КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2014 р.
Справа№ 910/22729/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Баранця О.М.

Пашкіної С.А.

при секретарі: Богатчук К.І.

за участю представників сторін:

від позивача - Петренко Р.О.

від відповідача - Залунін К.В.

від третіх осіб -не з'явилися

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Публічного акціонерного
товариства "Київенерго" на рішення
Господарського суду міста Києва від
02.04.2014 року (суддя Гулевець О.В.)

за позовом Приватного акціонерного
товариства

"Акціонерна страхова
компанія "ІНГО Україна"

до Публічного акціонерного
товариства "Київенерго"

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача ОСОБА_5

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача Київська міська державна
адміністрація

про відшкодування шкоди в
порядку регресу в розмірі 115632,85 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва 02.04.2014 року по справі №910/22729/13
позовні вимоги задоволено в повному
обсязі. Стягнуто з Публічного
акціонерного товариства "Київенерго"
на користь Приватного акціонерного
товариства "Акціонерна страхова
компанія "ІНГО Україна" 115632,00 грн. -
шкоди в порядку регресу та 2312,66 грн. -
судового збору.

Не погоджуючись з вищезазначеним
рішенням, відповідач звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
вищезазначене рішення та прийняти
нове, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги апелянт зазначив, що при
ухваленні оскаржуваного рішення судом
першої інстанції порушено та
неправильно застосовано норми
матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 25.04.2014 року
прийнято апеляційну скаргу до
провадження та призначено до розгляду
19.05.2014 року.

12 травня 2014 року через відділ
документального забезпечення суду, від
представника позивача надійшов відзив
на апеляційну скаргу.

В судове засідання 19.05.2014 року з'явились
представники позивача та відповідача.

Представники третіх осіб в судове
засідання не з'явилися.

Відповідно до ст. 77 ГПК України
господарський суд відкладає розгляд
справи, в межах строків, встановлених
статтею 69 цього Кодексу, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному засіданні.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму
Вищого Господарського Суду України від
26.12.2011 року N 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку нез'явлення
в засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Згідно з п. 3.9.1. Пленуму Вищого
Господарського Суду України від 26.12.2011
року N 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 ГПК.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК,
зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом. Доказом такого
повідомлення в разі неповернення
ухвали підприємством зв'язку може бути
й долучений до матеріалів справи та
засвідчений самим судом витяг з
офіційного сайту Українського
державного підприємства поштового
зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження
пересилання поштових відправлень, який
містить інформацію про отримання
адресатом відповідного поштового
відправлення, або засвідчена копія
реєстру поштових відправлень суду.

Беручи до уваги, що представники третіх
осіб повідомлені про час та місце
судового розгляду належним чином, про
що свідчать повідомлення про вручення
поштового відправлення (Том 2, а.с. 88) та
поштовий конверт (а.с. 92) з відміткою
поштового відділення (за закінченням
терміну зберігання), колегія суддів
приходить до висновку про можливість
розгляду апеляційної скарги у
відсутність представників третіх осіб.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтримав доводи, викладені
в апеляційній скарзі, та просив
скасувати оскаржуване рішення
Господарського суду міста Києва від
02.04.2014 року. Проти розгляду справи у
відсутність представників третіх осіб
не заперечував.

Представник позивача в судовому
засіданні заперечив проти доводів,
викладених в апеляційній скарзі, та
просив залишити без змін оскаржуване
рішення Господарського суду міста
Києва від 02.04.2014 року. Проти розгляду
справи у відсутність представників
третіх осіб не заперечував.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд, за наявними у справі
та додатково поданими доказами,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність та
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що в апеляційній
інстанції справи переглядаються за
правилами розгляду цих справ у першій
інстанції з урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, перевіривши
матеріали справи та проаналізувавши,
на підставі встановлених фактичних
обставин справи, правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, апеляційний
господарський суд встановив наступне.

