ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Чернігівської області
Р І Ш Е Н Н Я

06 травня 2014 р.
Справа № 927/320/14

Позивач: Приватне акціонерне
товариство "Страхове товариство
"Гарантія",

вул. Печерський узвіз, 3, м. Київ, 01601

поштова адреса: вул. Шевченка, 5, м.
Чернігів, 14000

Відповідач: Публічне акціонерне
товариство "Ніжинський механічний
завод",

вул. Б.Хмельницького, 37, м. Ніжин,
Ніжинський район, Чернігівська
область, 16600

про стягнення 14076,28 грн.

Суддя А.М.Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: Ходико Є.М. - заступник
генерального директора, дов. № 208/12/12
від 11.12.13 р. (Курило О.Б. - юрисконсульт,
дов. № 203/12/13 від 15.12.13 р., присутній в
судовому засіданні 01.04.14 р. та 15.04.14 р.)

Від відповідача: Падалка С.С. -
юрисконсульт, дов. № 157 від 18.02.14 р.

В судовому засіданні на підставі ч.2
ст.85 Господарського процесуального
кодексу України оголошені вступна та
резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство
"Страхове товариство "Гарантія"
звернулось до господарського суду
Чернігівської області з позовом до
Публічного акціонерного товариства
"Ніжинський механічний завод" про
стягнення 13036,53 грн. страхового платежу,
а також 1827,00 грн. витрат зі сплати
судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач
в позовній заяві посилається на те, що в
порушення умов укладеного між
сторонами Договору № 10-04-1/25.10/11
добровільного страхування вантажу від
29.11.11 р. відповідачем не виконані
належним чином зобов'язання щодо
повної та своєчасної сплати страхового
платежу, внаслідок чого утворилась
заборгованість в розмірі 13036,53 грн., за
наявності якої позивачем нараховано
896,84 грн. відсотків річних та 142,91 грн.
інфляційних нарахувань.

Ухвалою господарського суду
Чернігівської області від 17.03.14 р.
позовну заяву прийнято до розгляду та
порушено провадження у справі № 927/320/14,
розгляд справи призначено на 01.04.14 р.

Ухвалою суду від 01.04.14 р. розгляд справи
відкладався на 15.04.14 р.

В судовому засіданні з 15.04.14 р. по 06.05.14 р.
згідно з ч. 3 ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України
оголошувалась перерва.

В судові засідання 01.04.14 р., 15.04.14 р. та
06.05.14 р. з'явились уповноважені
представники позивача та відповідача.

До початку судового засідання 01.04.14 р.
через канцелярію суду представником
відповідача подано відзив № 269 від 26.03.14
р., який долучено судом до матеріалів
справи.

У відзиві відповідач визнає факт
укладення 29 листопада 2011 року між
Приватним акціонерним товариством
"Страхове товариство "Гарантія" та
Публічним акціонерним товариством
"Ніжинський механічний завод" договору
добровільного страхування вантажу
№10-04-1/25.10/11 та повідомляє, що Додаткові
угоди між сторонами до спірного
договору не укладалися.

Проте, з вимогами позивача, зазначеними
в позовній заяві, відповідач не
погоджується, посилаючись на
невиконання страховиком свого
зобов'язання щодо страхування вантажу
ні під час укладення договору
страхування, ні пізніше.

Як зазначає відповідач, вказаний
договір згідно його умов набуває
чинності, а страховий захист починає
діяти з моменту, коли вантаж отримано
для навантаження на транспортний засіб
зі складу чи місця зберігання в пункті,
зазначеному в заяві Страхувальника та
в п. 3.1. даного договору страхування як
пункт початку перевезення, та діє до
моменту прибуття вантажу до пункту,
зазначеного в заяві Страхувальника та
в п. 3.1. договору страхування як місце
прибуття вантажу, але в будь-якому
випадку не пізніше 28 січня 2012 року.

Посилаючись на ст. 28 Закону України
"Про страхування", зокрема, пункт 3 даної
статті, згідно якого дія договору
страхування припиняється та втрачає
чинність у разі несплати
страхувальником страхових платежів у
встановлені договором строки; при
цьому договір вважається достроково
припиненим у випадку, якщо перший
страховий платіж не був сплачений за
письмовою вимогою страховика протягом
десяти робочих днів з дня пред'явлення
такої вимоги страхувальнику, якщо інше
не передбачено умовами договору,
відповідач вважає, що оскільки
страховик не виконав зобов'язань за
договором, страхувальник залишив за
собою право не вносити страховий
платіж та припинити договір
добровільного страхування вантажу
№10-04-1/25.10/11 від 29.11.2011р. достроково.

