
позові, у разі заявлення стороною у
спорі про застосування судом позовної
давності.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 Цивільного кодексу
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного
кодексу України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Факт пропуску прокурором позовної
давності для оспорення в судовому
порядку договорів купівлі-продажу та
державних актів визнається і самим
прокурором у позовній заяві, в якій
прокурор просить суд "поновити строк
позовної давності".

Доводи прокурора, що про факт
незаконного продажу земельної ділянки
йому стало відомо лише у липні 2013 року,
у ході проведення перевірки, а тому
наявні законні підстави для поновлення
строку позовної давності із звернення
до суду із відповідним позовом згідно
ст. 53 ГПК України, суд відхиляє як
необґрунтовані, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 4.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" у разі коли
згідно із законом позивачем у справі
виступає прокурор (частина друга
статті 29 ГПК), позовна давність
обчислюється від дня, коли про
порушення або про особу, яка його
допустила, довідався або мав
довідатися відповідний прокурор.

Пунктом 3 рішення Харківської міської
ради від 21.11.2007 р. № 255/07 "Про продаж
земельних ділянок
несільськогосподарського призначення
юридичним особам України" (т.1 а.с. 142),
міська рада дала доручення Управлінню
земельних відносин Департаменту
містобудування, архітектури та
земельних відносин оформити договори
купівлі-продажу земельних ділянок,
зазначених у додатку до цього рішення,
на умовах, визначених законодавством
України та рішенням 13 сесії
Харківської міської ради 4 скликання
"Про затвердження порядку продажу
земельних ділянок
несільськогосподарського призначення
у м. Харкові, на яких розташовані
об'єкти нерухомого майна, що є
власністю покупців цих ділянок" від
30.04.2003 р. № 105/03. Пунктом 4 вказаного
рішення вирішено особам, зазначеним у
додатку до цього рішення, після повної
сплати вартості земельних ділянок
оформити Державні акти на право
власності на земельні ділянки у
встановленому порядку.

Витягом з протоколу 16 сесії
Харківської міської ради 5 скликання
від 21.11.2007 року, який міститься в
матеріалах справи (т.2 а.с. 100),
підтверджується, що про продаж
земельної ділянки відповідачу-3
прокурор знав, оскільки на сесії
Харківської міської ради, на якій
відповідачем-1 було прийнято рішення
про продаж земельної ділянки
відповідачу-3, був присутній прокурор м.
Харкова - Суходубов В.С.

Крім того, матеріалами справи
підтверджується, що рішення
Харківської міської ради про продаж
земельної ділянки відповідачу-3
направлялося прокурору м.Харкова
старшому раднику юстиції Суходубову
В.С. відповідним листом Харківської
міської ради (т.2 а.с. 92).

Враховуючи те, що прокурор м. Харкова
Суходубов В.С. був присутній при
прийнятті відповідачем 1 рішення про
продаж земельної ділянки відповідачу-3,
і те, що копія вказаного рішення була
направлена прокурору м. Харкова, то про
укладення договору купівлі-продажу
спірної земельної ділянки між
Харківською міською радою та АТЗТ "Гея"
та отримання АТЗТ "Гея" державного акта
на право власності на земельну ділянку
прокурор міг довідатися ще у 2007-2008 році.

З огляду на це, доводи прокурора, що
оспорювані ним договори не є
публічними та загальнодоступними
документами і що про існування
оспорюваних договорів та державних
актів йому стало відомо лише у червні
(липні) 2013 року, під час проведення
перевірки за зверненням директора ВАТ
"Інститут Харківбудмпроект", є
необґрунтованими.

Інших причин пропущення позовної
давності прокурором не наведено,
відтак зазначені прокурором причини
пропущення позовної давності не можуть
бути визнані поважними.

Інститут позовної давності
регулюється положеннями глави 19
Цивільного кодексу України, тобто
нормами матеріального права. Позовна
давність не є процесуальним строком -
строком, встановленим Господарським
процесуальним кодексом України, а тому
до позовної давності не можуть
застосовуватись норми процесуального
права, зокрема ст. 53 ГПК України.

Відповідно до ст. 53 Господарського
процесуального кодексу України, за
заявою сторони, прокурора чи з своєї
ініціативи господарський суд може
визнати причину пропуску
встановленого законом процесуального
строку поважною і відновити пропущений
строк, крім випадків, передбачених цим
Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 267 Цивільного
кодексу України заява про захист
цивільного права або інтересу має бути
прийнята судом до розгляду незалежно
від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч.ч. 2, 3 ст. 267 Цивільного кодексу
України).

Враховуючи те, що про укладення
договорів купівлі-продажу спірної
земельної ділянки прокурор міг
довідатися ще у 2007-2008 році, тоді як з
позовом прокурор звернувся до суду
лише у 2013 році, причини пропущення
прокурором позовної давності не є
поважними, відповідачами заявлено про
застосування судом позовної давності,
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові,
то сплив позовної давності - строку, в
межах якого прокурор міг звернутись до
суду з позовом - є самостійною
підставою для відмови прокурору у
позові.

У задоволенні клопотань відповідача-2
про залишення позову без розгляду та
про припинення провадження у справі в
частині позовних вимог, та клопотання
відповідача-3 про зупинення
провадження у справі судом відмовлено
у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Відповідно до статей 44-49
Господарського процесуального кодекс
України, у разі відмови у задоволенні
позовних вимог, витрати по сплаті
судового збору покладаються на
позивача. Згідно з п.11 ч.1 ст. 5 Закону
України "Про судовий збір" прокуратура
звільнена від сплати судового збору. За
таких обставин, судовий збір в даній
справі не стягується.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 4, 6, 8, 19, 41, 124, 129 Конституції
України, статтею 1 Першого протоколу
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини 1950 р., статтями 203, 215, 256, 257,
261, 267, 388 Цивільного кодексу України,
статтею 207 Господарського кодексу
України, статтями 126, 140 Земельного
кодексу України, статтею 17 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини", статтями 20, 361
Закону України "Про прокуратуру",
статтею 5 Закону України "Про судовий
збір", статтями 1, 2, 4, 12, 22, 29, 33, 35, 43, 53, 44-49,
79-81, 82-85, 11128 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 26.05.2014 р.

Суддя(підпис) І.П. Жигалкін