КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2014 р. Справа№ 910/993/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Зубець Л.П.

Гаврилюка О.М.

секретар Джужа Р.Є.

за участю представників:

від позивача - Васильківська В.Є.
(представник за довіреністю)

від відповідача - Чаруха Р.Р.
(представник за довіреністю)

від прокуратури - Жовтун Н.Б.
(представник за довіреністю)

від третьої особи-1 на стороні
відповідача - не з'явився

від третьої особи-2 на стороні
відповідача - не з'явився

від третьої особи на стороні позивача -
Йовжій О.М. (представник за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Об'єднання
профспілок, організацій профспілок у м.
Києві "Київська міська рада
профспілок",

апеляційну скаргу підприємства
"Дитячо-юнацький учбово-спортивний
центр профспілок м. Києва "Авангард"

на рішення господарського суду міста
Києва

від 17.03.2014 р. у справі №910/993/14 (суддя
Бойко Р.В.)

за позовом заступника прокурора міста
Києва в інтересах держави в особі Фонду
державного майна України

до Об'єднання профспілок, організацій
профспілок у м. Києві "Київська міська
рада профспілок"

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: 1) підприємства
"Дитячо-юнацький учбово-спортивний
центр профспілок міста Києва "Авангард"

2) Товариства з обмеженою
відповідальністю "Деміс Груп"

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача:

Міністерства молоді та спорту України

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора міста Києва в
інтересах держави в особі Фонду
державного майна України звернувся до
господарського суду міста Києва із
позовом до Об'єднання профспілок,
організацій профспілок у м. Києві
"Київська міська рада профспілок" про
визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
нерухоме майно - будівля льодового
палацу площею 8422,80 кв.м., розташована за
адресою: м. Київ, вул. Мельникова, 46 (літ.
А), є власністю держави та Об'єднанню у
встановленому законом порядку не
передавалося, а тому володіння та
розпорядження ним відповідачем
фактично оспорює таке право держави, у
зв'язку з чим прокурор вказує на
наявність підстав для визнання за
державою в особі Фонду державного
майна України права власності на
спірне майно.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 28.01.2014 р. порушено провадження
у справі, залучено до участі у справі в
якості третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача - підприємство
"Дитячо-юнацький учбово-спортивний
центр профспілок м. Києва "Авангард",
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Деміс груп",
призначено розгляд справи.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 03.03.2014 р. залучено до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні позивача -
Міністерство молоді та спорту України.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 17.03.2014 р. у справі №910/993/14
позов заступника прокурора міста Києва
в інтересах держави в особі Фонду
державного майна України задоволено
повністю. Визнано право власності
держави України в особі Фонду
державного майна України на будівлю
льодового палацу площею 8422,80 кв.м., що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Мельника, 46 (літ. А). Стягнуто з
Об'єднання профспілок, організацій
профспілок у м. Києві "Київська міська
рада профспілок" в дохід Державного
бюджету України судовий збір у розмірі
1218 грн. 00 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
виходив з того, що незаконне вибуття
спірного майна із власності держави та
наступне розпорядження ним
відповідачем без відповідних правових
підстав свідчать про невизнання
останнім права власності держави на
спірне майно, порушення її прав та
законних інтересів відносно такого
майна.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням
суду, Об'єднання профспілок,
організацій профспілок у місті Києві
"Київська міська рада профспілок"
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 17.03.2014 р. у справі №910/993/14 та
прийняти нове, яким в задоволенні
позовних вимог відмовити в повному
обсязі.

Підставою для скасування рішення суду
скаржник зазначив неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд визнав
встановленими, а також порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 14.04.2014 р.
прийнято апеляційну скаргу Об'єднання
профспілок, організацій профспілок у
місті Києві "Київська міська рада
профспілок" на рішення господарського
суду міста Києва від 17.03.2014 р. у справі
№910/993/14 до провадження; розгляд
апеляційної скарги призначено на 15.05.2014
року.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням
суду, підприємство "Дитячо-юнацький
учбово-спортивний центр профспілок м.
Києва "Авангард" звернулось до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 17.03.2014 р. у справі №910/993/14 та
прийняти нове, яким в задоволенні
позовних вимог відмовити в повному
обсязі.

Підставою для скасування рішення суду
скаржник зазначив неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд визнав
встановленими, а також порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 14.04.2014 р.
прийнято апеляційну скаргу
підприємства "Дитячо-юнацький
учбово-спортивний центр профспілок м.
Києва "Авангард" на рішення
господарського суду міста Києва від
17.03.2014 р. у справі №910/993/14 до провадження
та спільного розгляду з апеляційною
скаргою підприємства "Дитячо-юнацький
учбово-спортивний центр профспілок м.
Києва "Авангард"; розгляд апеляційної
скарги призначено на 15.05.2014 року.

