РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

21 травня 2014 року
Справа № 924/106/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій
В.А.

судді
Мамченко Ю.А. ,

судді
Гулова А.Г.

при секретарі судового засідання
Баклан Н.С.,

за участю представників:

Позивача - не з'явився

Відповідача 1 - не з'явився

Відповідача 2 - Старчик Андрій
Анатолійович (довіреність №14-90 від
18.04.2014 р.)

розглянувши апеляційну скаргу
комунального підприємства "Славутське
житлово-комунальне об'єднання" на
рішення господарського суду
Хмельницької області від 24.03.14р. у
справі №924/106/14 (суддя Муха М.Є.)

за позовом комунального підприємства
"Славутське житлово-комунальне
об'єднання" (м.Славута)

до 1) публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації "Хмельницькгаз"
(м.Хмельницький);

2) публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" (м.Київ)

про визнання недійсним договору про
відступлення права вимоги №2856 від
31.10.2012р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Хмельницької області від 24.03.14р. у
справі №924/106/14 комунальному
підприємству "Славутське
житлово-комунальне об'єднання"
відмовлено в позові до публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Хмельницькгаз" та публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
про визнання недійсним договору про
відступлення права вимоги №2856 від
31.10.2012р.

Приймаючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
не обґрунтовано яким чином укладений
між відповідачами спірний договір
порушує його права та інтереси
зважаючи на те, що в силу ст.ст. 525, 526 ЦК
України позивач зобов'язаний виконати
свої договірні зобов'язання з оплати
отриманого природного газу (арк.справи
59-61).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач (КП "Славутське
житлово-комунальне об'єднання")
звернувся до Рівненського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою (арк.справи 67, 68).

В скарзі зазначає про невідповідність
оспорюваного договору вимогам актів
цивільного законодавства, зокрема п.п.3,
6, 7 ст. 18 Закону України "Про засади
функціонування ринку природного газу",
а також, що судом першої інстанції не
застосовано норму ч.3 ст.512 Цивільного
кодексу України.

Посилаючись на пп.2 п.2 Постанови КМУ від
25.07.12р. №705 «Про визначення
гарантованих постачальників
природного газу», скаржник стверджує
про необхідність отримання публічним
акціонерним товариством "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
ліцензії на постачання природного
газу за регульованим тарифом.

Зазначає, що позивач не укладав з
відповідачем 2 договор із зазначенням
відповідного поточного рахунку із
спеціальним режимом використання для
зарахування коштів, що надходять за
спожитий природний газ, виключно на
такий рахунок.

На підставі викладеного просить
скасувати рішення господарського суду
Хмельницької області від 24.03.14р. у
справі №924/106/14, та прийняти нове
рішення, яким позов задоволити.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 16.04.2014р.
апеляційну скаргу КП «Славутське
житлово-комунальне об'єднання»
прийнято до провадження, справу
призначено до слухання (арк.справи 66).

Публічне акціонерне товариство по
газопостачанню та газифікації
"Хмельницькгаз" надіслало на адресу
Рівненського апеляційного
господарського суду відзив на
апеляційну скаргу (вх.№8839/14 від 05.05.2014р.,
арк.справи 75-78), в якому заперечує проти
доводів скаржника.

У відзиві стверджує, що скаржником не
враховано ч.2 п.1 постанови КМУ від
25.07.2012р. №705 «Про визначення
гарантованих постачальників
природного газу», в якому визначено, що
гарантованим постачальником
природного газу для промислових
споживачів, річний обсяг споживання
природного газу яких перевищує 3
млн.куб. метрів, та підприємств, що
здійснюють виробництво теплової
енергії, є Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України», що в
установленому порядку отримала
ліцензію на постачання природного
газу, газу (метану) вугільних родовищ за
регульованим тарифом.

