м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/993/14 17.03.14

За позовомЗаступника прокурора міста
Києва в інтересах держави в особі Фонду
державного майна УкраїнидоОб'єднання
профспілок, організацій профспілок у м.
Києві "Київська міська рада
профспілок"за участю третіх осіб, які
не заявляють самостійних вимог на
предмет спору, на стороні:
відповідача:1. Підприємства
"Дитячо-юнацький учбово-спортивний
центр профспілок м. Києва "Авангард" 2.
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Деміс Груп"позивача3.
Міністерства молоді та спорту
Українипровизнання права
власностіСуддя Бойко Р.В.

Представники сторін:

від позивача:Мацева Ю.С.від
відповідача:Петренко І.В.від третьої
особи 1:Головненко Д.О., Дегтярьов О.Ф.,
Хорьков О.Г.від третьої особи 2:не
з'явивсявід третьої особи 3:Йовжій
О.М.від прокуратури:Ткаченко Т.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник прокурора міста Києва в
інтересах держави в особі Фонду
державного майна України (надалі -
"Фонд") звернувся до господарського
суду міста Києва із позовом до
Об'єднання профспілок, організацій
профспілок у м. Києві "Київська міська
рада профспілок" (надалі - "Об'єднання")
про визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
нерухоме майно - будівля льодового
палацу площею 8 422,80 кв.м., розташована за
адресою: м. Київ, вул. Мельникова, 46 (літ.
А), є власністю держави та Об'єднанню у
встановленому законом порядку не
передавалося, а тому володіння та
розпорядження ним відповідачем
фактично оспорює таке право держави, у
зв'язку з чим прокурор вказує на
наявність підстав для визнання за
державою в особі Фонду державного
майна України права власності на
спірне майно.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 28.01.2014 р. порушено провадження
у справі, залучено до участі у справі в
якості третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача: Підприємство
"Дитячо-юнацький учбово-спортивний
центр профспілок м. Києва "Авангард",
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Деміс груп", розгляд
справи призначено на 03.03.2014 р.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 30.01.2014 р. було вжито заходів до
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на спірне майно.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 03.03.2014 р. залучено до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні позивача -
Міністерство молоді та спорту України,
та у зв'язку із клопотаннями
відповідача, третьої особи 1 розгляд
справи відкладено до 17.03.2014 р.

17.03.2014 р. через канцелярію суду
Товариством з обмеженою
відповідальністю "WM - Україна" було
подано клопотання про вступ у справу в
якості третьої особи без самостійних
вимог на стороні позивача за змістом
якого вказував на те, що рішення у даній
справі може вплинути на його права
обов'язки з огляду на існування між ним
та Підприємством "Дитячо-юнацький
учбово-спортивний центр профспілок м.
Києва "Авангард" договору №1 про
закупівлю робіт за державні кошти
відповідно до якого заявник
зобов'язався виконати роботи із
реконструкції спірного майна.

Прокурор та представники позивача,
третьої особи 3 в судове засідання
з'явилися, позовні вимоги підтримують
та просять задовольнити їх повністю.

В судове засідання представник
відповідача з'явився, подав відзив на
позовну заяву за змістом якого в
задоволенні позову просить відмовити
повністю, вказує на те, що спірне майно
було збудовано за рахунок
профспілкових коштів та є його
власністю.

Представники третьої особи 1 в судове
засідання з'явилися, подали відзив на
позовну заяву за змістом якого в
задоволенні позову просять відмовити,
вказують на те, що право власності на
спірне майно за Об'єднанням було
визнано рішенням господарського суду
міста Києва від 24.11.2005 р. у справі №2/432,
що набрало законної сили.

Судом в задоволенні клопотання
Товариства з обмеженою
відповідальністю "WM - Україна" про вступ
у справу в якості третьої особи без
самостійних вимог на стороні позивача
відмовлено, оскільки заявником не
доведено, а судом не встановлено
існування обставин з якими приписи ст.
27 Господарського процесуального
кодексу України пов'язують можливість
залучення його в якості третьої особи
(підстав вважати, що рішення у даній
справі може вплинути на його права або
обов'язки).

Третя особа 2, повідомлена про час і
місце розгляду справи належним чином,
що підтверджується відміткою на
звороті ухвали суду та рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення, своїх повноважних
представників в судове засідання не
направила.

В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників учасників судового
процесу, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Спір у справі стосується права
власності на нерухоме майно - будівлю
льодового палацу площею 8 422,80 кв.м., що
розташована за адресою: м. Київ, вул.
Мельникова, 46 (літ. А) (на момент
будівництва - вул. Мельникова, 88).