05.05.2014 р. через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від Фонду
державного майна України надійшов
відзив на апеляційну скаргу.

15.05.2014 р. через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від підприємства
"Дитячо-юнацький учбово-спортивний
центр профспілок міста Києва "Авангард"
надійшла телеграма, в якій останнє
просить відкласти розгляд справи, в
зв'язку з знаходженням представника
підприємства у відрядженні.

В судове засідання апеляційної
інстанції представники третьої особи-1
на стороні відповідача, третьої особи-2
на стороні відповідача не з'явилися.

Згідно із п.3.9.2 постанови №18 від 26.12.2011р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку нез'явлення
в засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору. Господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи учасника
судового процесу - підприємства,
установи, організації, іншої юридичної
особи, державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому, господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Перебування представника третьої
особи-1 у відрядженні не може бути
належною підставою для відкладення
розгляду справи, враховуючи, що
відповідач не був позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника з числа
як своїх працівників, так і осіб, не
пов'язаних з ним трудовими відносинами.
Також колегія суддів зазначає, що
відповідачем не надано доказів на
підтвердження викладених в клопотанні
обставин.

Отже, суд апеляційної інстанції
відхиляє клопотання третьої особи-1 про
відкладення розгляду справи та вважає
можливим розглядати справу у
відсутність представників третьої
особи-1 на стороні відповідача, третьої
особи-2 на стороні відповідача.

В судовому засіданні, за клопотанням
представника відповідача Чаруха Р.Р.,
здійснювалося фіксування судового
процесу з допомогою
звукозаписувального технічного засобу

В судовому засіданні представником
відповідача Чарухою Р.Р. заявлено
клопотання про відкладення розгляду
справи для надання можливості
ознайомитися з матеріалами справи.

В судовому засіданні 15.05.2014 р. оголошено
перерву на 15.05.2014 р. до 14 год. 15 хв., для
надання можливості представнику
відповідача ознайомитися з
матеріалами справи.

Після перерви, удове засідання було
продовжено, проте представник
відповідача в судове засідання не
з'явився.

15.05.2014 р. через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від представника
відповідача Чаруха Р.Р. надійшло
клопотання, в якій останній просить
відкласти розгляд справи, в зв'язку з
необхідністю належної підготовки до
розгляду справи.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції відхиляє
клопотання представника відповідача
про відкладення розгляду справи та
вважає можливим розглядати справу у
відсутність представника відповідача.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник прокуратури
заперечував проти доводів, викладених
в апеляційних скаргах Об'єднання
профспілок, організацій профспілок у м.
Києві "Київська міська рада профспілок"
та підприємства "Дитячо-юнацький
учбово-спортивний центр профспілок м.
Києва "Авангард", просив залишити її без
задоволення, рішення господарського
суду міста Києва від 17.03.2014 р. у справі
№910/993/14 - без змін.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник позивача
заперечував проти доводів, викладених
в апеляційних скаргах Об'єднання
профспілок, організацій профспілок у м.
Києві "Київська міська рада профспілок"
та підприємства "Дитячо-юнацький
учбово-спортивний центр профспілок м.
Києва "Авангард", просив залишити її без
задоволення, рішення господарського
суду міста Києва від 17.03.2014 р. у справі
№910/993/14 - без змін.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник третьої особи на
стороні позивача заперечував проти
доводів, викладених в апеляційних
скаргах Об'єднання профспілок,
організацій профспілок у м. Києві
"Київська міська рада профспілок" та
підприємства "Дитячо-юнацький
учбово-спортивний центр профспілок м.
Києва "Авангард", просив залишити її без
задоволення, рішення господарського
суду міста Києва від 17.03.2014 р. у справі
№910/993/14 - без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
прокуратури, позивача, третьої особи на
стороні позивача, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, Київський апеляційний
господарський суд встановив наступне.

Рішенням виконавчого комітету
Київської міської Ради депутатів
трудящих №765 від 20.05.1974 р. "Про
відведення Київській обласній раді
добровільного спортивного товариства
"Зеніт" земельної ділянки під
будівництво закритого льодового катка
по вул. Мельникова, 88" постановлено
відвести Київській обласній раді
добровільного спортивного товариства
"Зеніт" земельну ділянку біля 0,7 га по
вулиці Мельникова №88 в
Шевченківському районі під
будівництво закритого льодового катка
для учбово-тренувальної роботи по
хокею і фігурному катанню. Земельну
ділянку відвести за рахунок території
добровільного спортивного товариства
"Авангард", що була раніше відведена під
спортивний комплекс (Згода ДСТ
"Авангард" від 12.12.1973 р. №935).