Твердження позивача, що а ПАТ «НАК
«Нафтогаз України» немає спеціального
рахунку, на який можна оплатити кошти
за спожитий природний газ є
безпідставними та необґрунтованими,
адже кожне газопостачальне
підприємство, яке здійснює свою
діяльність на території України (в тому
числі ПАТ «НАК «Нафтогаз України») має
в силу вимог чинного законодавства (ч.2
ст.18 Закону України «Про засади
функціонування ринку природного газу»,
пп.1 п.3 Постанови КМУ №247 від 26.03.2008р.
«Про вдосконалення порядку
розрахунків за спожитий природний
газ», п.1 Порядку відкриття (закриття)
поточних рахунків із спеціальним
режимом використання для зарахування
коштів, що надходять за спожитий
природний газ) поточні рахунки із
спеціальним режимом використання для
зарахування коштів, що надходять за
спожитий природний газ.

Також зазначає, що відповідно до норм
ст.ст.512, 515 Цивільного кодексу України
передбачена юридична можливість для
заміни кредитора у зобов'язанні, а
Закон України «Про засади
функціонування ринку природного газу»
не містить прямої заборони щодо
укладення оспорюваного договору, а
тому, ПАТ «Хмельницькгаз» дотрималося
вимог законодавства та листом письмово
повідомило позивача про заміну
кредитора.

На підставі викладеного, просить суд
рішення господарського суду
Хмельницької області від 24.03.2014р. у
справі №924/106/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Крім цього, також просить справу
розглядати без участі представника ПАТ
«Хмельницькгаз».

Розпорядженням від 20.05.2014р., у зв'язку з
перебуванням у відпустці судді Дужича
С.П., у справі №924/106/14 визначено колегію
суддів у складі: головуючий суддя
Саврій В.А., суддя Гулова А.Г., суддя
Мамченко Ю.А. (арк.справи 80).

У судовому засіданні апеляційної
інстанції 21.05.2014р. представник
відповідача 2 заперечив проти доводів
та вимог апеляційної скарги, вважає їх
безпідставними та необгрунтованими.
Просить суд рішення господарського
суду Хмельницької області від 24.03.14р. у
справі №924/106/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач не забезпечив явку свого
представника в призначене судове
засідання, причини неявки суду не
повідомив, хоч про час та місце
розгляду скарги був повідомлений у
встановленому законом порядку
(арк.справи 74).

Враховуючи приписи ст. 101 ГПК України
про межі перегляду справ в апеляційній
інстанції, ст. 102 ГПК України про строки
розгляду апеляційної скарги та той
факт, що неявка в засідання суду
представників сторін, належним чином
та відповідно до законодавства
повідомлених про дату, час та місце
розгляду справи, не перешкоджає
перегляду оскарженого рішення,
клопотання ПАТ «Хмельницькгаз» судова
колегія визнала за можливе розглянути
апеляційну скаргу за відсутності
представників позивача, відповідача 1.

Розглядом матеріалів справи
встановлено:

16.03.2012р. публічне акціонерне товариство
"Хмельницькгаз" (постачальник) та
комунальне підприємство "Славутське
жилово-комунальне об'єднання"
(споживач) уклали договір
№2012-ТКЕ/Н-(13)-(1) на постачання
природного газу за регульованим
тарифом для вироблення теплової
енергії для потреб установ та
організацій, що фінансуються з
державного та місцевих бюджетів, а
також інших суб'єктів господарювання
(арк.справи 13,14).

Згідно п.п.1.1., 1.2 зазначеного договору,
постачальник постачає природний газ
виключно для вироблення теплової
енергії для потреб установ та
організацій, що фінансуються з
державного та місцевих бюджетів, а
також інших суб'єктів господарювання в
обсягах і порядку, передбачених
договором для забезпечення потреб
споживача, а споживач оплачує
постачальнику вартість газу і наданих
послуг у розмірах, строках, порядку та
на умовах, передбачених договором.
Передача газу здійснюється на межах
балансової належності об'єктів
споживача відповідно до актів
розмежування ділянок обслуговування.

Пунктом 4.7 договору встановлено, що
оплата вартості послуг з постачання
газу здійснюється споживачем
грошовими коштами щодекадно, а саме: до
10 числа місяця поставки - 33%, до 20 числа
місяця поставки - 33%, до 30-го, 31-го числа
місяця поставки - 34%.Остаточний
розрахунок за фактично спожитий газ та
надані послуги з його розподілу і
постачання здійснюється споживачем до
5 числа місяця наступного за звітним.