При цьому, прокурор вказує на те, що
спірне майно є державною власність та у
визначеному законодавством порядку
відповідачу не передавалося, а тому
його використання та розпорядження
останнім свідчить про невизнання права
власності держави на таке майно, а
відповідач в свою чергу зазначає, що
спірне майно з моменту його створення
належало профспілкам СРСР та згідно
постанови Президії Ради Загальної
Конфедерації професійних спілок СРСР
№2-1а від 18.11.1990 р. перейшло до Федерації
незалежних профспілок України, якою в
подальшому і було закріплено його за
Київською міською радою профспілок
згідно постанови Президії Федерації
профспілок України №П-3-5 від 24.03.1993 р. із
змінами та доповнення, внесеними
постановою Президії Федерації
профспілок України №П-22-26 від 17.05.2005 р.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
учасників судового процесу, суд
приходить до висновку про наявність
правових підстав для задоволення
позовних вимог з огляду на наступне.

Із наявних в матеріалах справи
документів вбачається, що спірне
нерухоме майно було створено (введено в
експлуатацію) в 1981 році за наступних
обставин.

Рішенням виконавчого комітету
Київської міської Ради депутатів
трудящих №765 від 20.05.1974 р. "Про
відведення Київській обласній раді
добровільного спортивного товариства
"Зеніт" земельної ділянки під
будівництво закритого льодового катка
по вул. Мельникова, 88" постановлено
відвести Київській обласній раді
добровільного спортивного товариства
"Зеніт" земельну ділянку біля 0,7 га по
вулиці Мельникова №88 в
Шевченківському районі під
будівництво закритого льодового катка
для учбово-тренувальної роботи по
хокею і фігурному катанню. Земельну
ділянку відвести за рахунок території
добровільного спортивного товариства
"Авангард", що була раніше відведена під
спортивний комплекс (Згода ДСТ
"Авангард" від 12.12.1973 р. №935).

Постановою Секретаріату Української
республіканської ради профспілок "Про
будівництво штучного катка ДСТ "Зеніт"
в м. Києві" було погоджено пропозицію
Київської міської ради профспілок про
початок будівництва штучного
льодового катку по вул. Мельникова, 88 в
ІІ півріччі 1977 року в об'ємі 250,0 тис.
рублів, в т.ч. на будівельно-монтажні
роботи - 230,0 тис. рублів.

29.12.1981 р. державною приймальною
комісією було прийнято в експлуатацію
закінчений будівництвом критий
штучний льодовий каток ДСТ "Зеніт" по
вул. Мельникова, 88 в Шевченківському
районі м. Києва з поштовою адресою: вул.
Мельникова, 46, про що було складено акт
приймання в експлуатацію державною
приймальною комісією закінченої
будівництвом (реконструкцією) будівлі
(споруди) житлово-цивільного
призначення від 29.12.1981 р., затверджений
рішенням виконавчого комітету
Київської міської Ради народних
депутатів від 31.12.1981 р. №2086.

З наведених документів вбачається, що
замовником спірного будівництва
виступала Київська міська рада ДСТ
"Зеніт", правонаступником майнових прав
і обов'язків якого в подальшому стало
Об'єднання.

При цьому, із постанови Секретаріату
Української республіканської ради
профспілок "Про будівництво штучного
катка ДСТ "Зеніт" в м. Києві" вбачається,
що підставою для прийняття
відповідного рішення про будівництво
спірного майна було розпорядження Ради
Міністрів Української РСР від 01.02.1977 р.
про включення до плану на ІІ півріччя
1977 року будівництва критого штучного
льодового катка в м. Києві та виділення
Українській республіканській раді
профспілок для таких цілей 250,0 тис.
рублів, в т.ч. 230,0 тис. рублів на
будівельно-монтажні роботи, за рахунок
резервного фонду Ради Міністрів
Української РСР.

Тобто, фінансування будівництва
спірного майна здійснювалося державою
в особі Ради Міністрів Української РСР.

При цьому, будь-яких інших доказів на
підтвердження джерел фінансування
будівництва спірного майна (в т.ч. за
рахунок коштів профспілок) матеріали
справи не містяться, а представником
відповідача повідомлено, що довідки
про виділення коштів на будівництво
такого майна, які з його слів могли б
вказувати на виділення коштів
профспілок, не збереглися.