14 лютого 2010 року між ЗАТ "Акціонерна
страхова компанія "ІНГО Україна",
правонаступником якого є Приватне
акціонерне товариство "Акціонерна
страхова компанія "ІНГО Україна"
(страховик) та ОСОБА_5 (страхувальник)
укладено договір страхування
наземного транспорту №250503348.10 (далі -
Договір).

Відповідно до умов Договору
застраховано майнові інтереси
страхувальника, пов'язані з володінням,
користуванням та розпорядженням
транспортного засобу "Лексус",
державний реєстраційний номер НОМЕР_1
від страхових випадків.

Місцевим господарським судом
встановлено, що 29.10.2010 року на
перехресті вул. Ковпака та вул.
А.Барбюса в місті Києві стався прорив
металевої труби тепломережі, внаслідок
чого пошкоджено вищезазначений
транспортний засіб, який належить
ОСОБА_5

Як вбачається з матеріалів справи
позивач, на підставі заяви
страхувальника, відповідно до
страхового акту №55339, звіту №06Б/11/10 від
09.11.2010 року та комерційної пропозиції
від 30.11.2010 року, виплатив
страхувальнику страхове відшкодування
в розмірі 115632,85 грн.

Згідно з ч.1 статті 16 Закону України "Про
страхування", договір страхування - це
письмова угода між страхувальником і
страховиком, згідно з якою страховик
бере на себе зобов'язання, у разі
настання страхового випадку, здійснити
страхову виплату страхувальнику або
іншій особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору. Дана
норма кореспондується із статтею 979
Цивільного кодексу України, якою
визначено, що за договором страхування
страховик зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити страхувальникові
або іншій особі, визначеній у договорі,
грошову суму (страхову виплату), а
страхувальник зобов'язується
сплачувати страхові платежі та
виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 20 Закону України
"Про страхування", страховик
зобов'язаний при настанні страхового
випадку здійснити страхову виплату або
виплату страхового відшкодування у
передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України "Про
страхування" визначено, що страховою
виплатою є грошова сума, яка
виплачується страховиком відповідно
до умов договору страхування при
настанні страхового випадку. При цьому,
розмір страхової суми та (або) розміри
страхових виплат визначаються за
домовленістю між страховиком та
страхувальником під час укладання
договору страхування або внесення змін
до договору страхування, або у
випадках, передбачених чинним
законодавством. Вказаною статтею також
визначено, що страхове відшкодування -
це страхова виплата, яка здійснюється
страховиком у межах страхової суми за
договорами майнового страхування і
страхування відповідальності при
настанні страхового випадку. Страхове
відшкодування не може перевищувати
розміру прямого збитку, якого зазнав
страхувальник.

Згідно зі ст. 993 Цивільного кодексу
України та ст.27 Закону України "Про
страхування" до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, у
межах фактичних витрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

Загальні підстави відповідальності за
завдану майнову шкоду передбачені
статтею 1166 Цивільного кодексу України,
відповідно до якої майнова шкода,
завдана неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю особистим
немайновим правам фізичної або
юридичної особи, а також шкода, завдана
майну фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала. Особа, яка
завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи від
25.12.2012 року №181/15, технічною причиною
прориву подавального водопроводу
теплової магістралі ТМ-3 від ТЕЦ-5 між
тепловими камерами ТК-330 та ТК-330а на
перехресті вулиць А. Барбюса та С.
Ковпака є корозійне потоншення стінки
труби за рахунок локального
зовнішнього корозійного зносу стінки
трубопроводу діаметром 720х10,0 мм, яке
привело до зменшення товщини стінки
труби на 50-80 % і, як наслідок, втрати її
механічної міцності. Корозійний знос
теплопроводу в місці аварії стався
внаслідок довготривалої експлуатації,
яка перевищила термін
нормативно-гарантованої безаварійної
експлуатації (38 років замість 25 років).

Як вбачається з матеріалів справи,
27.09.2001 року між Київською міською
державною адміністрацією та
Акціонерною енергопостачальною
компанією "Київенерго"
(правонаступником якої є відповідач)
укладено Угоду щодо реалізації проекту
управління та реформування
енергетичного комплексу міста Києва, з
подальшим внесенням змін та доповнень
(далі - Угода).