В судовому засіданні 01.04.14 р.
представником позивача подана заява
б/н від 01.04.14р. про збільшення розміру
позовних вимог, в якій позивач,
посилаючись на ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України, просить додатково до
заявлених в позовній заяві № 299/14 від
11.03.14 р. позовних вимог щодо стягнення
страхового платежу в сумі 13036,53 грн.,
стягнути з відповідача за період з 16.12.11
р. по 31.03.14 р. 3 % річних в сумі 896,84 грн. та
інфляційних втрат в сумі 142,91 грн. за
період з 16.12.11 р. по 31.03.14 р.

Пунктом 11 Постанови Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.11 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" (далі - Постанова № 18)
зазначено, що ГПК, зокрема статтею 22
цього Кодексу, не передбачено права
позивача на подання заяв (клопотань)
про "доповнення" або "уточнення"
позовних вимог, або заявлення
"додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в
разі надходження до господарського
суду однієї із зазначених заяв
(клопотань) останній, виходячи з її
змісту, а також змісту раніше поданої
позовної заяви та конкретних обставин
справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру
позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків
позивачем має бути додержано правил
вчинення відповідної процесуальної
дії, а недотримання ним таких правил
тягне за собою процесуальні наслідки,
передбачені ГПК та зазначені в цій
постанові.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише
розмір вимог майнового характеру.

При цьому, відповідно до п. 3
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України № 01-8/1228
від 02.06.06 р. під збільшенням розміру
позовних вимог (частина друга статті 22
ГПК) слід розуміти збільшення суми
позову за тією ж вимогою, яку було
заявлено у позовній заяві. Тому
збільшення розміру позовних вимог не
може бути пов'язано з пред'явленням
додаткових позовних вимог, про які не
йшлося в позовній заяві. Якщо такі
додаткові позовні вимоги зв'язані з
раніше заявленими позовними вимогами
підставою виникнення або поданими
доказами (наприклад, коли позов подано
на суму основного боргу і позивач до
прийняття рішення просить додатково
стягнути пеню за прострочку платежу),
то їх може бути пред'явлено з
дотриманням, зокрема, приписів статті 58
ГПК.

Предметом позову як матеріально -
правової вимоги про захист порушеного
чи оспорюваного права або
охоронюваного законом інтересу є
способи захисту цього права чи
інтересу, передбачені ст. 16 Цивільного
кодексу України та ст. 20 Господарського
кодексу України.

Підстави позову - це факти, які
обґрунтовують вимогу про захист права
чи законного інтересу. До підстав
позову належать лише юридичні факти,
тобто ті, з яким нормами матеріального
права пов'язують виникнення, зміну чи
припинення прав та обов'язків суб'єктів
матеріального правовідношення.

Отже, виходячи зі змісту вказаної заяви
про збільшення позовних вимог та
поданої позовної заяви, суд розцінює її
як заяву про зміну предмету позову.

Згідно ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України до
початку розгляду господарським судом
справи по суті позивач має право
змінити предмет або підставу позову
шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п.3.12 Постанови № 18 право
позивача на зміну предмета або
підстави позову може бути реалізоване
лише до початку розгляду господарським
судом справи по суті та лише у суді
першої інстанції шляхом подання до
суду відповідної письмової заяви, яка
за формою і змістом має узгоджуватися
із статтею 54 ГПК з доданням до неї
документів, зазначених у статті 57
названого Кодексу.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 6 від
23.03.12р. "Про судове рішення" зміна
предмета або підстав позову за заявою
позивача допустима лише до початку
розгляду господарським судом справи по
суті та якщо при цьому не порушено
процесуальних прав відповідача,
передбачених статтями 22 і 23 ГПК, і
відповідачеві було надано можливість
подання доказів щодо нового предмета
або підстав позову та наведення його
доводів у судовому засіданні.
Волевиявлення позивача повинно
викладатись у письмовій формі.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов
висновку, що заява позивача про
збільшення позовних вимог (зміну
предмету позову) в частині стягнення за
період з 16.12.11 р. по 31.03.14 р. відсотків
річних в сумі 896,84 грн. та інфляційних
нарахувань в сумі 142,91 грн. приймається
судом до розгляду, і спір вирішується з
її урахуванням.

До початку судового засідання 15.04.14 р.
через канцелярію суду представником
відповідача поданий відзив № 332 від
10.04.14 р. на заяву про збільшення
позовних вимог, який долучений судом до
матеріалів справи.

