ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2014 р.
Справа № 5015/7241/11

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді
Галушко Н.А.

суддів
Михалюк О.В.

Орищин Г.В.

розглянув апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Кампен", м.Миколаїв
б/н від 17.02.2014р. (вх.ЛАГС 01-05/892/14 від
25.02.2014р.)

на рішення господарського суду
Львівської області від 06.02.2014р.

у справі № 5015/7241/11

за позовом Міжрегіональної
науково-виробничої асоціації
підприємств "Авіокон проект", м.Львів

до відповідача: товариства з обмеженою
відповідальністю "Кампен", м.Миколаїв

про стягнення заборгованості за
договором підряду в розмірі
52 799,20грн.

За участю представників сторін:

від позивача - Блажевський
П.І.-представник,

від відповідача - Савчин
В.З.-представник

Представникам сторін роз'яснено права
та обов'язки, передбачені ст. 20, 22 ГПК
України.

Клопотань про здійснення фіксації
судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу, в порядку ст. 811 ГПК України,
учасниками судового процесу не
заявлено.

Рішенням господарського суду
Львівської області від 06.02.2014р. у справі
№5015/7241/11 (суддя Пазичев В.М.) уточнені
позовні вимоги задоволено в повному
обсязі. Стягнено з Товариства з
обмеженою відповідальністю "Кампен" на
користь Міжрегіональної
науково-виробничої асоціації
підприємств "Авіокон проект"
заборгованість за договором підряду в
розмірі 16 000 грн. 00 коп. основного боргу,
1 511 грн. 79 коп. пені, 671 грн. 87 коп. -
інфляційних втрат, 1447 грн. 24 коп. - 3%
річних та 1 411 грн. 50 коп. судового збору.

ТОВ "Кампен" подано апеляційну скаргу
б/н від 17.02.2014р., в якій просить рішення
господарського суду Львівської
області від 06.02.2014р. скасувати і
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити,
посилаючись на те, що рішення прийнято
з порушенням норм матеріального та
процесуального права. Зокрема,
скаржник посилається на те, що
сторонами узгоджено п.3.4 договору
підряду №105.10.від 29.07.2010р. порядок
стягнення пені, який передбачає
пред»явлення вимоги замовникові на
сплату пені. Однак, на думку скаржника,
порушуючи умови договору, МНВАП
«Авіокон проект» жодної вимоги про
сплату пені до ТОВ «Кампен» не
пред»явлено. Позивач не заперечив
відсутності такої вимоги, жодних
доказів про звернення з такою вимогою
чи направлення такої вимоги позивач до
матеріалів справи не долучив при
розгляді справи в суді першої
інстанції, а в претензії МНВАП «Авіокон
проект» від 16.09.2011р. (на яку посилається
позивач як на доказ пред»явлення
вимоги) міститься прохання лише про
перерахування заборгованості на суму 16
000,00грн. Вимоги щодо сплати пені в даній
претензії не міститься.

На думку скаржника, відсутність
вимоги про стягнення пені обгрунтовує
неможливість застосування в будь-якому
випадку такої штрафної санкції, як
стягнення пені за порушення замовником
строків, вказаних в п.3.4 договору,
оскільки порушено порядок такого
стягнення, визначений в договорі за
згодою сторін.

Також скаржник вважає, що враховуючи
факт встановлення судом порушення
зобов»язання щодо терміну виконання
робіт з боку позивача, розмір
застосованої до товариства пені
повинен бути зменшений з врахуванням
суми понесених товариством витрат на
утримання об»єкту, зокрема оплати
послуг з його охорони, у зв»язку з
неможливістю введення його в
експлуатацію з вини позивача.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 18.03.2014 року
(колегією суддів: головуючий суддя
Галушко Н.А., судді Орищин Г.В., Желік
М.Б.) відкладено розгляд справи на 29.04.2014
року.

Розпорядженням голови Львівського
апеляційного господарського суду від
29.04.2014р. у зв'язку із перебуванням судді
Желіка М.Б. у відпустці, у склад колегії
суддів для розгляду справи №5015/7241/11
введено замість судді Желіка М.Б..
суддю Михалюк О.В.

Міжрегіональною науково-виробничою
асоціацією підприємств "Авіокон
проект" подано відзив на апеляційну
скаргу б/н від 06.03.2014р., в якому просить
рішення Господарського суду
Львівської області від 06.02.2014р.
залишити без змін, апеляційну скаргу
без задоволення.

Розглянувши матеріали справи,
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення та заперечення
представників сторін в судовому
засіданні, суд апеляційної інстанції
встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 29
липня 2010р. між ТОВ "Кампен" (замовник) та
Міжрегіональною науково-виробничою
асоціацією підприємств "Авіокон
проект" (підрядник) було укладено
Договір підряду № 105.10 на виконання
робіт по влаштуванню
припливно-витяжної вентиляції піцерії
у м. Миколаєві Львівської області
(а.с.11-12).