Постановою Секретаріату Української
республіканської ради профспілок "Про
будівництво штучного катка ДСТ "Зеніт"
в м. Києві" було погоджено пропозицію
Київської міської ради профспілок про
початок будівництва штучного
льодового катку по вул. Мельникова, 88 в
ІІ півріччі 1977 року в об'ємі 250,0 тис.
рублів, в т.ч. на будівельно-монтажні
роботи - 230,0 тис. рублів.

29.12.1981 р. державною приймальною
комісією було прийнято в експлуатацію
закінчений будівництвом критий
штучний льодовий каток ДСТ "Зеніт" по
вул. Мельникова, 88 в Шевченківському
районі м. Києва з поштовою адресою: вул.
Мельникова, 46, про що було складено акт
приймання в експлуатацію державною
приймальною комісією закінченої
будівництвом (реконструкцією) будівлі
(споруди) житлово-цивільного
призначення від 29.12.1981 р., затверджений
рішенням виконавчого комітету
Київської міської Ради народних
депутатів від 31.12.1981 р. №2086.

З наведених документів вбачається, що
замовником спірного будівництва
виступала Київська міська рада ДСТ
"Зеніт", правонаступником майнових прав
і обов'язків якого в подальшому стало
Об'єднання профспілок, організацій
профспілок у м. Києві "Київська міська
рада профспілок".

Разом з тим, із постанови Секретаріату
Української республіканської ради
профспілок "Про будівництво штучного
катка ДСТ "Зеніт" в м. Києві" вбачається,
що підставою для прийняття
відповідного рішення про будівництво
спірного майна було розпорядження Ради
Міністрів Української РСР від 01.02.1977 р.
про включення до плану на ІІ півріччя
1977 року будівництва критого штучного
льодового катка в м. Києві та виділення
Українській республіканській раді
профспілок для таких цілей 250,0 тис.
рублів, в т.ч. 230,0 тис. рублів на
будівельно-монтажні роботи, за рахунок
резервного фонду Ради Міністрів
Української РСР.

Тобто, фінансування будівництва
спірного майна здійснювалося державою
в особі Ради Міністрів Української РСР.

Будь-яких інших доказів на
підтвердження джерел фінансування
будівництва спірного майна (в т.ч. за
рахунок коштів профспілок) матеріали
справи не містяться.

Як вбачається із постанови Кабінету
Міністрів України від 29.11.2010 р. №1100 "Про
перерозподіл та передачу бюджетних
призначень у 2010 році", розпорядження
Кабінету Міністрів України від 13.07.2011 р.
№706-р "Про перерозподіл деяких видатків
та передачу бюджетних призначень,
передбачених у 2011 році Міністерству
фінансів", рішення Київської міської
ради від 08.02.2013 р. №3/9060 "Про бюджет міста
Києва на 2013 рік", рішення Київської
міської ради від 13.11.2013 р. №426/9914 "Про
внесення змін до рішення Київської
міської ради від 08.02.2013 р. №3/9060 "Про
бюджет міста Києва на 2013 рік",
фінансування державою спірного майна з
метою його підтримання та
реконструкції продовжується і станом
на сьогоднішній день.

Враховуючи створення (будівництво)
спірного майна за часів існування
Української РСР та відсутність доказів
укладення будь-яких домовленостей щодо
набуття права власності на нього за
наслідками закінчення будівництва, то
визначення його власника має
здійснюватися виходячи саме з особи, за
чиї кошти відбувалося фінансування
відповідного будівництва.

Отже, спірне майно з моменту його
створення було в державній власності, а
тому могло бути відчужене виключно за
згоди власника (ст. 225 Цивільного
кодексу УРСР, ст. 4 Закону України "Про
власність").

При цьому, визначення в акті приймання
в експлуатацію державною приймальною
комісією закінченої будівництвом
(реконструкцією) будівлі (споруди)
житлово-цивільного призначення від
29.12.1981 р., затвердженого рішенням
виконавчого комітету Київської
міської Ради народних депутатів від
31.12.1981 р. №2086, замовником такого
будівництва ДСТ "Зеніт" не спростовує
наведеного висновку суду, адже надання
особі статусу замовника будівництва з
огляду на фінансування такого
будівництва іншою особою (в даному
випадку державою) та відсутність
будь-яких домовленостей не має своїм
наслідком набуття замовником права
власності на збудоване майно.

Колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про те, що положення постанови
Президії Ради Загальної конференції
професійних спілок СРСР від 18.11.1990 р.
"Про затвердження Договору про
закріплення прав по володінню,
користуванню і розпорядженню
профспілковим майном" не свідчить про
наявність волі держави чи
уповноваженого нею органу на передачу
спірного майна у власність будь-якій з
профспілкових організацій, оскільки
такі акти приймалися без волевиявлення
держави.

Отже, правовий режим майна, збудованого
за державні кошти в 1981 році, не
змінювався та не міг змінитися лише у
зв'язку із створенням Федерації
незалежних професійних спілок України
та включення його в перелік переданого
Федерації майна.

Така зміна могла мати місце виключно у
спосіб, передбачений діючим
законодавством, а існування обставин, з
якими законодавство передбачало
можливість вибуття права власності на
спірне майно відповідачем не надано.

Главою VI Декларації про державний
суверенітет України від 16.07.1990 р.
визначено, що весь економічний і
науково-технічний потенціал, що
створений на території України, є
власністю її народу.

Постановою Верховної Ради УРСР від
15.10.1990 р. "Про управління державним
майном Української РСР" встановлено, що
з метою захисту майнових прав та
інтересів республіки, ефективного
використання й збереження державного
майна в умовах переходу до ринкових
відносин і різноманітності форм
власності до прийняття Закону
Української РСР про Раду Міністрів
Української РСР покласти на Раду
Міністрів УРСР здійснення функцій по
управлінню державним майном
Української РСР, що є у
загальнореспубліканській власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
"Про власність" в редакції, що діяла на
момент спірних правовідносин,
національне багатство України: земля,
її надра, повітряний простір, водні та
інші природні ресурси, що знаходяться в
межах території України, природні
ресурси її континентального шельфу та
виключної (морської) економічної зони,
основні засоби виробництва у
промисловості, будівництві, сільському
господарстві, транспорті, зв'язку,
житловий фонд, будівлі та споруди,
фінансові ресурси, наукові досягнення,
створена завдяки зусиллям народу
України частка в загальносоюзному
багатстві, зокрема в загальносоюзних
алмазному та валютному фондах і
золотому запасі, національні,
культурні та історичні цінності, в тому
числі й ті, що знаходяться за її межами,
є власністю народу України.

Згідно із п. 1 постанови Кабінету
Міністрів України "Про розмежування
державного майна України між
загальнодержавною (республіканською)
власністю і власністю
адміністративно-територіальних
одиниць (комунальною власністю)" від
05.11.1991 р. №311, яка прийнята на виконання
постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990
р. "Про порядок введення в дію Закону
Української РСР "Про місцеві Ради
народних депутатів Української РСР та
місцеве самоврядування", від 26.03.1991 р.
"Про введення в дію Закону Української
РСР "Про власність", затверджено
перелік державного майна України, яке
передається до власності
адміністративно-територіальних
одиниць (комунальної власності).
Установлено, що державне майно України,
крім майна, яке належить до комунальної
власності, є загальнодержавною
(республіканською) власністю.

Спірне майно не відноситься до майна,
яке підлягало передачі до комунальної
власності, а тому залишилося у
державній власності.

З урахуванням постанови Верховної Ради
України "Про управління майном
підприємств, установ та організацій, що
є у загальнодержавній власності" від
14.02.1992 р. функція по управлінню
державним майном покладена на Кабінет
Міністрів України, а після набрання
чинності постановою Верховної Ради
України "Про Тимчасове положення про
Фонд державного майна України" від
07.07.1992 р. - Фонд державного майна
України.

Доказів надання уповноваженим
державним органом згоди на відчуження
спірного майна шляхом передачі його
Об'єднанню профспілок, організацій
профспілок у м. Києві "Київська міська
рада профспілок" не надано, а тому
згідно ст. 128 Цивільного кодексу УРСР,
ст.ст. 4, 33, 48, 55 Закону України "Про
власність" (чинні на момент закріплення
майна за Київською міською радою
профспілок) відсутні підстави вважати
таке майно правомірно набутим
Об'єднанням.

Виходячи зі змісту статті 4 Закону
України "Про підприємства, установи та
організації союзного підпорядкування,
розташовані на території України",
рішення державних органів, органів
громадських, політичних,
кооперативних, інших організацій і
підприємств, посадових осіб, а також
договори та інші угоди, прийняті чи
здійснені на основі законодавства СРСР
щодо зміни власника і форм власності, а
також створення акціонерних та
спільних підприємств за участю органів
влади та управління Союзу РСР після
прийняття постанови Верховної Ради
України від 24.08.1991 р. "Про проголошення
незалежності України" без узгодження з
відповідними органами управління,
визначеними Кабінетом Міністрів
України, вважаються недійсними.

