ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року Справа № 5002-28/3338-2011
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого суддіКорсака В.А. суддів
Данилової М.В., Данилової
Т.Б.розглянувши матеріали касаційної
скарги Приватного акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів профспілок
"Укрпрофздоровниця"на
постановуСевастопольського
апеляційного господарського суду від
18.12.2013у справі № 5002-28/3338-2011
Господарського суду Автономної
Республіки Крим за позовомЗаступника
прокурора міста Ялта в інтересах
держави в особі Фонду державного майна
Українидо 1. Виконавчого комітету
Ялтинської міської ради, 2. Приватного
акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України "Укрпрофздоровниця"
третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідачів Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Лівадійське подвір'я"про визнання
недійсним рішення та спонукання до
повернення майнав судовому засіданні
взяли участь представники :-
позивачаДемиденко О.А.- відповідача-1не
з'явився- відповідача-2Лисенко Я.О.-
третьої особине з'явився- Генеральної
прокуратури УкраїниТомчук М.О.В С Т А Н
О В И В:

В серпні 2011 року Заступник прокурора м.
Ялти в інтересах держави в особі Фонду
державного майна України звернувся до
Господарського суду Автономної
Республіки Крим з позовною заявою до
Виконавчого комітету Ялтинської
міської ради та Приватного
акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
"Укрпрофоздоровниця", в якому просив
визнати недійсним рішення виконкому
Ялтинської міської ради № 431 (3) від
27.11.2001, яким за Закритим акціонерним
товариством лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
"Укрпрофздоровниця" зареєстровано
право власності на об'єкти нерухомого
майна санаторію "Лівадія", а саме :
спальні корпуси № 2 (літ. Б), № З (літ. В),
лікувальний корпус № 4 (літ. Г), клуб
їдальня (літ. Д), спальний корпус № 6
(літ. Е), № 7 (літ. Ж), лікувальний корпус
№ 8 (літ. З), спальний корпус № 9 (літ. И),
№ 10 (літ. К), № 11 (літ. Л), водолечебницю
(літ. М), аерофотарій (літ. Н), що
розташовані за адресою: м. Ялта, вул.
Батурина, 44; 2) визнати право власності
за державою в особі Фонду державного
майна України на об'єкти нерухомого
майна санаторію "Лівадія", а саме:
спальні корпуси № 2 (літ. Б), № 3 (літ. В),
лікувальний корпус № 4 (літ. Г), клуб
їдальня (літ. Д), спальний корпус № 6
(літ. Е), № 7 (літ. Ж), лікувальний корпус
№ 8 (літ. З), спальний корпус № 9 (літ. И),
№ 10 (літ. К), № 11 (літ. Л), водолечебницю
(літ. М), аерофотарій (літ. Н), що
розташовані за адресою: м. Ялта, вул.
Батурина, 44; 3) зобов'язати ЗАТ ЛОЗПУ
"Укрпрофоздоровниця" повернути Фонду
державного майна України об'єкти
нерухомого майна санаторію "Лівадія", а
саме: спальні корпуси № 2 (літ. Б), № З
(літ. В), лікувальний корпус № 4 (літ. Г),
клуб їдальня (літ. Д), спальний корпус №
6 (літ. Е), № 7 (літ. Ж), лікувальний корпус
№ 8 (літ. З), спальний корпус № 9 (літ. И),
№ 10 (літ. К), № 11 (літ. Л), водолечебницю
(літ. М), аерофотарій (літ. Н), що
розташовані за адресою: м. Ялта, вул.
Батурина, 44 (з урахуванням заяви
про збільшення позовних вимог від
22.08.201, яка прийнята судом, т.1., а.с. 15-20).

Рішенням Господарського суду
Автономної Республіки Крим від 13.10.2011
(суддя Лукачов С.О.), залишеним без змін
постановою Севастопольського
апеляційного господарського суду від
18.12.2013 (у складі головуючого Євдокімова
І.В., суддів Котлярової О.Л., Сікорської
Н.І.) у справі № 5002-28/3338-2011 позов
задоволено частково.

Визнано недійсним рішення виконавчого
комітету Ялтинської міської ради
№ 431 (3) від 27.11.2001, яким за ЗАТ ЛОЗПУ
"Укрпрофоздоровниця" зареєстровано
право власності на об'єкти нерухомого
майна санаторію "Лівадія", а саме :
спальні корпуси № 2 (літ. Б), № 3 (літ. В),
лікувальний корпус № 4 (літ. Г), клуб
їдальня (літ. Д), спальний корпус № 6
(літ. Е), № 7 (літ. Ж), лікувальний корпус
№ 8 (літ. З), спальний корпус № 9 (літ. И),
№ 10 (літ. К), № 11 (літ. Л), водолечебницю
(літ. М), аерофотарій (літ. Н), що
розташовані за адресою: м. Ялта, вул.
Батурина, 44. Визнано право власності за
Державою в особі Фонду державного
майна України на об'єкти нерухомого
майна санаторію "Лівадія", а саме:
спальні корпуси № 2 (літ. Б), № 3 (літ. В),
лікувальний корпус № 4 (літ. Г), клуб
їдальня (літ. Д), спальний корпус № 6
(літ. Е), № 7 (літ. Ж), лікувальний корпус
№ 8 (літ. З), спальний корпус № 9 (літ. И),
№ 10 (літ. К), № 11 (літ. Л), водолечебницю
(літ. М), що розташовані за адресою: м.
Ялта, вул. Батурина, 44.