Вказаний відзив містить заперечення,
аналогічні запереченням, викладеним в
відзиві № 269 від 26.03.14 р. Крім того,
відповідач зазначає, оскільки
страховик не виконав зобов'язання за
договором страхування, страхувальник
залишив за собою право не вносити
страховий платіж та припинити договір
добровільного страхування вантажу №
10-04-1/25.10/11 від 29.11.11 р. достроково.

В судовому засіданні 15.04.14 р.
представник позивача підтримав
позовні вимоги, викладені в позовній
заяві, з урахуванням заяви про
збільшення позовних вимог (зміна
предмету позову).

Представник відповідача в судовому
засіданні 15.04.14 р. підтримав
заперечення проти позову, викладені у
відзиві на позовну заяву та відзиві на
заяву про збільшення позовних вимог.

Також в судовому засіданні 06.05.14 р.
представник відповідача заперечував
факт підписання головним бухгалтером
товариства акту звіряння розрахунків з
дебіторами та кредиторами станом на
01.06.13 р. між ПАТ «СТ «Гарантія» та ПАТ
«Ніжинський механічний завод», копія
якого наявна в матеріалах справи.

Інших доказів в обґрунтування
заявлених вимог та заперечень, окрім
поданих та наявних в матеріалах справи,
сторонами не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" (далі - Постанова № 18)
якщо стороною (або іншим учасником
судового процесу) у вирішенні спору не
подано суду в обґрунтування її вимог
або заперечень належні і допустимі
докази, в тому числі на вимогу суду, або
якщо в разі неможливості самостійно
надати докази нею не подавалося
клопотання про витребування їх судом
(частина перша статті 38 ГПК), то розгляд
справи господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Подані представниками позивача та
відповідача письмові клопотання від
01.04.14 р., представником позивача від
06.05.14 р. про відмову від здійснення
технічної фіксації судового процесу
судом задоволені. Засідання
господарського суду по розгляду даної
справи проведені без фіксації
технічними засобами. Судовий процес
відображено у протоколах судового
засідання.

Перед початком розгляду справи
представників сторін було ознайомлено
з правами та обов'язками відповідно до
ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Представники сторін в судовому
засіданні повідомили суд, що права та
обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін в
судовому засіданні не заявлено.

Дослідивши матеріали справи та подані
докази, заслухавши в судовому
засіданні пояснення представників
сторін, з'ясувавши обставини, що мають
значення для вирішення спору,
перевіривши наданими сторонами
доказами та оглянувши в судовому
засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного
кодексу України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ст.1 Закону України "Про
страхування" страхування - це вид
цивільно-правових відносин щодо
захисту майнових інтересів фізичних
осіб та юридичних осіб у разі настання
певних подій (страхових випадків),
визначених договором страхування або
чинним законодавством, за рахунок
грошових фондів, що формуються шляхом
сплати фізичними особами та
юридичними особами страхових платежів
(страхових внесків, страхових премій)
та доходів від розміщення коштів цих
фондів.

У відповідності до ст. 5 Закону України
«Про страхування» страхування може
бути добровільним або обов'язковим.
Одним із видів дробровільного
страхування, згідно п.9 ч. 4 ст.6
вказаного закону, є страхування
вантажів та багажу (вантажобагажу).

Як передбачено ст.16 Закону України "Про
страхування" договір страхування - це
письмова угода між страхувальником і
страховиком, згідно з якою страховик
бере на себе зобов'язання у разі
настання страхового випадку здійснити
страхову виплату страхувальнику або
іншій особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття "договір
страхування" містяться в ст. 354
Господарського кодексу України та ст.
979 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 981 Цивільного кодексу
України та ч. 2 ст. 18 Закону України "Про
страхування" договір страхування
укладається в письмовій формі, а також
може укладатись шляхом видачі
страховиком страхувальникові
страхового свідоцтва (поліса,
сертифіката).

29 листопада 2011 року між Філією
Приватного акціонерного товариства
«Страхове товариство «Гарантія» в
Ніжинському районі (Страховик за
договором, Позивач у справі) та
Відкритим акціонерним товариством
„Ніжинський механічний завод"
(Страхувальник за договором,
Відповідач у справі) укладений договір
№ 10-04-1/25.10/11 добровільного страхування
вантажу (далі - Договір), на підставі
Правил добровільного страхування
вантажу та багажу (вантажобагажу),
затверджених Страховиком № 10/06 від
15.12.06 р. (далі - Правила).