Відтак, підстави вважати, що спірне
майно було побудовано за інші ніж
державні кошти відсутні, а тому
посилання відповідача на те, що таке
майно повністю збудовано на кошти
профспілок є безпідставним та не
підтверджується матеріалами справи.

Більш того, із постанови Кабінету
Міністрів України від 29.11.2010 р. №1100 "Про
перерозподіл та передачу бюджетних
призначень у 2010 році", розпорядження
Кабінету Міністрів України від 13.07.2011 р.
№706-р "Про перерозподіл деяких видатків
та передачу бюджетних призначень,
передбачених у 2011 році Міністерству
фінансів", рішення Київської міської
ради від 08.02.2013 р. №3/9060 "Про бюджет міста
Києва на 2013 рік", рішення Київської
міської ради від 13.11.2013 р. №426/9914 "Про
внесення змін до рішення Київської
міської ради від 08.02.2013 р. №3/9060 "Про
бюджет міста Києва на 2013 рік"
вбачається, що фінансування державою
спірного майна з метою його
підтримання та реконструкції
продовжується і на станом на
сьогоднішній день.

Суд відзначає, що враховуючи створення
(будівництво) спірного майна за часів
існування Української РСР та
відсутність доказів укладення
будь-яких домовленостей щодо набуття
права власності на нього за наслідками
закінчення будівництва, то визначення
його власника має здійснюватися
виходячи саме з особи, за чиї кошти
відбувалося фінансування відповідного
будівництва.

Отже, спірне майно з моменту його
створення було в державній власності, а
тому могло бути відчужене виключно за
згоди власника (ст. 225 Цивільного
кодексу УРСР, ст. 4 Закону України "Про
власність").

При цьому, визначення в акті приймання
в експлуатацію державною приймальною
комісією закінченої будівництвом
(реконструкцією) будівлі (споруди)
житлово-цивільного призначення від
29.12.1981 р., затвердженого рішенням
виконавчого комітету Київської
міської Ради народних депутатів від
31.12.1981 р. №2086, замовником такого
будівництва ДСТ "Зеніт" не спростовує
наведеного висновку суду, адже надання
особі статусу замовника будівництва з
огляду на фінансування такого
будівництва іншою особою (в даному
випадку державою) та відсутність
будь-яких домовленостей не має своїм
наслідком набуття замовником права
власності на збудоване майно.

Посилання відповідача на положення
постанови Президії Ради Загальної
конференції професійних спілок СРСР
від 18.11.1990 р. "Про затвердження Договору
про закріплення прав по володінню,
користуванню і розпорядженню
профспілковим майном" не свідчить про
наявність волі держави чи
уповноваженого нею органу на передачу
спірного майна у власність будь-якій з
профспілкових організацій, оскільки
такі акти приймалися без волевиявлення
держави.

Тобто, власник (держава) не вчиняла дій,
спрямованих на передачу (відчуження)
спірного майна

Отже, правовий режим майна, збудованого
за державні кошти в 1981 році, не
змінювався та не міг змінитися лише у
зв'язку із створенням Федерації
незалежних професійних спілок України
та включення його в перелік переданого
Федерації майна.

Така зміна могла мати місце виключно у
спосіб, передбачений діючим
законодавством, а існування обставин з
якими законодавство передбачало
можливість вибуття права власності на
спірне майно відповідачем не надано.

Главою VI Декларації про державний
суверенітет України від 16.07.1990 р.
визначено, що весь економічний і
науково-технічний потенціал, що
створений на території України, є
власністю її народу.

Постановою Верховної Ради УРСР від
15.10.1990 р. "Про управління державним
майном Української РСР" встановлено, що
з метою захисту майнових прав та
інтересів республіки, ефективного
використання й збереження державного
майна в умовах переходу до ринкових
відносин і різноманітності форм
власності до прийняття Закону
Української РСР про Раду Міністрів
Української РСР покласти на Раду
Міністрів УРСР здійснення функцій по
управлінню державним майном
Української РСР, що є у
загальнореспубліканській власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
"Про власність" національне багатство
України: земля, її надра, повітряний
простір, водні та інші природні
ресурси, що знаходяться в межах
території України, природні ресурси її
континентального шельфу та виключної
(морської) економічної зони, основні
засоби виробництва у промисловості,
будівництві, сільському господарстві,
транспорті, зв'язку, житловий фонд,
будівлі та споруди, фінансові ресурси,
наукові досягнення, створена завдяки
зусиллям народу України частка в
загальносоюзному багатстві, зокрема в
загальносоюзних алмазному та
валютному фондах і золотому запасі,
національні, культурні та історичні
цінності, в тому числі й ті, що
знаходяться за її межами, є власністю
народу України.