Оплата вартості послуг з постачання
газу за договором, відповідно п.4.8,
здійснюється споживачем виключно
грошовими коштами, що перераховуються
на поточний рахунок із спеціальним
режимом використання постачальника.

За невиконання або неналежне виконання
своїх зобов'язань за договором сторони
несуть відповідальність згідно з
договором і чинним законодавством (п.6.1
договору).

31.10.2012р. публічне акціонерне товариство
по газопостачанню та газифікації
"Хмельницькгаз" (первісний кредитор) та
публічне акціонерне товариство
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" (новий кредитор)
уклали договір про відступлення права
вимоги №2856, згідно п.1.1. якого первісний
кредитор передає, а новий кредитор
приймає на себе право вимоги до
боржника первісного кредитора КП
"Славутське житлово-комунальне
об'єднання" за договором на постачання
природного газу №2012-ТКЕ/Н-(13)-(1) від
16.03.2012 року у сумі 3953181,49 грн.

Як встановлено п.1.2 договору про
відступлення права вимоги, крім
передачі права вимоги оплати спожитого
природного газу за зобов'язанням, до
нового кредитора переходять права
вимоги стягнення всіх штрафних
санкцій, інфляційних втрат та
відсотків, пов'язаних з невиконанням
або неналежним виконанням боржником
своїх зобов'язань за зазначеним вище
договором.

Первісний кредитор зобов'язаний в
термін до 31 жовтня 2012 року передати
новому кредитору оригінали документів,
які підтверджують права вимоги до
боржника, та інформацію, яка є важливою
для їх здійснення (п.2.1. договору про
відступлення права вимоги)

Як передбачено п.2.2. договору, право
вимоги вважається переданим після
фактичної передачі документів,
зазначених п.2.1 цього договору.
Передача документів оформлюється
актом приймання-передачі з зазначенням
переліку переданих документів.

Відповідно п.2.3. договору, первісний
кредитор зобов'язаний протягом 5 днів з
моменту підписання договору
відступлення права вимоги письмово
повідомити боржника про відступлення
права вимоги боргу.

Первісний кредитор, відповідно до п.3.3.
договору, не відповідає перед новим
кредитором за невиконання боржником
своїх зобов'язань.

Згідно п.6.1. договору, останній набирає
чинності з дати його підписання
уповноваженими представниками сторін
та скріплення їх підписів печатками і
діє до повного виконання сторонами
своїх зобов'язань.

Договір підписаний сторонами та
скріплений їхніми печатками.

31.10.2012р публічне акціонерне товариство
по газопостачанню та газифікації
"Хмельницькгаз" (первісний кредитор)
передало публічному акціонерному
товариству "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" (новий
кредитор), на виконання п.2.2 договору
про відступлення права вимоги №2856 від
31.10.2012р., документи визначені у п.2.1.1
договору №2856 від 31.10.2012р., про що
складено акт приймання-передачі
документів (арк.справи 19).

05.11.2012р. публічне акціонерне товариство
по газопостачанню та газифікації
"Хмельницькгаз" листом №2903/9 (арк.справи
20) повідомило КП "Славутське ЖКО" про
укладення 31.10.2012р. ПАТ "Хмельницькгаз"
та ПАТ "НАК "Нафтогаз України" договору
№2856 про відступлення права вимоги до
КП «Славутське ЖКО» на суму 3953181,49 грн.
за договором купівлі-продажу
природного газу №2012-ТКЕ/Н-(13)-(1) від
16.03.2012р. та перехід прав стягнення
штрафних санкцій, інфляційних
нарахувань, відсотків.

ПАТ "Нафтогаз України" звернулося до КП
"Славутське ЖКО" з вимогою (лист від
19.12.2012р. №26/2-459-12, арк.справи 21) сплатити
заборгованість по договору від 16.03.2012р.
№2012-ТКЕ/Н-(13)-(1) в сумі 3953181,49 грн.,
враховуючи договір про відступлення
права вимоги від 31.10.2012р. №2856.

