ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2014 р.Справа № 922/773/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання
Дородіної І.А.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м. Київ
до Красноградського підприємства
теплових мереж, м. Красноград про
стягнення 45978,13 грн. за участю
представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - Болотов П.С., довіреність
від 25.03.2014 року;

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" звернулось до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою, в якій
просить стягнути з Красноградського
підприємства теплових мереж пеню у
розмірі 825,06 грн., 7 % штрафу у розмірі
36118,49 грн., інфляційні витрати у розмірі
2619,79 грн. Позовні вимоги позивач
обгрунтовує несвоєчасним виконанням
відповідачем зобов'язань взятих на
себе за договором на купівлю-продаж
природного газу № 87 від 30.09.2011 року.
Витрати по сплаті судового збору у
розмірі 2008,20 грн. позивач просить
покласти на відповідача.

12 травня 2014 року від відповідача до
канцелярії суду надійшов відзив на
позовну заяву за вх. № 15200, в якому
відповідач просить застосувати
позовну давність щодо нарахування 7%
штрафу. Відзив долучений до матеріалів
справи.

Позивач свого представника у судове
засідання 15 травня 2014 року не направив,
про причину неявки суд не повідомив,
про час та місце судового засідання
повідомлений належним чином.

Представник відповідача заперечує
проти задоволення позовних вимог з
підстав викладених у відзиві.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до вимог ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Розглянувши надані учасниками
судового процесу документи і
матеріали, всебічно та повно з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, заслухавши представника
відповідача, судом встановлено
наступне.

30 вересня 2011 року між НАК "Нафтогаз
України" (позивачем) та
Красноградським підприємством
теплових мереж (відповідачем) був
укладений договір № 87, у відповідності
до умов якого позивач зобов'язується
передати у власність відповідача з у IV
кварталі 2011 року та у 2012 році
імпортований природний газ для
виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням та
релігійними організаціями, а
відповідач, в свою чергу, приймати та
оплачувати його на умовах цього
договору.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що
газ, що продається за цим договором,
використовується відповідачем
виключно для виробництва теплової
енергії, яка споживається населенням
та релігійними організаціями.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що
позивач передає відповідачу з 01 жовтня
2011 року по 31 грудня 2012 року в обсязі до
4379,933 тис. куб. м. Пунктом 2.1.2
передбачено, що допускається
відхилення місячного обсягу
переданого газу в розмірі +-5% (плюс -
мінус п'ять відсотків) від узгодженого
сторонами в п. 2.1 цього договору
планового обсягу продажу газу без
коригування планового обсягу.

Пунктом 6.1 Договору передбачений
порядок розрахунків, які здійснюються
відповідачем виключно грошовими
коштами шляхом 100% поточної оплати
протягом місяця поставки газу.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця, наступного за місяцем
поставки газу.

Пунктом 11.1 Договору передбачений строк
його дії, а саме договір набуває
чинності з дати його підписання
уповноваженими представниками сторін
та скріплення їх підписів печатками
сторін і діє в частині реалізації газу
з 01 жовтня 2011 року по 31 грудня 2012 року, а
в частині проведення розрахунків за
газ та послуг з його транспортування -
до повного погашення заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем було поставлено відповідачу
природний газ на загальну суму 5 786 378,61,80
грн., однак відповідач в порушення умов
Договору, не виконав своїх зобов'язань
щодо своєчасної оплати послуг за
поставлений природний газ, внаслідок
чого виникла заборгованість.

У жовтні 2012 року ПАТ "НАК "Нафтогаз
України" (надалі - позивач) звернувся до
господарського суду з позовом до
Красноградського підприємства
теплових мереж (надалі - відповідач), в
якому просив суд стягнути з
відповідача суму основної
заборгованості в розмірі 146 347,61 грн.,
пеню - 23 454,47 грн., штраф - 17 720,33 грн., 3 %
річних - 4 628,39 грн., а також витрати зі
сплати судового збору. В обґрунтування
позовних вимог позивач посилався на
порушення відповідачем умов договору
№ 87 купівлі - продажу природного газу
від 30.09.2011 року.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 12.12.2012 року по
справі № 5023/4917/12 позовні вимоги
задоволено частково: припинено
провадження відносно стягнення суми
основного боргу в розмірі 146 347,61 грн.,
стягнуто з Красноградського
підприємства теплових мереж на користь
ПАТ "Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" пеню в розмірі 11 727,24
грн., 7 % штрафу в сумі 8 860,17 грн., 3% річних
- 4 628,39 грн., інфляційні втрати в розмірі
7 237,93 грн., а також судовий збір в сумі 3
987,77 грн., в задоволенні іншої частини
позовних вимог - відмовлено.

Однак, відповідач рішення
господарського суду Харківської
області від 12.12.2012 року по справі №
5023/4917/12 щодо сплати заборгованості за
договором належним чином не виконував,
оплату здійснював частково з
порушенням строків, повну оплату
заборгованості згідно рішення
здійснив 28.02.2013 року.

Відтак, згідно п. 7.1. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" саме лише
прийняття господарським судом рішення
про задоволення вимог кредитора, якщо
таке рішення не виконано в
установленому порядку, не припиняє
зобов'язальних відносин сторін і не
звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Також, слід вказати, що на виконання
вищезазначеного Договору та
додаткових угод до нього, позивач
протягом жовтня - грудня 2012 року
передав, а відповідач прийняв
природний газ в обсязі на загальну суму
2125079,03 грн., що підтверджується актами
приймання-передачі природного газу від
27.11.2012 року, 30.11.2012 року, 31.12.2012 року, які
підписані та скріплені печатками
сторін. Однак, відповідач розрахувався
за поставлений природний газ невчасно
та з простроченням строків платежу.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що
господарські зобов'язання можуть
виникати безпосередньо з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу
України та ст. 526 Цивільного кодексу
України, яка містить аналогічні
положення, зобов`язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

На підставі викладеного позивач і
звернувся до суду за захистом свого
права з позовом про стягнення пені у
розмірі 825,06 грн., 7% штрафу у розмірі
36118,49 грн., інфляційних витрат у розмірі
2619,79 грн. та трьох відсотків річних у
розмірі 6413,80 грн.