Згідно із п. 1 постанови Кабінету
Міністрів України "Про розмежування
державного майна України між
загальнодержавною (республіканською)
власністю і власністю
адміністративно-територіальних
одиниць (комунальною власністю)" від
05.11.1991 р. №311, яка прийнята на виконання
постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990
р. "Про порядок введення в дію Закону
Української РСР "Про місцеві Ради
народних депутатів Української РСР та
місцеве самоврядування", від 26.03.1991 р.
"Про введення в дію Закону Української
РСР "Про власність", затверджено
перелік державного майна України, яке
передається до власності
адміністративно-територіальних
одиниць (комунальної власності), що
додається. Установлено, що державне
майно України, крім майна, яке належить
до комунальної власності, є
загальнодержавною (республіканською)
власністю.

Спірне майно не відноситься до майна,
яке підлягало передачі до комунальної
власності, а тому залишилося у
державній власності.

З урахуванням постанови Верховної Ради
України "Про управління майном
підприємств, установ та організацій, що
є у загальнодержавній власності" від
14.02.1992 р. функція по управлінню
державним майном покладена на Кабінет
Міністрів України, а після набрання
чинності постановою Верховної Ради
України "Про Тимчасове положення про
Фонд державного майна України" від
07.07.1992 р. - Фонд державного майна
України.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доказів надання уповноваженим
державним органом згоди на відчуження
спірного майна шляхом передачі його
Об'єднанню не надано, а тому згідно ст.
128 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 4, 33, 48,
55 Закону України "Про власність" (чинні
на момент закріплення майна за
Київською міською радою профспілок)
відсутні підстави вважати таке майно
правомірно набутим Об'єднанням.

Крім цього, відповідно до ст. 4 Закону
України "Про підприємства, установи та
організації союзного підпорядкування,
розташовані на території України"
встановлено, що рішення державних
органів, органів громадських,
політичних, кооперативних, інших
організацій і підприємств, посадових
осіб, а також договори та інші угоди,
прийняті чи здійснені на основі
законодавства СРСР щодо зміни власника
і форм власності, а також створення
акціонерних та спільних підприємств за
участю органів влади та управління
Союзу РСР після прийняття постанови
Верховної Ради України від 24.08.1991 р. "Про
проголошення незалежності України" без
узгодження з відповідними органами
управління, визначеними Кабінетом
Міністрів України, вважаються
недійсними.

Пунктом 1 постанови Верховної Ради
Української РСР "Про реалізації Закону
"Про економічну самостійність
Української РСР" від 03.08.1990 р. №143-ХІІ
встановлено, що всі дії суб'єктів
господарських відносин, які суперечать
державному суверенітету та
економічним інтересам Української РСР,
визнаються недійсними і забороняються.

Таким чином, як рішення Президії Ради
Загальної Конфедерації професійних
спілок СРСР, оформлене постановою №2-1а
від 18.11.1990 р., так і рішення Президії
Федерації профспілок України,
оформлені постановами №П-3-5 від 24.03.1993
р., №П-22-26 від 17.05.2005 р. є незаконними в
частинах, що стосуються спірного майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд не застосовує акти
державних та інших органів, якщо ці
акти не відповідають законодавству
України.

Встановлена судом незаконність актів
Президії Ради Загальної Конфедерації
професійних спілок СРСР та Президії
Федерації профспілок України
(постанови №2-1а від 18.11.1990 р., №П-3-5 від
24.03.1993 р., №П-22-26 від 17.05.2005 р.) в частинах,
що стосуються спірного майна, в силу
положень ч. 2 ст. 4 Господарського
процесуального кодексу України
виключає можливість їх застосування у
спорі.

При цьому, суд відзначає
безпідставність посилань прокурора на
недотримання постанов Верховної Ради
України "Про майнові комплекси та
фінансові ресурси громадських
організацій колишнього Союзу РСР,
розташовані на території України" від
10.04.1992 р. №2268 та "Про майно
загальносоюзних громадських
організацій колишнього Союзу РСР" від
04.02.1994 р. №3943, оскільки такі постанови
стосуються майна, яке належало на праві
власності громадським організаціям
колишнього Союзу РСР (в т.ч.
профспілкам), в той час як спірне майно
не вибувало із державної власності
(профспілки ніколи не набували права
власності на нього), а тому наведені
постанови не поширюються на спірні
правовідносини.