Рішенням господарського суду
Хмельницької області від 10.06.2013р. по
справі №924/428/13, яке залишено без змін
постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 17.09.2013р. та
постановою Вищого господарського суду
України від 21.11.2013р., було задоволено
позов публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" до
комунального підприємства "Славутське
житлово-комунальне об'єднання", за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Хмельницькгаз" в частині стягнення
1350556,01 грн. основного боргу, 11277,28 грн.
інфляційних втрат, 103 190,61 грн. 3% річних,
312018,61 грн. пені, 47835,36 грн.судового збору.
Провадження в частині стягнення 614725,48
грн. основного боргу припинено на
підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України. В
частині задоволення позову судові акти
мотивовані наявністю простроченої
заборгованості відповідача перед ПАТ
по газопостачанню та газифікації
«Хмельницькгаз», яка була відступлена
позивачу за договором №2856 про
відступлення права вимоги від 31.10.2012р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
відзиву, вивчивши матеріали справи,
наявні в ній докази, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, Рівненський
апеляційний господарський суд прийшов
до висновку про наступне:

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки;
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачі уклали договір
відступлення права вимоги №2856 від
31.10.2012р., згідно якого відповідачу 2 було
відступлено право вимоги щодо сплати
заборгованості позивача за договором
на постачання та розподіл природного
газу №2012-ТКЕ/Н-(13)-(1) та стягнення
штрафних санкцій, інфляційних витрат
та відсотків. У договорі сторони
визначили предмет договору - які саме
права передаються від первісного
кредитора до нового, які документи
передаються в підтвердження права, що
передається, визначили права та
обов'язки сторін, відповідальність
сторін тощо.

Згідно ч.1 ст.512 Цивільного кодексу
України, кредитор у зобов'язанні може
бути замінений іншою особою внаслідок
зокрема передання ним своїх прав іншій
особі за правочином (відступлення
права вимоги). Кредитор у зобов'язанні
не може бути замінений якщо це
встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні, згідно
ст.516 Цивільного кодексу України,
здійснюється без згоди боржника, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, новий кредитор несе ризик
настання несприятливих для нього
наслідків. У цьому разі виконання
боржником свого обов'язку первісному
кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст.517 Цивільного кодексу
України, первісний кредитор у
зобов'язанні повинен передати новому
кредиторові документи, які засвідчують
права, що передаються, та інформацію,
яка є важливою для їх здійснення.
Боржник має право не виконувати свого
обов'язку новому кредиторові до
надання боржникові доказів переходу до
нового кредитора прав у зобов'язанні.

При цьому до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом (ст. 514 ЦК України).

Частиною 1 статті 513 Цивільного кодексу
України встановлено, що правочин щодо
заміни кредитора у зобов'язанні
вчиняється у такій самій формі, що і
правочин, на підставі якого виникло
зобов'язання, право вимоги за яким
передається новому кредиторові.

Рішенням господарського суду
Хмельницької області від 10.06.2013р. по
справі №924/428/13 було стягнуто з
відповідача на користь нового
кредитора - публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" 1350556,01 грн.
основного боргу, 11277,28 грн. інфляційних
втрат, 103 190,61 грн. 3% річних, 312018,61 грн.
пені, 47835,36 грн.судового збору.
Провадження в частині стягнення 614725,48
грн. основного боргу припинено на
підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України.

Рішення приймалося на підставі
договору №2856 про відступлення права
вимоги від 31.10.2012р.

Позивач просить визнати недійсним
зазначений договір про відступлення
права вимоги.

Згідно ст.626 Цивільного кодексу України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
передбачено, що відповідно до ст. 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості. Зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
встановлені статтею 203 Цивільного
кодексу України, зокрема: 1) зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; 2)особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; 3)
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; 4)правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; 5) правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частини 1 статті 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину
згідно статті 215 Цивільного кодексу
України є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

А тому, твердження позивача, що
кредитор у зобов'язанні, відповідно
ст.512 Цивільного кодексу України, може
бути замінений лише, якщо це
встановлено договором або законом,
вірно спростовано судом першої
інстанції твердженням про відсутність
заборони щодо заміни кредитора у
зобов'язанні з оплати вартості
природного газу у положеннях договору
від 16.03.2012р №2012-ТКЕ/Н-(13)-(1) та чинного
законодавства.