В частині позовних вимог про визнання
права власності за державою в особі
Фонду державного майна України на
об'єкт нерухомого майна санаторію
"Лівадія", а саме: аерофотарій (літ. Н),
розташований за адресою: м. Ялта, вул.
Батурина, 44 - в задоволенні позову
відмовлено.

Зобов'язано Приватне акціонерне
товариство лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
"Укрпрофоздоровниця" повернути Фонду
державного майна України об'єкти
нерухомого майна санаторію "Лівадія", а
саме: спальні корпуси № 2 (літ. Б), № 3
(літ. В), лікувальний корпус № 4 (літ. Г),
клуб їдальня (літ. Д), спальний корпус №
6 (літ. Е), № 7 (літ. Ж), лікувальний корпус
№ 8 (літ. З), спальний корпус № 9 (літ.
И), № 10 (літ. К), № 11 (літ. Л),
водолечебницю (літ. М), що розташовані
за адресою: м. Ялта, вул. Батурина, 44.

В частині позовних вимог про
зобов'язання Приватне акціонерне
товариство лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
"Укрпрофоздоровниця" повернути Фонду
державного майна України об'єкт
нерухомого майна санаторію "Лівадія", а
саме: аерофотарій (літ. Н), розташований
за адресою: м. Ялта, вул. Батурина, 44 - в
задоволенні позову відмовлено.
Стягнуто з відповідачів судові
витрати.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішенням, Приватне акціонерне
товариство лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
"Укрпрофоздоровниця" звернулось до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити
повністю.

Фонд державного майна України,
Виконавчий комітет Ялтинської міської
ради не скористались правом, наданим
статтею 1112 Господарського
процесуального кодексу України, не
надіслали свої відзиви на касаційну
скаргу, що в силу положень зазначеної
статті не перешкоджає перегляду
судового акту, що оскаржується.

Виконавчий комітет Ялтинської міської
ради та Товариство з обмеженою
відповідальністю "Лівадійське
подвір'я" не реалізували процесуальне
право на участь у судовому засіданні
суду касаційної інстанції, хоча про час
та місце його проведення були
повідомлені належним чином.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
юридичну оцінку встановлених
фактичних обставин, проаналізувавши
правильність застосування
господарськими судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського
суду України вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково,
виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що після розпаду СРСР
правонаступником Української
республіканської Ради профспілок
стала Рада Федерації незалежних
профспілок України, правонаступником
якої, в свою чергу є Федерація
професійних спілок України.

Рішенням Виконавчого комітету
Ленінської районної Ради міста Києва
№ 1971 від 23.12.1991 зареєстровано
Закрите акціонерне товариство
"Укрпрофоздоровниця", яке створено на
майні засновників Федерації
професійних спілок України та Фонду
соціального страхування України з
тимчасової втрати працездатності. При
цьому, вкладом Федерації професійних
спілок України є основні фонди та
оборотні кошти санаторно-курортних
закладів, підприємств і організацій
профспілок загальною вартістю 751 234 350
грн., що становить 92,92 % розміру
статутного фонду.

27 листопада 2001 рішенням Виконавчого
комітету Ялтинської міської ради
№ 431(3) вирішено оформити право
власності на об'єкти нерухомого майна
санаторію "Лівадія" за Закритим
акціонерним товариством
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
"Укрпрофоздоровниця" та видати
свідоцтва про право власності
відповідно до додатку. Доручено Бюро
технічної інвентаризації (Осіпенко)
провести правову реєстрацію (т.1, а.с. 8,
84).