Згідно п.3. Договору предметом
страхування за цим договором є
страхування майнових інтересів
Страхувальника, що не суперечать
чинному законодавству, пов'язані з
ризиком втрат або пошкодження
матеріальних цінностей, якими
Страхувальник володіє,
розпоряджається або користується при
транспортуванні та перевантаженні
автомобільним та морським транспортом.

Відповідно до п.п.3.1 Договору
страховому захисту підлягає вантаж -
установка рибоборошняна РМУ-80,
вартістю 2607305,00 грн. на момент
підписання Договору, що складає 328376,00
дол. США. Місце та дати відправлення
вантажу - 29.11.11 р. м. Ніжин,
вул.Б.Хмельницького, 37, місце та дата
прибуття - 28.01.12 р. Gupyung-Dong.Saha-Gu, Busan, Korea.

За умовами п.п.4.1 Договору даний Договір
укладений з відповідальністю за всі
ризики (п.п.3.3.1 Правил).

Відповідно до п.п.3.3.1 Правил залежно від
виду вантажобагажу, умов перевезення,
торгових звичаїв і вимог комерційних
контрактів вантажобагаж застраховано
на умовах „з відповідальністю за всі
ризики":

а) пошкодження, втрата або повне
знищення всього або частини
вантажобагажу з будь - якої причини, що
носить випадковий характер, за
винятком випадків, перелічених у п.п.4.1-
4.2 цих Правил, якими визначені окремі
виключення зі страхових випадків і
обмеження страхування;

б) пошкодження, втрата або повне
знищення всього або частини
вантажобагажу під час загальної
аварії, в тому числі через необхідність
спасіння або збереження вантажобагажу,
а а також задля зменшення подальших
збитків;

в) всі необхідні та доцільно зроблені
витрати по рятуванню вантажу, а також
по зменшенню збитку та визначенню його
розмірів, якщо збиток відшкодовується
згідно умов стархування.

Згідно п.п.5, 6, 9 Договору страхова сума
відповідно до даного Договору
визначена за домовленістю між
Страховиком та Страхувальником та
становить 2607305,00 грн. Страховий тариф -
0,5%, безумовна франшиза - 1%.

У відповідності до п.7 Договору
страховий платіж за цим Договором
складає 13036,53 грн.

Пунктом 8 Договору визначені термін та
місце дії Договору.

Так, згідно п.8.2 Договору місцем дії
Договору страхування є територія, по
якій пролягає маршрут транспортного
засобу, що здійснює перевезення
вантажу (згідно Заяви - опитувальника),
включаючи перевантаження та перевалки,
а також проміжне зберігання на складі у
пунктах перевантаження та перевалки.

Судом встановлено, що укладений
правочин за своїм змістом та правовою
природою є договором страхування, який
підпадає під правове регулювання норм
глави 67 Цивільного кодексу України та
норм Закону України «Про страхування».

Згідно ст. 16 Закону України «Про
страхування» та ст. 979 Цивільного
кодексу України за договором
страхування одна сторона (страховик)
зобов'язується у разі настання певної
події (страхового випадку) виплатити
другій стороні (страхувальникові) або
іншій особі, визначеній у договорі,
грошову суму (страхову виплату), а
страхувальник зобов'язується
сплачувати страхові платежі та
виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України
«Про страхування» Договір страхування
набирає чинності з моменту внесення
першого страхового платежу, якщо інше
не передбачено договором страхування.
Аналогічні норми містить і ст. 983
Цивільного кодексу України.

При цьому, за приписами ст. 627
Цивільного кодексу України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Істотні умови страхових договорів
визначені у ст. 16 Закону України «Про
страхування» та ст. 982 Цивільного
кодексу України, відповідно до
приписів яких одними з істотних умов є
строк дії договору, розмір страхового
платежу і строки його оплати, порядок
зміни і припинення дії договору, інші
умови за згодою сторін тощо.

За умовами п.п.8.1 Договору цей Договір
страхування набуває чинності, а
страховий захист починає діяти з
моменту, коли вантаж отримано для
навантаження на транспортний засіб зі
складу чи місця зберігання в пункті,
зазначеному в заяві Страхувальника та
в п.3.1 даного Договору страхування, як
пункт початку перевезення, та діє до
моменту прибуття вантажу до пункту,
зазначеного в заяві Страхувальника та
в п.3.1 даного Договору страхування, як
місце прибуття вантажу, але в будь -
якому не пізніше 28 січня 2012 року.