25 листопада 2002 року між сторонами
укладено Додаток №1 до Угоди від 27.09.2001
року щодо реалізації проекту
управління та реформування
енергетичного комплексу м. Києва, а
також 29.11.2006 року, 29.12.2006 року, 30.04.2007 року
- додаткові угоди про внесення змін та
доповнень до Угоди від 27.09.2001 року.

Пунктом 5.1 Додаткової угоди від 30.04.2007
року про внесення змін та доповнень до
Угоди, передбачено, що Угода набуває
чинності з моменту її підписання
повноважними представниками обох
сторін і скріплення печатками сторін і
діє до 31 грудня 2017 року.

Доказів на підтвердження припинення
Угоди суду не надано, а отже на час
виникнення спірних правовідносин, вона
є чинною та обов'язковою для
Адміністрації (третя особа) та
Енергопостачальника (відповідача).

Згідно з п. 1.1 Угоди (в редакції
додаткової угоди про внесення змін і
доповнень до Угоди від 30.04.2007 року)
Адміністрація передає
Енергопостачальнику, а
Енергопостачальник приймає майно, що
відноситься до комунальної власності
територіальної громади м. Києва,
перелік якого наведено у додатку 1,
додатку 2 та додатку 3 до цієї Угоди
(надалі - майно), у володіння та
користування з обмеженням
правомочності розпорядження щодо
майна за згодою власника, відповідно до
умов цієї Угоди та вимог діючого
законодавства. Майно, що є предметом
цієї Угоди, обліковується на балансі
Енергопостачальника (відповідача).

Пунктом 2.1.4 Угоди сторони погодили, що
відповідач зобов'язаний здійснювати
ефективні дії щодо експлуатації,
відновлення та збереження майна,
завершення будівництва об'єктів
незавершеного будівництва в терміни,
визначені проектно-кошторисною
документацією. Розмір грошових коштів,
необхідних для здійснення
вищезазначених дій, визначається
відповідно до розрахунків на кожний
наступний календарний рік, що
проводиться спільно з Адміністрацією.
Енергопостачальник не відповідає за
погіршення майна, якщо це сталося
внаслідок його нормального зношення,
згідно з вимогами чинного
законодавства України.

Згідно з п. п. 2.1.5, 2.1.7, 2.1.8 Угоди,
Енергопостачальник (відповідач)
зобов'язується забезпечувати
надійність виробництва,
транспортування, розподілу і
постачання енергоносіїв, нести повну
відповідальність за збереження,
експлуатацію, реконструкцію та ремонт
майна, відповідно до чинного
законодавства відшкодовувати за
рахунок власних коштів збитків, якщо
майну заподіяна шкода з вини
Енергопостачальника.

Відповідно до п. 2.1.13 Угоди,
Енергопостачальник також зобов'язався
застрахувати майно та інші ризики,
пов'язані з управлінням ним, у
встановленому чинним законодавством
порядку, на термін дії цієї Угоди на
користь Адміністрації.

На виконання умов Угоди Київська
міська державна адміністрація
передала, а відповідач прийняв майно.
До складу майна, що передано
відповідачу за Угодою, також увійшла
мережа теплопостачання (труба), що
знаходиться на розі вул. А.Барбюса та
вул. Ковпака в місті Києві.

Згідно зі ст. 144 Господарського кодексу
України, майнові права та майнові
обов'язки суб'єкта господарювання
можуть виникати, зокрема, з угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Відповідно до ст. 136 Господарського
кодексу України, право господарського
відання є речовим правом суб'єкта
підприємництва, який володіє,
користується і розпоряджається майном,
закріпленим за ним власником
(уповноваженим ним органом), з
обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою власника у випадках,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами.

Статтею 319 Цивільного кодексу України
встановлено, що власність зобов'язує.
Власник не може використовувати право
власності на шкоду правам, свободам та
гідності громадян, інтересам
суспільства, погіршувати екологічну
ситуацію та природні якості землі.