24 грудня 2001 року між Закритим
акціонерним товариством
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України "Укрпрофздоровниця"
(продавцем) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Лівадійське
подвір'я" (покупцем) укладено договір
купівлі-продажу № /141, який
затверджено головою правління ЗАТ
"Укрпрофоздоровниця" (т.1, а.с. 23-26). За
умовами цього договору, продавець
продає, а покупець купує нежитлове
приміщення аерофотарію санаторію
"Лівадія" (об'єкт продажу), який
розташовано на території санаторію за
адресою: м. Ялта, смт. Лівадія, вул.
Батурина, б. 44, літер "Н". Покупець
зобов'язується прийняти об'єкт продажу
та сплатити за нього ціну у
відповідності з умовами, визначеними в
даному договорі. Об'єкт продажу включає
в себе будову загальною площею 230,9 кв.
м., розташовану на закріпленій
земельній ділянці, який знаходиться у
постійному користуванні санаторія
"Лівадія" відповідно Державного акту на
право користування землею серії ІІ-КМ
№ 001974 від 22.11.1996. Об'єкт продажу
належить ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" на
підставі свідоцтва на право власності
№ 1004, виданого 04.12.2001 Бюро технічної
інформації м. Ялти, реєстровий номер 409.

27 грудня 2001 року зазначене майно було
передано Товариству з обмеженою
відповідальністю "Лівадійське
подвір'я" за актом приймання-передачі
нежитлового приміщення аерофатарія
санаторію "Лівадія", який погоджено
генеральним директором ДП "Ялтакурорт"
та затверджено головою Правління ЗАТ
"Укрпрофоздоровниця" (т.1., а.с.27).

07 лютого 2002 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Лівадійське
подвір'я" звернулось до Ялтинського
бюро технічної інвентаризації з
проханням зареєструвати договір
купівлі-продажу № /141 від 24.12.2001
нежитлового приміщення аерофотарію
санаторію "Лівадія", який розташовано
на території санаторію за адресою: м.
Ялта, смт. Лівадія, вул. Батурина, б. 44,
літер "Н", про що свідчить відповідний
лист (т.1., а.с.28).

В своєму позові прокурор послався на
те, що рішення Виконавчого комітету
Ялтинської міської ради № 431(3), яким
оформлено за Закритим акціонерним
товариством лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
"Укрпрофздоровниця", право власності на
майно не відповідає вимогам
законодавства, оскільки це майно є
державною власністю і вибуло з
володіння держави поза її волею. На
думку прокурора, зазначене рішення
підлягає визнанню недійсним, а майно -
поверненню у державну власність в
особі Фонду державного майна України.
Матеріально-правовою підставою позову
прокурор визначив статті 387, 388, 392, 393, 1212
Цивільного кодексу України.

Задовольняючи позов в частині визнання
недійсним рішення про оформлення права
власності та повернення майна, суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що спірне майно, яке було передане до
статутного фонду закритого
акціонерного товариства лікувально -
оздоровчих закладів профспілок
України "Укрпрофоздоровниця" є
державною власністю і вибуло з
володіння держави поза її волею. За
висновками судів, Фонд державного
майна України уповноважений
здійснювати функції держави у спірних
відносинах.

Підставою для відмови у задоволенні
решти позовних вимог, став висновок
судів про те, що частина майна фактично
знаходиться у користуванні третьої
особи, вимоги до якої, в межах даного
судового розгляду, не заявлені.

Колегія суддів вважає, що зазначені
висновки судів попередніх інстанцій є
передчасними та такими, що не повністю
відповідають вимогам діючого
законодавства, враховуючи наступне.

Вирішуючи питання щодо права власності
на об'єкти нерухомого майна судами
попередніх інстанцій не з'ясовано, хто
є власником або користувачем земельної
ділянки, на якій вони розташовані на
час вирішення цього спору. В той же час,
зазначені обставини мають значення для
правильного вирішення цього спору,
оскільки спір може зачіпати права
власника земельної ділянки, на якій
розташовано спірні об'єкти нерухомого
майна.

Відповідно до пункту 2.15. постанови
пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин" № 6 від 17.05.2011 (із
змінами і доповненнями) оскільки зі
змісту статей 12, 17 Земельного кодексу
України вбачається, що розпорядження
землями територіальної громади та
землями державної власності (в межах,
визначених ЗК України), у тому числі
надання їх у користування, належить до
повноважень органів місцевого
самоврядування і органів виконавчої
влади та здійснюється відповідно до
вимог цього Кодексу, то в будь-якому
спорі, що стосується права
користування земельною ділянкою,
належною до земель державної чи
комунальної власності, суд має
залучити до участі у справі
відповідний орган виконавчої влади чи
орган місцевого самоврядування як
уповноважений орган власника
земельної ділянки.

Відповідно до статті 27 Господарського
процесуального кодексу України, треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору, можуть вступити
у справу на стороні позивача або
відповідача до прийняття рішення
господарським судом, якщо рішення з
господарського спору може вплинути на
їх права або обов'язки щодо однієї з
сторін. Їх може бути залучено до участі
у справі також за клопотанням сторін,
прокурора. Якщо господарський суд при
прийнятті позовної заяви, вчиненні дій
по підготовці справи до розгляду або
під час розгляду справи встановить, що
рішення господарського суду може
вплинути на права і обов'язки осіб, що
не є стороною у справі, господарський
суд залучає таких осіб до участі у
справі як третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору.
Питання про допущення або залучення
третіх осіб до участі у справі
вирішується господарським судом, який
виносить з цього приводу ухвалу.