В позовній заяві, а згодом в
апеляційній скарзі, позивач
стверджував невідповідність
оспорюваного договору вимогам актів
цивільного законодавства, зокрема
Закону України "Про засади
функціонування ринку природного газу"
(підпункту 10 п.1. ст.1, п.п.1, 2, 3, 6, 7 ст. 18).,
положення ч. 2 п. 1 Постанови КМУ від
25.07.2012р. №705, п. 2 Постанови КМУ від
27.12.2001р. №1729 "Про забезпечення
споживачів природним газом".

Пунктом 1 статті 18 Закону України "Про
засади функціонування ринку
природного газу" визначено, що
розрахунки за поставлений природний
газ здійснюються споживачами
відповідно до умов договорів,
укладених з гарантованими
постачальниками природного газу.

Відповідно до пп. 10 п. 1 ст. 1 зазначеного
закону гарантований постачальник -
визначене у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України,
газопостачальне підприємство, яке не
має права відмовити споживачу в
укладенні договору на постачання
природного газу.

В ч.2 п.1 постанови Кабінету Міністрів
України від 25.07.2012р. №705 "Про визначення
гарантованих постачальників
природного газу" (в редакції чинній на
момент укладення спірного правочину)
зазначено, що гарантованим
постачальником природного газу для
промислових споживачів, річний обсяг
споживання природного газу яких
перевищує 3 млн. куб. метрів, та
підприємств, що здійснюють виробництво
теплової енергії, є Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Із змісту п.1.1 договору № 2012-ТКЕ/Н-(13)-(1)
на постачання природного газу за
регульованим тарифом для вироблення
теплової енергії для потреб установ та
організацій, що фінансуються з
державного та місцевих бюджетів, а
також інших суб'єктів господарювання
від 16.03.2012р. вбачається, що предметом
договору є постачання природного газу
виключно для вироблення теплової
енергії для потреб установ та
організацій, що фінансуються з
державного та місцевих бюджетів, а
також інших суб'єктів господарювання
та оплата вартості газу і наданих
послуг. Згідно ліцензії серія АВ №500711,
виданої 22.04.2010р. Міністерством з питань
житлово-комунального господарства
України, позивач має право на
здійснення діяльності з виробництва
теплової енергії.

Тому, судом першої інстанції вірно
зазначено, що оскільки позивач
здійснює виробництво теплової енергій,
то НАК «Нафтогаз України» є для нього
гарантованим постачальником.

31.10.2012р., на момент укладання спірного
договору про відступлення права
вимоги, постанова КМУ від 25.07.12р. №705 не
передбачала умови для НАК "Нафтогаз
України", як необхідність отримання на
постачання природного газу за
регульованим тарифом. Зазначена норма
була внесена лише постановою КМУ №510
від 24.07.2013р. Зазначеним спростовуються
доводи позивача про відсутність у
відповідача 2 ліцензії на постачання
природного газу за регульованим
тарифом та на здійснення розподілу
природного газу і нафтового газу.

Як вірно зазначено господарським судом
Хмельницької області, не
обґрунтованими є посилання позивача на
підпункт 2 пункту 2 постанови КМ України
від 27.12.01р. №1729 відповідно до якого
реалізація природного газу для
задоволення потреб організацій, які
фінансуються з місцевого бюджету,
здійснюється суб'єктами
господарювання, що мають ліцензію на
постачання природного газу за
регульованим тарифом, оскільки позивач
не відноситься до зазначеної категорії
споживачів. При цьому відповідно до
наступної частини вищезазначеного
пункту постанови визначено, що
реалізація природного газу для
задоволення потреб суб'єктів
господарювання, які виробляють теплову
енергію, яким є позивач, здійснюється
Національною акціонерною компанією
"Нафтогаз України".