Відповідно до п. 1.1 договору підрядник
зобов'язується власними силами і
засобами виконати роботи по
влаштуванню припливно-витяжної
вентиляції піцерії у м. Миколаєві
Львівської області, а Замовник
зобов'язується прийняти закінчені
роботи та оплатити їх.

У відповідності з п. 2.2 договору
підрядник зобов'язаний завершити
виконання робіт за цим договором
поетапно у термін до 23 серпня 2010 року з
правом дострокового виконання.

Як вбачається з письмових пояснень
працівників позивача ОСОБА_4 від 20.11.2011
року та ОСОБА_5 від 02.12.2011 року, а також
стверджується довідкою позивача від
09.12.2011 року № б/н. (а.с.40-42) монтаж
припливно-витяжної вентиляції було
здійснено у період з 24 січня 2011 року по
28 лютого 2011 року після повідомлення
замовника про можливість виконання
робіт.

Відповідно до п. 2.3 договору документом
що підтверджує приймання виконаних
робіт є підписаний підрядником та
затверджений замовником Акт виконаних
підрядних робіт.

Матеріалами справи підтверджується, що
28 лютого 2011 року позивачем та
відповідачем підписано Акт
здачі-приймання робіт до Договору №
105.10 від 29.07.2010 року (а.с.14).

Як вбачається із п. 2.4 договору підряду
підрядник по завершенні роботи передає
замовнику два примірники Акту
приймання-передачі виконаних робіт.
Замовник протягом 5-ти календарних днів
з моменту отримання Акту
приймання-передачі перевіряє обсяги
виконаних робіт, їх якість та
відповідність умовам договору та
підписує Акт приймання-передачі, після
чого повертає один екземпляр Акту
підряднику або надає підряднику
мотивовану письмову відмову від
підписання Акту з вказівкою на
недоліки, виявлені у виконаних роботах.
За таких умов, зважаючи на наведене у
своїй сукупності, відповідач за
наявності претензій до виконання робіт
зобов'язаний був вказати про це в Акті.

Судом першої інстанції встановлено, що
у Акті зафіксовано наступне:
"Перераховано аванс - 31 000,00 грн., в т.ч.
ПДВ - 5 166,67 грн. Належить перерахувати на
розрахунковий рахунок Виконавця за
виконані роботи по Договору 31000,00 грн. з
врахуванням ПДВ, в т.ч. ПДВ - 5 166,67 грн.".

Отже відповідач, підписуючи Акт,
будь-яких претензій з приводу
виконання підрядних робіт не заявляв.

Положеннями п. 3.4. договору визначено,
що розрахунок за виконані роботи
Замовник проводить протягом 5-ти
календарних днів з моменту
затвердження ним Акту виконаних робіт
відповідно до п. 2.3 Договору.

З матеріалів справи вбачається та
встановлено судом першої інстанції, що
15.04.2011 року ТОВ «Кампен» в рахунок
виконання взятих на себе зобов'язань за
договором перераховано на користь
Міжрегіональної науково-виробничої
асоціації підприємств "Авіокон проект"
тільки 15 000,00 грн.

В зв'язку з наявністю заборгованості
відповідача перед позивачем,
наприкінці вересня 2011 року позивач
скерував на адресу відповідача
претензію від 16.09.2011 року вих. № 577 про
перерахування решти суми
заборгованості на суму 16 000,00 грн., яку,
як це стверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення,
відповідач отримав 29.09.2011 року.
Належних та допустимих доказів
реагування відповідача на цю претензію
учасниками процесу не надано.

На час прийняття судом рішення
відповідачем не надано доказів оплати
основної суми боргу в розмірі 16 000, 00
грн.

Згідно із п.п. 1, 2 ст. 11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини. Порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п.1 ст.193 ГК України та
ст..526 ЦК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору. А за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання відповідно до
вимог, що у певних умовах ставляться.
При цьому, до виконання господарських
договорів застосовуються положення ЦК
України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Цивільного кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно ставляться
(ст. 525 ЦК України).

Згідно із ст.599 ЦК України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно із ч.1 ст.612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Відповідно до ч.1 ст.632 ЦК України ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін.

У випадках, встановлених законом,
застосовуються ціни (тарифи, ставки
тощо), які встановлюються або
регулюються уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування.

Згідно із ч.1 ст.837 ЦК України за
договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч.1 ст.854 ЦК України, якщо
договором підряду не передбачена
попередня оплата виконаної роботи або
окремих її етапів, замовник
зобов'язаний сплатити підрядникові
обумовлену ціну після остаточної здачі
роботи за умови, що роботу виконано
належним чином і в погоджений строк,
або за згодою замовника - достроково.