Як вбачається із матеріалів справи,
зокрема, згідно рахунку - фактури № 38
від 28.11.11р., вантажно - митної декларації
№ 102000013/2011/050954 від 29.11.11 р., міжнародної
товарно - транспортної накладної № 000046
від 29.11.11 р. та пакувального листа № 1
від 28.11.11 р., копії яких наявні в
матеріалах справи, застрахований
вантаж було навантажено для
транспортування 29.11.11 р.

Отже, за висновками суду, враховуючи
приписи ст. 983 Цивільного кодексу
України та положення Договору, Договір
№ 10-04-1/25.10/11 добровільного страхування
вантажу від 29.11.11 р. є чинним саме з 29.11.11
р., незалежно від дати внесення
Страхувальником першого страхового
платежу, факт відсутності якого не
заперечувався ні позивачем, ні
відповідачем.

Згідно ст. 10 Закону України «Про
страхування» страховий платіж
(страховий внесок, страхова премія) -
плата за страхування, яку
страхувальник зобов'язаний внести
страховику згідно з договором
страхування.

Статтею 21 Закону України «Про
страхування» передбачений обов'язок
страхувальника своєчасно вносити
страхові платежі.

Як встановлено судом, за умовами п. 7
Договору страховий платіж в розмірі
13036,53 грн. підлягає сплаті
Страхувальником в касу або на
банківський рахунок Страховика в день
підписання Договору. При цьому, в
зв'язку з тимчасовими фінансовими
складнощами відповідача сторони
домовились про відстрочення сплати
страхового платежу до 16 грудня 2011 р.
згідно гарантійного листа
Страхувальника № 2151 від 29.11.11 р., копія
якого наявна в матеріалах справи.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу
України строком є певний період у часі,
зі спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення. Терміном є
певний момент у часі, з настанням якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення.

Проте, у визначений Договором та
гарантійним листом № 2151 від 29.11.11 р.
термін страховий платіж відповідачем
здійснено не було, що стало приводом
для звернення до суду із зазначеним
позовом.

Факт несплати страхового платежу за
Договором, покладеним в основу позову,
відповідачем не заперечувався.

Додатково факт наявності
заборгованості зі сплати страхового
платежу в сумі 13036,53 грн. за вказаним
Договором страхування підтверджується
підписаним представниками сторін та
засвідченим печатками товариств актом
звіряння розрахунків з дебіторами та
кредиторами станом на 01.06.13 р. між ПАТ
«СТ «Гарантія» та ПАТ «Ніжинський
механічний завод», копія якого наявна в
матеріалах справи.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу
України та ст. 193 Господарського
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, умов договору та вимог
зазначених Кодексів, а за відсутності
таких умов та вимог - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГКУ кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

05 серпня 2013 р. позивач звернувся до
відповідача з письмовою претензією № 16
про добровільну сплату страхових
платежів на загальну суму 22231,79 грн. за
вказаними в претензії договорами
страхування, серед яких і Договір №
10-04-1/25.10/11 добровільного страхування
вантажу від 29.11.11 р.

Отримання вказаної претензії
відповідачем 06.08.13 р. підтверджується
наявною в матеріалах справи копією
повідомлення про вручення
рекомендованого поштового
відправлення № 596.

Проте, вимога позивача залишена
відповідачем без відповіді та
задоволення.

Таким чином, як вбачається з матеріалів
справи, підтверджено позивачем та не
заперечено відповідачем, свої
зобов'язання щодо сплати страхового
платежу в сумі 13036,53 грн. у встановлений
термін, всупереч вимогам цивільного та
господарського законодавства, а також
умовам Договору, відповідач не виконав,
в результаті чого станом на 11.03.14 р. у
ПАТ «Ніжинський механічний завод»"
утворилась заборгованість перед
позивачем за наведеним Договором у
зазначеному вище розмірі, яку останній
просить стягнути в позовній заяві та
заяві про збільшення позовних вимог
(зміна предмету позову).

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст.
129 Конституції України, ст. 4-2,4-3
Господарського процесуального кодексу
України, основними засадами
судочинства є рівність всіх учасників
судового процесу перед законом та
судом, змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання
доказів відповідно до ст. 33 ГПК України
покладено на сторони та інших
учасників судового процесу. При цьому
відповідачем не надано суду жодних
належних та допустимих доказів на
підтвердження відсутності боргу,
письмових пояснень щодо неможливості
надання таких доказів, або ж фактів, що
заперечують викладені позивачем
позовні вимоги.

