ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2014 р.Справа № 916/916/14

Господарський суд Одеської області у
складі :

судді
Никифорчука М.І.

при секретареві Ніколаєві
П.В.

за участю представників сторін :

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Гоцуленко Г.С. за
довіреністю № 704 від 31.03.2014р.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу:

за позовом: фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2

до відповідача: Відділу освіти
Малиновської районної адміністрації м.
Одеси

про стягнення 24193,47 грн., -

в с т а н о в и в :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
(далі - Позивач) звернувся із позовом до
Відділу освіти Малиновської районної
адміністрації м. Одеси (далі -
Відповідач) про стягнення 24193,47 грн.
посилаючись на наступне.

Між сторонами у справі 01 жовтня 2004
року було укладено Договір № 1-10
користування електричною енергією (
далі - Договір).

Договір складено російською
мовою, тому з метою недопущення
виникнення розбіжностей при перекладі
його тексту на українську мову,
положення Договору будуть використані
мовою оригіналу.

Відповідач за Договором
іменувався «Субпотребитель», а позивач
- «Основной потребитель».

Відповідно до п. 1 Договору
основной потребитель (на основании
разрешения Одесских электрических
сетей ОАО «Электроснабжающая компания
Одессаоблэнерго»») даёт во временное
пользование электроэнергию
Субпотребителю, находящейся по адресу :
г. Одесса, пер. Прохоровский - 4, с
разрешительной мощностью 10 квт в
количестве 10000 квт. - ежемесячно, до
подключения Субпотребителя к другому
электроисточнику.

За адресою м. Одеса, пров
Прохоровський, 4 знаходиться Одеський
дошкільний -навчальний заклад
«Ясла-садок № 237» Одеської міської
ради.

Відповідно до п. 2.3. Договору
Субпотребитель производит полный
расчёт за использованную
электроэнергию по действующим тарифам
с учётом коэффициента потерь /1,05/ на
счёт Основного потребителя. Оплата за
потребляемую электроэнергию
производится не позднее 20 числа месяца,
за который производится оплата. Расчёт
по договору производится на основании
выставленных счетов.

Під час дії Договору відповідач
листом від 01.10.2004р. повідомив позивача,
що оплата за використану
електроенергію по дитячому садку № 237,
згідно договору № 1-10 від 01 жовтня 2004р.,
буде здійснюватися з розрахункового
рахунку 2548.

Термін дії договору постійно
продовжувався.

У 2011 році відповідач також
продовжував користуватися
електроенергією, що вказує на фактичне
існування договірних відносин.

Протягом 2011 рік відповідач
сплачував за таке користування, що
підтверджується довідкою ПАТ
«Південний» від 30.10.2013р. за вих. № 0-18-38086
БТ з роздруківкою руху грошових коштів
за період з 01.01.2011р. по 29.10.2013р. за
рахунком позивача, відкритому в ПАТ
«Південний».

У 2012 році відповідач почав
порушувати свій обов'язок,
передбачений п. 2.3. Договору. Так,
відповідачем не були сплачені рахунки
№ 1 від 19.01.2012р. та № 6 від 21.02.2012р.

Статтею 5 ГПК України передбачено,
що сторони застосовують заходи
досудового врегулювання
господарського спору за домовленістю
між собою.

Договором домовленості щодо
досудового врегулювання спору між
сторонами встановлено не було.

З метою врегулювання спору у
досудовому порядку 22.02.2012р. позивач
звернувся до відповідача із
відповідною письмовою заявою, в якій
просив в строк до 29 лютого 2012р.
здійснити оплату за передану
електроенергію згідно виставлених
рахунків.

Пунктом 3.1. Договору надана мені
можливість відключити відповідача від
джерела споживання електроенергії.

У відповіді за вих. № 365 від
27.02.2012р. на заяву позивача, відповідач
просив не відключати постачання
електричної енергії до дошкільного
навчального закладу № 237 та гарантував
сплатити заборгованість по ДНЗ № 237.

Розуміючи велике значення
електроенергії для здійснення
опалення садка № 237 та інших потреб,
позивач не відключив постачання
електроенергії.

Згідно Акту прийому-передачі
наданих послуг від 23.03.2012р., який було
затверджено як з боку позивача, так із
боку відповідача, зазначено, що послуги
по передачі електроенергії ДДУ № 237
були надані на за січень-березень 2012р.
на загальну суму 24193,39 грн.

З квітня 2012 року відносини із
відповідачем, які виникли на підставі
Договору, фактично припинені.