Розглядаючи питання щодо стягнення з
відповідача пені у розмірі 825,06 грн. та 7%
штрафу у розмірі 36118,49 грн., даючи
правову оцінку вказаним вимогам, суд
виходить з наступного.

Частиною першою ст. 216 Господарського
кодексу України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарську-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбаченим кодексом, іншими
законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського
кодексу України у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції та
адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визначаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Згідно статям 610, 611 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума, яку боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Водночас ч. 6 ст. 232 ГК України визначено
порядок застосування штрафних санкцій
та обмеження щодо періоду їх
нарахування. Також цією ж статтею
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Так, п. 7.2 Договору передбачено, що у
разі не виконання Покупцем умов пункту
6.1. цього Договору він у безспірному
порядку зобов'язується сплатити
Продавцю крім суми заборгованості пеню
у розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла у період за який
сплачується пеня, від суми
простроченого платежу за кожен день
прострочення платежу, а за
прострочення понад тридцять днів
додатково сплатити штраф в розмірі 7%
від суми простроченого платежу.

Як свідчать матеріали справи,
позивачем був наданий обгрунтований
розрахунок пені за весь період
прострочення виконання відповідачем
грошового зобов'язання, відповідно до
якого сума пені складає 826,06 грн., яка
підлягає задоволенню.

Перевіривши правомірність нарахування
позивачем 7% штрафу у розмірі 36118,49 грн.,
суд встановив, що дане нарахування
суперечить вимогам чинного
законодавства, оскільки :

Як зазначалося вище, відповідно до п. 7.2.
Договору, за прострочення зобов'язання
понад 30 днів відповідач додатково
повинен сплатити штраф 7% від суми
простроченого платежу.

Матеріали справи свідчать, що останнім
днем вказаного терміну було 13 лютого 2013
року, тобто, станом на 14.02.2013 лютого
позивачу була відома сума яку
заборгував відповідач, він мав змогу
провести нарахування штрафу у розмірі
7% від суми простроченого платежу та
звернутись до суду за захистом своїх
прав. Тобто датою виникнення
заборгованості (штрафу у розмірі 7% від
суми простроченого платежу в розмірі
36118,49 грн.) є 14 лютого 2013 року, а не 28
лютого 2013 року, як зазначає позивач у
своїх розрахунках.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу
України, початок строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу
України, позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права та інтересу.

Відповідно до п. 2 ст. 258 Цивільного
кодексу України до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені) застосовується
позовна давність в один рік.

Як свідчать матеріали справи, позивач
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
28.02.2014 року (до суду позовна заява
надійшла 04.03.2014 року), однак строк
позовної давності щодо вимоги про
стягнення штрафу сплинув 14 лютого 2014
року. Тобто позивач звернувся до суду
після спливу строку позовної давності.

На підставі вказаного, суд відмовляє в
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення 7% штрафу у розмірі 36118,49 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з
відповідача 3% річних в розмірі 6413,80грн.
та інфляційних втрат в розмірі 2619,79
грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

В інформаційному листі від 17.07.2012 р. №
01-06/928/2012 "Про практику застосування
Вищим господарським суд України у
розгляді справ окремих норм
матеріального права" сума боргу з
урахуванням індексу інфляції повинна
розраховуватися, виходячи з індексу
інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто мала місце не
інфляція, а дефляція) (постанова Вищого
господарського суду України від 05.04.2011
№ 23/466 та лист Верховного Суду України
"Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ" від 03.04.1997 №
62-97р). При застосуванні індексу
інфляції слід мати на увазі, що індекс
розраховується не на кожну дату місяця,
а в середньому на місяць і здійснюється
шляхом множення суми заборгованості на
момент її виникнення на сукупний
індекс інфляції за період прострочення
платежу. При цьому сума боргу, яка
сплачується з 1 по 15 день відповідного
місяця, індексується з врахуванням
цього місяця, а якщо сума боргу
сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця (див.
постанову Вищого господарського суду
України від 01.02.2012 № 52/30). В силу
приписів статті 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом. Передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Перевіряючи нарахування позивача, суд
дійшов висновку, що період нарахування
3% річних та інфляційних витрат, а також
розрахунок визначений вірно, згідно
вимог діючого законодавства, що дає
підстави суду задовольнити позовні
вимоги в частині стягнення 3% річних у
розмірі 6413,80 грн. та інфляційних витрат
у розмірі 2619,79 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст. 216, 217, 230, 232, 233 Господарського
кодексу України, ст. 526, ч.1 ст.530, 549, 253, 256,
258, 610, 611, 625 ЦК України, ст. ст. 1, 4, 12, 22,
33-34, 38, 43, 47-49, 75, ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Красноградського
підприємства теплових мереж (63304,
Харківська область, м. Красноград, вул.
Жовтнева, буд. 47, ) на
користь Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ,
вул. Б.Хмельницького, 6, ) -
пеню у розмірі 825,06 грн., 3% річних у
розмірі 6413,80 грн., інфляційних витрат у
розмірі 2619,79 грн., судового збору у
розмірі 430,60 грн.

Видати наказ після набрання судовим
рішенням законної сили.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог у розмірі 36118,49 грн. відмовити.

Повне рішення складено 20.05.2014 р.

Суддя В.В. Суслова

справа № 922/773/14