Пунктом 1 постанови Верховної Ради
Української РСР "Про реалізації Закону
"Про економічну самостійність
Української РСР" від 03.08.1990 р. №143-ХІІ
встановлено, що всі дії суб'єктів
господарських відносин, які суперечать
державному суверенітету та
економічним інтересам Української РСР,
визнаються недійсними і забороняються.

Таким чином, як рішення Президії Ради
Загальної Конфедерації професійних
спілок СРСР, оформлене постановою №2-1а
від 18.11.1990 р., так і рішення Президії
Федерації профспілок України,
оформлені постановами №П-3-5 від 24.03.1993
р., №П-22-26 від 17.05.2005 р. є незаконними в
частинах, що стосуються спірного майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд не застосовує акти
державних та інших органів, якщо ці
акти не відповідають законодавству
України.

Встановлена судом незаконність актів
Президії Ради Загальної Конфедерації
професійних спілок СРСР та Президії
Федерації профспілок України
(постанови №2-1а від 18.11.1990 р., №П-3-5 від
24.03.1993 р., №П-22-26 від 17.05.2005 р.) в частинах,
що стосуються спірного майна, в силу
положень ч. 2 ст. 4 Господарського
процесуального кодексу України
виключає можливість їх застосування у
спорі.

Таким чином, спірне майно є державною
власністю, уповноваженим органом
управління яким є Фонд державного
майна України, вибуло з володіння
держави поза її волею, з порушенням
наведених норм законодавства.

Посилання відповідача на рішення
господарського суду міста Києва від
24.11.2005 р. у справі №2/432 за позовом
Київської міської ради професійних
спілок до Головного управління
комунальної власності м. Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) та підприємства
дитячо-юнацького учбово-спортивного
центру профспілок м. Києва "Авангард"
про визнання права власності, яким
визнано право власності відповідача на
спірне майно, як підтвердження
встановлення факту набуття останнім
права власності на спірне майно є
безпідставним з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Відповідно до п. 2.6 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 р. №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" не потребують
доказування преюдиціальні факти, тобто
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори) у процесі розгляду
іншої справи, в якій беруть участь ті
самі сторони, в тому числі і в тих
випадках, коли в іншому спорі сторони
мали інший процесуальний статус
(наприклад, позивач у даній справі був
відповідачем в іншій, а відповідач у
даній справі - позивачем в іншій).

Отже умовою набуття фактами,
встановленими рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори) у процесі розгляду
однієї справи, преюдиціального
значення під час розгляду іншої справи
є участь у таких справах тих самих
сторін.

В той же час, суб'єктивний склад
учасників справи №2/432 та даної справи
не є тотожним, а тому відсутні правові
підстави вважати встановлені рішенням
господарського суду міста Києва від
24.11.2005 р. у справі №2/432 факти
преюдиціальними під час розгляду даної
справи.

Відповідно до статті 41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватись і розпоряджатись своєю
власністю. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Згідно із ст. 321 Цивільного кодексу
України право власності є непорушним;
ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні; особа може бути
позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

У відповідності до ст. 391 Цивільного
кодексу України власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Статтею 392 Цивільного кодексу України
передбачено, що власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Суд апеляційної інстанції вважає
вірним висновок місцевого
господарського суду про те, що
встановлені судом обставини
незаконності вибуття спірного майна із
власності держави та наступне
розпорядження ним відповідачем без
відповідних правових підстав свідчать
про невизнання останнім права
власності держави на спірне майно,
порушення її прав та законних
інтересів відносно такого майна.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі,
висновків місцевого господарського
суду не спростовують.

За таких обставин, Київський
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що суд першої
інстанції прийняв рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а тому підстав
для задоволення апеляційної скарги
Об'єднання профспілок, організацій
профспілок у м. Києві "Київська міська
рада профспілок" та апеляційної скарги
підприємства "Дитячо-юнацький
учбово-спортивний центр профспілок м.
Києва "Авангард", скасування чи зміни
оскаржуваного рішення суду не
вбачається.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
апеляційних скарг, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за їх подання і розгляд
покладаються на скаржників.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Об'єднання
профспілок, організацій профспілок у м.
Києві "Київська міська рада профспілок"
залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу підприємства
"Дитячо-юнацький учбово-спортивний
центр профспілок м. Києва "Авангард"
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста
Києва від 17.03.2014 р. у справі №910/993/14 - без
змін.

Матеріали справи №910/993/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановлені законом порядку та строки.

Головуючий суддя
І.А. Іоннікова

Судді
Л.П. Зубець

О.М. Гаврилюк