Власник зобов'язаний утримувати майно,
що йому належить, якщо інше не
встановлено договором або законом (ст.
322 ЦК України).

Відповідно до статті 11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов"язки.

Підставами виникнення цивільних прав
та обов"язків, зокрема, є завдання
майнової (матеріальної) шкоди.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України
встановлено, що майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Враховуючи викладене, місцевий
господарський суд дійшов
обґрунтованого висновку, що особа, яка
є відповідальною за заподіяну в даному
випадку шкоду, є саме відповідач, який
не забезпечив вчинення ефективних дій
з належного збереження, реконструкції,
ремонту та експлуатації теплової
мережі, яка була передана йому в
управління на підставі Угоди, що
призвело до прориву теплової мережі,
внаслідок якого пошкоджено автомобіль,
застрахований у позивача.

Також, колегія суддів зазначає, що за
умовами Угоди Енергопостачальник,
зокрема, має право здійснювати
амортизаційні відрахування та
використовувати їх на ремонт та
відновлення майна, відповідно до вимог
чинного законодавства та цієї Угоди
(п.2.2.5 в редакції додаткової угоди від
30.04.2007 року), таке право відповідача не
залежить від розміру амортизаційної
складової, передбаченої у тарифах на
теплопостачання.

Місцевим господарським судом
встановлено, що в період дії Угоди від
27.09.2001 року до моменту прориву труби
тепломережі на розі вул. А. Барбюса та
вул. Ковпака Київською міською
державною адміністрацією
встановлювались тарифи на теплову
енергію, які включали в себе
інвестиційну складову, що повинна була
використовуватись відповідачем
виключно на експлуатацію, відновлення,
збереження, поліпшення теплових мереж,
та які були розраховані на підставі
Порядку формування тарифів на
виробництво, транспортування,
постачання теплової енергії та
послуги з централізованого опалення і
постачання гарячої води, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 10.07.2006 року № 955 (чинною на час
виникнення спірних правовідносин).

Враховуючи викладене вище, місцевий
господарський суд дійшов
обґрунтованого висновку, що прорив
металевої труби тепломережі стався
внаслідок неналежного виконання
відповідачем своїх зобов'язань за
Угодою в частині належного утримання
та не вчинення ефективних дій з
експлуатації, належного відповідачу на
праві повного господарського відання
майна.

Посилання апелянта на п. 2.1.4 Угоди щодо
реалізації проекту управління та
реформування енергетичного комплексу
у м. Києві від 27.09.2001 року (в редакції від
30.04.2007року), згідно з яким Київська
міська державна адміністрація взяла на
себе відповідальність за наслідки
погіршення власного майна, що сталося
внаслідок його природного зношення,
колегією суддів визнано
безпідставними оскільки, як правильно
зазначено місцевим господарським
судом, зі змісту зазначеного пункту
угоди вбачається, що відповідач
звільняється від відповідальності за
погіршення майна саме перед його
власником, в особі Київської міської
державної адміністрації, але не перед
третіми особами, які є потерпілими від
прориву тепломереж.

Статтями 33, 34, 43 ГПК України
передбачено, що судочинство. у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності, сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний
господарський суд приходить до
висновку, що судом першої інстанції
повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано
обставини справи, рішення ухвалено
відповідно до норм матеріального та
процесуального права, в зв'язку з чим
відсутні підстави для задоволення
апеляційної скарги Публічного
акціонерного товариства "Київенерго"
та скасування рішення Господарського
суду міста Києва від 02.04.2014 року.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 49, 99, 101 - 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Київенерго"
залишити без задоволення, а рішення
Господарського суду міста Києва від
02.04.2014 року по справі №910/22729/13 - без
змін.

Матеріали справи №910/22729/13 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 20.04.2014 року.

Головуючий суддя
Л.Г. Сітайло

Судді
О.М. Баранець

С.А. Пашкіна

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 20.05.2014 року