Приписами ч.1 ст.875 ЦК України
встановлено, що за договором
будівельного підряду підрядник
зобов'язується збудувати і здати у
встановлений строк об'єкт або виконати
інші будівельні роботи відповідно до
проектно-кошторисної документації, а
замовник зобов'язується надати
підрядникові будівельний майданчик
(фронт робіт), передати затверджену
проектно-кошторисну документацію, якщо
цей обов'язок не покладається на
підрядника, прийняти об'єкт або
закінчені будівельні роботи та
оплатити їх.

Згідно із ч.1 ст.882 ЦК України замовник,
який одержав повідомлення підрядника
про готовність до передання робіт,
виконаних за договором будівельного
підряду, або, якщо це передбачено
договором, - етапу робіт, зобов'язаний
негайно розпочати їх прийняття.

Передання робіт підрядником і
прийняття їх замовником оформляється
актом, підписаним обома сторонами. У
разі відмови однієї із сторін від
підписання акта про це вказується в
акті і він підписується другою
стороною; акт, підписаний однією
стороною, може бути визнаний судом
недійсним лише у разі, якщо мотиви
відмови другої сторони від підписання
акта визнані судом обґрунтованими (ч.4
ст.882 ЦК України).

Статтею 599 Цивільного кодексу України
визначено, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Як зазначалось вище та правомірно
зазначено судом першої інстанції,
позивачем зобов»язання щодо виконання
підрядних робіт згідно договору
підряду №105.10 від 29.07.2010р. виконано у
повному обсязі, замовник (відповідач у
справі) за виконані послуги частково в
сумі 16 000,00грн. не сплатив, чим порушив
зобов'язання щодо оплати за виконані
роботи. В матеріалах справи відсутні та
сторонами не надані докази здійснення
відповідачем оплати зазначеного боргу,
отже позовні вимоги щодо стягнення з
відповідача на користь позивача 16
000,00грн. основного боргу судом першої
інстанції обгрунтовано задоволено.

Згідно з ст.ст. 549, 611, 625 Цивільного
кодексу України, ст.230 Господарського
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: сплата неустойки;
пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання;
штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання;
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу
України визначено, що нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Відповідно до ст.ст.1,3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін;
розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно із ст.625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання; боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до п.5.2 договору за
невиконання або неналежне виконання
своїх договірних зобов'язань винна
сторона несе відповідальність,
передбачену чинним законодавством
України та даним договором.

Як вбачається із матеріалів справи,
06.02.2014 року за вх.№5251/14 позивач подав
заяву про зміну розміру позовних вимог
(а.с.53-56), в якій просить стягнути з
відповідача 19 630,90 грн. заборгованості,
з яких 16 000,00 грн. - основний борг; 1 511,79
грн. - пеня; 671,87 грн. - інфляційні втрати;
1447,24 грн. - 3% річних, а також 1 411,50 грн.
судового збору.

Щодо посилань скаржника в
апеляційній скарзі на те, що судом
першої інстанції не взято до уваги
відсутність вимоги про стягнення пені
та порушення позивачем терміну
виконання робіт як підставу для
зменшення розміру стягуваних сум пені,
3% річних та інфляційних судова колегія
зазначає наступне.

Статтею 230 ГК України передбачено, що
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно зі ст.549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язань.

За приписами ч.2 ст. 551 ЦК України, якщо
предметом неустойки є грошова сума, її
розмір встановлюється договором або
актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Таким чином, неустойка за своєю
правовою природою є забезпеченням
виконання зобов'язань та штрафною
санкцією.

Відповідно до ст.547 ЦК України правочин
щодо забезпечення виконання
зобов'язання, в тому числі і неустойка,
вчинюється у письмовій формі,
недодержання якої тягне за собою
нікчемність зазначеного правочину.

Частиною 4 статті 231 ГК України
передбачено, що у разі якщо розмір
штрафних санкцій законом не визначено,
санкції застосовуються в розмірі,
передбаченому договором.

З урахуванням зазначеного, штрафні
санкції (неустойка, пеня, штраф) можуть
стягуватися тільки у випадку
встановлення їх розміру в договорі чи в
законі.

Частиною 4 статті 179 Господарського
кодексу України встановлено, що при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
передбачено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Враховуючи наведене, судом першої
інстанції правомірно стягнено з
відповідача пеню в розмірі1 511,79 грн. за
порушення зобов»язання.