Пункт 10 Порядку забезпечення
споживачів природним газом,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 27 грудня 2001 р.
№1729, на який також посилається позивач,
визначає лише порядок взаємодії
постачальників природного газу із
іншими суб'єктами ринку природного
газу та держаними органами.

Згідно п.2 ст.18 Закону України "Про
засади функціонування ринку
природного газу для проведення
розрахунків за спожитий природний газ
гарантовані постачальники, їх
структурні підрозділи, а також
підприємства, що здійснюють продаж
природного газу гарантованим
постачальникам з метою реалізації
природного газу для потреб усіх
категорій споживачів, відкривають в
установах уповноважених банків
поточні рахунки із спеціальним режимом
використання для зарахування коштів,
що надходять як плата за спожитий
природний газ від усіх категорій
споживачів.

Відповідно до постанови НКРЕ від
23.01.2012р. №37 "Про затвердження Переліку
поточних рахунків із спеціальним
режимом використання, відкритих в
установах ПАТ "Державний ощадний банк
України" гарантованими
постачальниками та їх структурними
підрозділами, а також підприємствами,
що здійснюють продаж природного газу
гарантованим постачальникам, для
зарахування коштів, що надходять за
спожитий природний газ від усіх
категорій споживачів", ПАТ "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
має ряд рахунків із спеціальним
режимом використання.

Наведеним спростовуються доводи
позивача про неможливість відповідача
2 виступати отримувачем коштів за
природний газ.

Позивач також зазначав в позовній
заяві, що оспорюваний договір не
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
однак, з матеріалів справи вбачається,
що сторонами договору було вчинено всі
передбачені ним дії, а саме: фактично
передано право вимоги в момент
підписання акта приймання-передачі
документів, які також були фактично
передані; сторонами договору на адресу
боржника (позивача) направлені
повідомлення про заміну кредитора,
отже, результатом правочину стало
реальне набуття відповідачем 2 права
вимоги до позивача.

Усі інші доводи позивача викладені у
позовній заяві та апеляційній скарзі
спростовуються матеріалами справи та
не свідчать про невідповідність
спірного договору нормам чинного
законодавства, а тому не є підставами
для визнання його недійсним.

Статтею 15 Цивільного кодексу України
передбачено право кожної особи на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Під захистом слід
розуміти дії уповноваженої особи, а
також діяльність органів та осіб, які у
передбаченому законом порядку
зобов'язані вжити заходів до
поновлення порушеного, оспорюваного чи
невизнаного цивільного права, особу,
яка такі права порушує.

Як встановлено ст.1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням

З наведених норм законодавства
вбачається, що необхідною умовою для
задоволення позову є наявність факту
порушення або оспорювання прав та
інтересів позивача у справі, на захист
яких і спрямовано звернення з позовом
до суду. При цьому позовні вимоги
повинні знаходиться у взаємозв'язку з
порушенням права або інтересу, тобто
забезпечувати захист та відновлення
порушеного права у встановлений
законом спосіб. Аналогічні приписи
містяться в статті 20 Господарського
кодексу України.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів погоджується з
висновком господарського суду, що
позивач не навів доводів та не надав
належних та допустимих доказів, які б
підтверджували факт порушення з боку
відповідачів на момент укладення
спірного договору відступлення права
вимоги прав та інтересів комунального
підприємства "Славутське
житлово-комунальне об'єднання", а тому,
позовна вимога про визнання недійсним
договору про відступлення права вимоги
№2856 від 31.10.2012р. є необґрунтованою,
безпідставною та такою, що не підлягає
задоволенню.

Доводи скаржника зазначені в
апеляційній скарзі, апеляційним судом
не визнаються такими, що можуть бути
підставою згідно ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України для
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення, тому суд апеляційної
інстанції вважає, що рішення місцевого
господарського суду прийняте у
відповідності до норм матеріального та
процесуального права і його слід
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Рівненський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу комунального
підприємства "Славутське
житлово-комунальне об'єднання" на
рішення господарського суду
Хмельницької області від 24.03.14р. у
справі №924/106/14 - залишити без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Саврій В.А.

Суддя
Мамченко Ю.А.

Суддя
Гулова А.Г.