Суди попередніх інстанцій не залучили
до участі у справі відповідний орган
виконавчої влади чи орган місцевого
самоврядування як уповноважений орган
власника земельної ділянки, на якій
розташовані спірні об'єкти, хоча спір
може вплинути на його права та
обов'язки щодо однієї з сторін.

Судом першої інстанції також
встановлено, що Закрите акціонерне
товариство "Укрпрофоздоровниця", до
статутного фонду якого було передане
спірне майно, було створене за рахунок
внесків Федерації незалежних
профспілок України (правонаступником
якої є Федерація профспілок України) та
Фонду соціального страхування України
з тимчасової втрати працездатності.
При цьому, зазначені особи до участі у
справі не залучені, хоча даний судовий
спір може вплинути на їх права та
обов'язки щодо однієї з сторін.
Відповідна ухвала суду про залучення
цих осіб до участі у справі в
матеріалах справи відсутня.

Колегія суддів також вважає необхідним
звернути увагу щодо питання
застосування позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу (стаття 256
Цивільного кодексу України).

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
(частина перша статті 261 Цивільного
кодексу України).

В пункті 4.1. своєї постанови № 10 від
29.05.2013 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів" пленум
Вищого господарського суду України
роз'яснив, що початок перебігу позовної
давності визначається за правилами
статті 261 Цивільного кодексу України.
Якщо у передбачених законом випадках з
позовом до господарського суду
звернувся прокурор, що не є позивачем,
то позовна давність обчислюватиметься
від дня, коли про порушення свого права
або про особу, яка його порушила,
довідався або мав довідатися саме
позивач, а не прокурор. У таких випадках
питання про визнання поважними причин
пропущення позовної давності може
порушуватися перед судом як
прокурором, так і позивачем у справі.

Місцевий господарський суд зробив
висновок про те, що позовна давність в
даному випадку не пропущена, виходячи з
того, що прокуратурі області, яка
подала позов, про порушення інтересів
держави стало відомо в ході проведення
відповідної перевірки.

Зазначений висновок не можна визнати
достатньо обґрунтованим з огляду на те,
що стаття 261 Цивільного кодексу України
пов'язує початок перебігу з
виникненням права на позов саме у
особи, право якої порушено, тобто в
даному разі - у Фонду державного майна
України, а не у прокурора, який є
самостійним учасником судового
процесу.

В свою чергу, апеляційний
господарський суд, переглядаючи
рішення місцевого господарського суду,
не виявив вказаних порушень. Постанова
суду апеляційної інстанції взагалі не
містить ніяких висновків з цього
приводу.

Таким чином, суди попередніх інстанцій
належним чином не встановили коли саме
було порушено право позивача та коли
він дізнався про порушення свого права.

Частиною другою статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України визначено, що касаційна
інстанція не має права встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази.

Висновок судів попередніх інстанцій
про наявність підстав для повернення
майна колегія вважає недостатньо
обґрунтованим, оскільки судами не
зазначено на підставі якої правової
норми ґрунтується такий висновок суду.

Відповідно до пунктів 1, 2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України "Про судове рішення" № 6 від
23.03.2012 рішення з господарського спору
повинно прийматись у цілковитій
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення має бути викладено чітко,
зрозуміло, грамотно (тобто не містити
граматичних і стилістичних помилок,
виправлень).

Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого:

- чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються;

- чи не виявлено у процесі розгляду
справи інших фактичних обставин, що
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин;

- яка правова кваліфікація відносин
сторін, виходячи з фактів, установлених
у процесі розгляду справи, та яка
правова норма підлягає застосуванню
для вирішення спору.

Оскаржувані в касаційному порядку
судові рішення наведеним вимогам не
відповідають.

Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні господарського суду чи
відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково
перевіряти докази (частина 2 статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України).

Відповідно до пункту 3 статті 1119
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція за
результатами розгляду касаційної
скарги має право скасувати рішення
першої інстанції або постанову
апеляційної інстанції і передати
справу на новий розгляд.

За таких обставин, касаційна скарга
підлягає задоволенню частково, а
судові рішення попередніх інстанцій -
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити
частково.

Постанову Севастопольського
апеляційного господарського суду від
18.12.2013 та рішення Господарського суду
Автономної Республіки Крим від 13.10.2011 у
справі № 5002-28/3338-2011 скасувати.

Справу № 5002-28/3338-2011 направити на новий
розгляд до Господарського суду
Автономної Республіки Крим.

Головуючий суддя
В.А. Корсак

С у д д і
М.В. Данилова

Т.Б. Данилова