Як визначено п.3 ч.1 статті 28 Закону
України "Про страхування", дія договору
страхування припиняється та втрачає
чинність за згодою сторін, а також,
зокрема, у разі несплати
страхувальником страхових платежів у
встановлені договором строки. При
цьому договір вважається достроково
припиненим у випадку, якщо перший (або
черговий) страховий платіж не був
сплачений за письмовою вимогою
страховика протягом десяти робочих
днів з дня пред'явлення такої вимоги
страхувальнику, якщо інше не
передбачено умовами договору, а тому
суд не погоджується з викладеними
відповідачем у відзиві, а також його
представником в судових засіданнях
твердженнями, що Договір страхування
припинив свою дію достроково на
підставі зазначеної норми Закону
України „Про страхування" та вважає, що
обов'язок інформувати свого
контрагента про намір достроково
припинити дію договору вбачається з
положень ч.3 ст.28 Закону України "Про
страхування", згідно якої про намір
достроково припинити дію договору
страхування будь-яка сторона
зобов'язана повідомити іншу не пізніше
як за 30 календарних днів до дати
припинення дії договору страхування,
якщо інше ним не передбачено.

Як вищезазначено судом, чинним
законодавством України встановлено, що
при укладанні господарських договорів
сторони можуть визначити зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, тобто мають право
погоджувати на свій розсуд будь-які
умови договору, що не суперечать
законодавству.

Так, майново-господарські зобов`язання
між суб`єктами господарювання
виникають на підставі договорів (ст.179
Господарського кодексу України) і
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору (ст. 627
Цивільного кодексу України).

Саме умови про порядок зміни і
припинення дії договору страхування
визначено в розділі 13 Договору №
10-04-1/25.10/11 добровільного страхування
вантажу від 29.11.11 р., в якому сторонами
узгоджений порядок припинення
договору страхування та не
передбачають його автоматичного
припинення при несплаті
страхувальником страхових платежів у
встановлені договором терміни.

Судом встановлено, що Договором №
10-04-1/25.10/11 добровільного страхування
вантажу від 29.11.11 р. сторони передбачили
дострокове припинення дій договорів
виключно за вимогою зацікавленої в
цьому сторони. Так, згідно п.п. 13.1
Договору дія цього Договору може бути
достроково припинена за ініціативою
будь - якої з сторін. При намірі
достроково припинити дію Договору
сторона - ініціатор розриву зобов'язана
не пізніше як за 30 днів до дати
припинення дії Договору в письмовій
формі повідомити про це іншу сторону.

За змістом наведеного законодавства
принцип свободи договору здійснюється
в межах, встановлених законом, таким
чином сторони в даному випадку
визначили інші умови припинення
договору страхування, при цьому
встановлені судом обставини
підтверджують відповідність цих умов
вимогам страхового законодавства.

При цьому відповідачем, в порушення
статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України, не
було надано суду відповідних доказів
звернення до позивача з вимогою про
припинення дії Договору.

За висновками суду, наявність в
Договорі застереження щодо строку
набрання ним чинності у відповідності
до вимог цивільного законодавства
позбавляє відповідача права
посилатись на нечинність договору як
на підставу відмови в задоволенні
заявлених позивачем позовних вимог.

Викладені у відзиві доводи відповідача
про ненабрання Договором чинності
судом не приймаються до уваги як такі,
що є наслідком помилкового довільного
тлумачення відповідачем умов договору
страхування та змісту норми ст. 983
Цивільного кодексу України та ст. 18
Закону України „Про страхування",
згідно з якими договір страхування
набирає чинності з моменту внесення
першого страхового платежу, якщо інше
не передбачено договором страхування.

Доказів визнання недійсним чи
розірвання Договору № 10-04-1/25.10/11
добровільного страхування вантажу від
29.11.11 р. суду не надано.

Окрім того, суд звертає увагу сторін, що
відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Тобто, акт звірки взаєморозрахунків не
є первинним документом в розумінні
чинного законодавства України і не
може вважатись єдиним достатнім
доказом на підтвердження наявності або
відсутності заборгованості
контрагентів в разі відсутності інших
належних та допустимих доказів щодо
зазначених фактів.

Таким чином, заперечення відповідача
щодо факту підписання акту звіряння
розрахунків сторін головним
бухгалтером ПАТ «Ніжинський
механічний завод» судом до уваги не
приймаються, оскільки докази на
підтвердження вказаних заперечень на
час винесення рішення відповідачем
суду не надані, а сам акт не є
однозначним засвідченням наявності
заборгованості.