Окрім того, відповідно до п.1.8.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №14 від
17.12.2013 року «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов»язань» попереднє, до
подання позову до господарського суду,
звернення кредитора до боржника з
вимогою про сплату сум пені,
інфляційних нарахувань та процентів
річних не передбачено законом і тому не
є обов'язковим. Отже, неподання
позивачем (кредитором) доказів такого
звернення не тягне за собою відмови в
задоволенні відповідних позовних
вимог.

З огляду на викладене, посилання
відповідача на п.1.7 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №14
від 17.12.2013 року, в якій наголошено на
необхідності направлення вимоги в
порядку ст. 530 ЦК України, а також що
подання позовної заяви до
господарського суду та направлення її
копії боржнику не можуть розглядатися
як вимога, не можуть бути при прийнятті
рішення по даній справі взяті до уваги,
оскільки, як зазначено у цьому пункті,
поняття вимоги розглядається у даному
роз'ясненні у розумінні норми ст. 530 ЦК
України, тобто якщо в договорі не
встановлено строку (терміну), у який
повинно бути виконане грошове
зобов'язання, а, як зазначено вище, у п.3.4
договору визначено, що розрахунок за
виконання робіт замовником
проводиться протягом 5-ти календарних
днів з моменту затвердження ним Акту
виконаних робіт відповідно до п.2.3
договору. Отже, вищезазначене
роз'яснення не стосується виконання
сторонами п.5.3 договору.

Не відповідає дійсності твердження
скаржника, що вимоги щодо сплати пені в
претензії вих.№577 від 16.09.2011р.,
направленій скаржнику не міститься,
оскільки в останньому абзаці претензії
зазначено, що у разі невиконання
заявлених у цій претензії вимог до 22
вересня 2011 року у повному обсязі
позивач, зокрема, буде змушений
звернутися до господарського суду за
примусовим задоволенням вимог, що
призведе до збільшення боргу на суму
пені 1% від суми заборгованості за
кожний день прострочення.

Окрім того, не беруться до уваги
посилання скаржника на те, що, згідно ч.1
ст.233 ГК України, у разі, якщо належні до
сплати штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій. При
цьому, повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції правомірно
встановив, вирішуючи питання про
зменшення розміру неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що чинним законодавством
України не передбачено право суду
зменшувати розмір стягнення 3% річних
та інфляційних втрат, що передбачені ч.2
ст. 625 ЦК України, оскільки ці суми не є
неустойкою. Також, ні умовами договору,
ні чинним законодавством України не
передбачено, що підрядник за договором
підряду повинен нести витрати за
експлуатацію об'єкта замовником за час
виконання робіт на об'єкті замовника,
адже тільки за домовленістю сторін,
належні та допустимі докази наявності
якої повинні бути надані суду, можливо,
за відповідних обставин, накласти на
підрядника обов'язок щодо оплати
охорони об'єкта замовника.

З огляду на викладене, судом правомірно
залишено без задоволення прохання
відповідача зменшити розмір пені, 3%
річних та інфляційних, що підлягають до
стягнення на суму 1 240,80 грн. з
урахуванням встановленого судом факту
порушення позивачем виконання своїх
зобов'язань та понесеними у зв'язку з
цим витратами ТОВ "Кампен", оскільки,
скаржником не надано в суд першої та
апеляційної інстанції належних та
допустимих доказів того, що порушення
позивачем строків виконання своїх
зобов'язань призвели до обов'язку
позивача щодо відшкодування
відповідачу понесених витрат по
поточному утриманню об'єкта, оскільки
таке зменшення не передбачено ні
договором між сторонами, ні чинним
законодавством України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи встановлення судом першої
інстанції прострочення грошового
зобов'язання відповідачем, ним
зроблено правильний висновок щодо
задоволення вимог про стягнення 671,87
грн. інфляційних втрат та 1
447,24 грн. - 3% річних.

Відповідно до вимог ст.4.-7
Господарського процесуального кодексу
України судові рішення приймаються за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто
відповідності висновків, викладених у
судовому акті, дійсним обставинам
справи реалізується також положеннями
ст.43 Господарського процесуального
кодексу України, згідно з якою
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно із ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Доводи наведені скаржником в
апеляційній скарзі не спростовують
висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний
господарський суд прийшов до висновку
про те, що рішення прийняте із
дотриманням норм законодавства та у
відповідності до обставин справи, а
тому підстав для його зміни чи
скасування колегія суддів не вбачає.

Господарські витрати, відповідно до ст.
49 ГПК України слід покласти на
скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський
суд П О С Т А Н О В И В:

1.Рішення господарського суду
Львівської області від 06.02.2014р. у справі
№5015/7241/11 залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

3.Справу направити у господарський суд
Львівської області.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 05.05.2014р..

Головуючий-суддя
Галушко Н.А

Суддя
Михалюк О.В.

Суддя
Орищин Г.В.