У зв'язку з тим, що відповідач
визнав заборгованість, гарантував її
сплату, підписав акт прийому-передачі
наданих послуг, однак не виконав
обіцянок, позивач звертається до суду
із цією позовною заявою.

На заявлену відповідачеві
претензії про сплату заборгованості за
договором, останній не відповів.

На сьогоднішній день відповідач
має заборгованість перед позивачем за
Договором №1-10 в розмірі 24 193 (двадцять
чотири тисячі сто дев'яносто три) грн. 47
коп. яку позивач і просить стягнути.

Відповідач з вимогами фактично
згоден. Надав відзив на позов у якому
просить у зв'язку з обмеженням
фінансування не стягувати судовий
збір в сумі 1827 грн.

В засіданні суду оголошено
перерва з 28.04.2014 р. по 26.05.2014 р. згідно
правил ст. 77 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши та проаналізувавши надані
докази, вислухавши представників
сторін, проаналізувавши приписи
законодавства, що регулюють
правовідносини по даному спору,
господарський суд прийшов до
наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно
до законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.. 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Ці дані встановлюються письмовими
і речовими доказами.

Відповідно до статті 11 ЦК України,
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, є договори
та інші правочини.

Приписами ст. 626 ЦК України
передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав і обов'язків.
У відповідності до ст. 629 зазначеного
кодексу Договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію або
утриматись від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання обов'язку.

Статтею 610 Цивільного кодексу України
визначено, що порушенням зобов'язання є
його невиконання або неналежне
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання повинно
виконуватись відповідно до умов
договору, вимог Цивільного кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, а в разі відсутності
таких умов та вимог - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог.

Відповідно до ч.1 статті 625 ЦК
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.173
Господарського кодексу України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
господарським кодексом України, в силу
якого один суб'єкт (зобов'язана сторона,
у тому числі боржник) зобов'язаний
вчинити певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених ГК України. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором. Застосування
господарських санкцій до суб'єкта, який
порушив зобов'язання, не звільняє цього
суб'єкта від обов'язку виконати
зобов'язання в натурі, крім випадків,
коли інше передбачено законом або
договором, або управнена сторона
відмовилася від прийняття виконання
зобов'язання.

Як свідчать матеріали справи,
приведені позивачем обставини справи
цілком підтверджуються наданими ним
доказами - вказаним договором,
додатковими угодами до договору, актом
приймання - передачі наданих послуг,
рахунками на оплату, претензіями та не
спростовуються відповідачем.

Проаналізувавши надані докази, суд
приймає їх до уваги як такі, що доводять
правомірність вимог Позивача та
наявності у відповідача боргу перед
позивачем в зазначеній сумі. Вказані
докази сумніву у суду не викликають.

Таким чином, з боку відповідача
було порушені як умови договору так і
вимоги ст.ст. 525, 526 ЦК України, які
передбачають, що зобов'язання повинні
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору або закону
та забороняють односторонню відмову
від виконання зобов'язань.

Зворотнього відповідачем в
порядку ст. 33 ГПК України не доведено.

Прохання відповідача про не
стягнення з нього судового збору в
сумі 1827 грн. у зв'язку із недостатнім
фінансуванням, на думку суду,
задоволенню не підлягає, так як
відповідачем не надано доказів
фінансового становища, яке зумовлює
звільнення від сплати судового збору
або зменшення його розміру, відповідно
до приписів ст. 8 Закону України „Про
судовий збір".

Посилання позивача на вищенаведені
ним норми ЦК та ГК України суд вважає
правильним, оскільки саме цими нормами
ЦК та ГК України регулюються
правовідносини по даному спору.

Підсумовуючи викладене
господарський суд вважає вимоги
позивача є законними, в цілому
обґрунтованими, доведеними наявними у
справі доказами і тому підлягаючими
задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 44, 49 ГПК України
при задоволенні позову судові витрати
покладаються на сторони пропорційно
розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст.32,33,43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 - задовольнити повністю.

Стягнути з відділу освіти
Малиновської районної державної
адміністрації м. Одеси (65078, м. Одеса,
вул. Генерала Петрова, 22, ) на користь фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1;
ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
заборгованість за договором № 1-10
користування електричною енергією від
01.10.2004 р. в розмірі 24193 (двадцять чотири
тисячі сто дев'яносто три) грн. 47 коп. та
судовий збір в сумі 1827 (одна тисяча
вісімсот двадцять сім) грн.

Повний текст рішення складено та
підписано 02.06.2014р.

Суддя
Никифорчук
М.І.