Як зазначено в ст. 8 Закону України „Про
страхування", а також в п. 9 Договору,
страховий ризик - певна подія, на
випадок якої проводиться страхування і
яка має ознаки ймовірності та
випадковості настання.

Страховий випадок - подія, передбачена
договором страхування або
законодавством, яка відбулася і з
настанням якої виникає обов'язок
страховика здійснити виплату
страхової суми (страхового
відшкодування) страхувальнику,
застрахованій або іншій третій особі.

Приписами ст. 20 Закону України „Про
страхування" та ст. 988 Цивільного
кодексу України визначені обов'язки
страховика, згідно яких страховик
зобов'язаний:

1) ознайомити страхувальника з умовами
та правилами страхування;

2) протягом двох робочих днів, як тільки
стане відомо про настання страхового
випадку, вжити заходів щодо оформлення
всіх необхідних документів для
своєчасного здійснення страхової
виплати або страхового відшкодування
страхувальнику;

3) при настанні страхового випадку
здійснити страхову виплату або виплату
страхового відшкодування у
передбачений договором строк.
Страховик несе майнову
відповідальність за несвоєчасне
здійснення страхової виплати
(страхового відшкодування) шляхом
сплати страхувальнику неустойки
(штрафу, пені), розмір якої визначається
умовами договору страхування або
законом;

4) відшкодувати витрати, понесені
страхувальником при настанні
страхового випадку щодо запобігання
або зменшення збитків, якщо це
передбачено умовами договору;

5) за заявою страхувальника у разі
здійснення ним заходів, що зменшили
страховий ризик, або збільшення
вартості майна переукласти з ним
договір страхування;

6) не розголошувати відомостей про
страхувальника та його майнове
становище, крім випадків, встановлених
законом;

7) надавати відповідним підрозділам
Міністерства внутрішніх справ України,
що забезпечують безпеку дорожнього
руху, інформацію про укладення
договорів обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, що підлягають обов'язковому
технічному контролю.

Умовами договору страхування можуть
бути передбачені також інші обов'язки
страховика.

Приймаючи до уваги вищевикладені норми
законодавства, посилання відповідача
на відсутність виконання позивачем
зобов'язань за Договором ні під час
укладення договору страхування, ні
пізніше, судом до уваги не приймаються,
зважаючи на відсутність в матеріалах
справи доказів на підтвердження
настання страхового випадку, з яким
пов'язується виникнення зобов'язань
страховика зі здійснення виплати
страхового відшкодування за вказаним
Договором у відповідності до його умов
та приписів чинного законодавства, а
також доказів звернення відповідача до
страховика з відповідними заявами щодо
здійснення страхових виплат.

За приписами ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Отже, оскільки матеріалами справи
підтверджується факт невиконання
відповідачем зобов'язань за Договором
у встановлений термін, розмір
заборгованості відповідає фактичним
обставинам та на момент прийняття
рішення доказів погашення
заборгованості відповідач суду не
представив, як і належних та допустимих
доказів, що спростовують вищевикладені
обставини, тому вимога позивача про
стягнення з відповідача 13036,53 грн.
страхового платежу за вказаним
Договором підлягає задоволенню.

Відповідно до п.п.1.2, 1.3 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 14 від 17.12.13 р. "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" (далі -
Постанова № 14) правові наслідки
порушення юридичними і фізичними
особами своїх грошових зобов'язань
передбачені, зокрема, приписами статей
549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9
названого Кодексу законом можуть бути
передбачені особливості регулювання
майнових відносин у сфері
господарювання. Відповідні
особливості щодо наслідків порушення
грошових зобов'язань у зазначеній
сфері визначено статтями 229-232, 234, 343
Господарського кодексу України та
нормами Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549,
частини другої статті 625 Цивільного
кодексу України та статті 1 Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" правовими наслідками
порушення грошового зобов'язання,
тобто зобов'язання сплатити гроші, є
обов'язок сплатити не лише суму
основного боргу, а й неустойку (якщо її
стягнення передбачене договором або
актами законодавства), інфляційні
нарахування, що обраховуються як
різниця добутку суми основного боргу
на індекс (індекси) інфляції, та
проценти річних від простроченої суми
основного боргу.

Окрім того, у відповідності до ст.625
Цивільного кодексу боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три відсотки річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з
простроченням відповідачем виконання
зобов'язання щодо сплати страхового
платежу у строки, визначені умовами
Договору, позивачем нараховано та
пред'явлено до стягнення 896,84 грн.
відсотків річних за період з 16.12.11 р. по
31.03.14 р., а також 142,91 грн. інфляційних
нарахувань за період з 16.12.11 р. по 31.03.14
р., які він просить стягнути з
відповідача відповідно до наданого
розрахунку.

Згідно п.1.12 Постанови № 14, з огляду на
вимоги частини першої статті 4-7 і
статті 43 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК) господарський суд має з'ясовувати
обставини, пов'язані з правильністю
здійснення позивачем розрахунку, та
здійснити оцінку доказів, на яких цей
розрахунок ґрунтується. У разі якщо
відповідний розрахунок позивачем
здійснено неправильно, то
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин справи самостійно
визначає суми пені та інших нарахувань
у зв'язку з порушенням грошового
зобов'язання, не виходячи при цьому за
межі визначеного позивачем періоду
часу, протягом якого, на думку позивача,
мало місце невиконання такого
зобов'язання, та зазначеного позивачем
максимального розміру відповідних
пені та інших нарахувань.

За результатами здійсненої за
допомогою системи "ЛІГА" перевірки
нарахування позивачем заявлених до
стягнення відсотків річних та
інфляційних нарахувань судом
встановлено наступне.

Розмір відсотків річних за несвоєчасну
сплату страхового платежу,
перерахований судом у відповідності до
ст. 625 Цивільного кодексу України в
межах визначеного позивачем періоду з
16.12.11 р. по 31.03.14 р. становить 895,77 грн., а
отже є меншим, ніж нараховано та
заявлено до стягнення позивачем, тому
позовні вимоги в частині стягнення
трьох відсотків річних за несвоєчасну
сплату страхового платежу за
Договором, підлягають частковому
задоволенню в сумі 895,77 грн.

Згідно п. 3 Постанови № 14 інфляційні
нарахування на суму боргу здійснюються
окремо за кожен період часу, протягом
якого діяв відповідний індекс
інфляції, а одержані таким чином
результати підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений Державною службою
статистики України, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

Розмір інфляційних нарахувань,
перерахований судом у відповідності до
приписів чинного законодавства
України за січень 2012 р. - березень 2014 р.
становить 482,36 грн., а отже є більшим, ніж
нараховано та заявлено до стягнення
позивачем. Проте, приймаючи до уваги
пред'явлення позивачем до стягнення
інфляційних нарахувань в сумі 142,91 грн.,
виходячи з того, що збільшення розміру
позовних вимог є правом позивача,
передбаченим ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України, яким
позивач не скористався, суд не вправі
самостійно збільшувати розмір
позовних вимог в частині нарахування
втрат від інфляції, тому позовні вимоги
в частині стягнення інфляційних
нарахувань за несвоєчасну оплату
страхового платежу згідно умов
Договору, підлягають задоволенню в
сумі, нарахованій позивачем - 142,91 грн.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з
того, що позов доведений позивачем,
обґрунтований матеріалами справи та
відповідачем не спростований, з
урахуванням здійсненої перевірки
нарахування позивачем заявлених до
стягнення відсотків річних та
інфляційних нарахувань, суд доходить
висновку, що вимоги позивача
підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу судові витрати
покладаються на відповідача
пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції
України, Законом України «Про
страхування», ст.ст. 11, 202, 525, 526, 530, 599, 610,
612, 625, 626, 629, 979, 983, 989 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 173, 193 Господарського
кодексу України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 82-85,
116 Господарського процесуального
кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з Публічного
акціонерного товариства "Ніжинський
механічний завод" (вул. Б.Хмельницького,
37, м. Ніжин, Ніжинський район,
Чернігівська область, 16600, , р/р 0097 в ПАТ Банк «Демарк»,
МФО 353575) на користь Приватного
акціонерного товариства "Страхове
товариство "Гарантія" (вул. Печерський
узвіз, 3, м. Київ, 01601 (поштова адреса: вул.
Шевченка, 5, м. Чернігів, 14000) , п/р 1815 в ПАТ «Укрексімбанк»,
МФО 322313) 13036,53 грн. боргу, 142,91 грн.
інфляційних нарахувань, 895,77 грн.
відсотків річних та 1826,86 грн. витрат зі
сплати судового збору.

Наказ видати після набрання
рішенням законної сили.

3. В решті позовних вимог
відмовити.

Повний текст рішення складений та
підписаний 12 травня 2014 року.

Суддя
А.М.Селівон