Також, не застосовується до даних
правовідносин дія постанови Верховної
Ради УРСР "Про захист суверенних прав
власності Української РСР" від 29.11.1990 р.
№ 506, якою до введення в дію Закону
Української РСР про роздержавлення
майна встановлено мораторій на
території республіки на будь-які зміни
форм власності і власника державного
майна, ініціаторами та учасниками яких
є органи державної влади і управління.
Вказаний нормативно-правовий акт
спрямований на заборону відчуження
державного майна за ініціативи чи за
участі органів державної влади, в той
час, як в даному випадку зміна форми
власності державного майна відбулася
без участі органів державної влади (з
порушенням ст. 128 Цивільного кодексу
УРСР, ст.ст. 4, 33, 48, 55 Закону України "Про
власність").

За таких обставин, спірне майно є
державною власністю, уповноваженим
органом управління яким є Фонд
державного майна України, вибуло з
володіння держави поза її волею, з
порушенням наведених норм
законодавства.

Посилання відповідача на рішення
господарського суду міста Києва від
24.11.2005 р. у справі №2/432 за позовом
Київської міської ради професійних
спілок до Головного управління
комунальної власності м. Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) та Підприємства
дитячо-юнацького учбово-спортивного
центру профспілок м. Києва "Авангард"
про визнання права власності, яким
визнано право власності відповідача на
спірне майно, як підтвердження
встановлення факту набуття останнім
права власності на спірне майно, судом
відхиляється з огляду на наступне.

За змістом частини 2 ст. 35
Господарського процесуального кодексу
України факти, встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори), за
винятком встановлених рішенням
третейського суду, під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

Відповідно до п. 2.6 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 р. №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" не потребують
доказування преюдиціальні факти, тобто
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори) у процесі розгляду
іншої справи, в якій беруть участь ті
самі сторони, в тому числі і в тих
випадках, коли в іншому спорі сторони
мали інший процесуальний статус
(наприклад, позивач у даній справі був
відповідачем в іншій, а відповідач у
даній справі - позивачем в іншій).

З огляду на викладені положення
вбачається, що умовою набуття фактами,
встановленими рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори) у процесі розгляду
однієї справи, преюдиціального
значення під час розгляду іншої справи
є участь у таких справах тих самих
сторін.

В той же час, суб'єктивний склад
учасників справи №2/432 та даної справи
не є тотожним.

Більш того, з огляду на те, що
Об'єднанням в якості відповідача у
справі №2/432 було визначено
Підприємство (відповідно до своїх
статутних документів було створено
Об'єднанням (позивач у справі №2/432) та
повністю підпорядковувалося йому),
яким було визнано позовні вимоги,
приймаються до уваги доводи прокурора
про те, що наведене може свідчити про
відсутність реального спору між
сторонами щодо права власності на
спірне майно та про те, що такий позов є
технічним, поданим з єдиною метою -
встановлення підстав для реєстрації
права власності на спірне майно.

Таким чином, правові підстави вважати
встановлені рішенням господарського
суду міста Києва від 24.11.2005 р. у справі
№2/432 факти преюдиціальними під час
розгляду даної справи відсутні.

Відповідно до статті 41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватись і розпоряджатись своєю
власністю. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Згідно із ст. 321 Цивільного кодексу
України право власності є непорушним;
ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні; особа може бути
позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

У відповідності до ст. 391 Цивільного
кодексу України власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Статтею 392 Цивільного кодексу України
передбачено, що власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Встановлені судом обставини
незаконності вибуття спірного майна із
власності держави та наступне
розпорядження ним відповідачем без
відповідних правових підстав свідчать
про невизнання останнім права
власності держави на спірне майно,
порушення її прав та законних
інтересів відносно такого майна, адже
на сьогоднішній день відповідач
фактично використовує титул власника
спірного майна, яким в дійсності є
держава, без існування законних для
цього підстав.

Отже, вимога прокурора про визнання за
державою в особі Фонду права власності
на спірне майно є правомірною.

З урахуванням положень п. 6 Прикінцевих
та перехідних положень Цивільного
кодексу України до вимог про визнання
права власності застосовується
положення Цивільного кодексу УРСР 1963 р.

Відповідно до ст. 71 Цивільного кодексу
УРСР загальний строк для захисту права
за позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

Згідно із ст. 76 Цивільного кодексу УРСР
перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.

Статтею 80 Цивільного кодексу УРСР
визначено, що закінчення строку
позовної давності до пред'явлення
позову є підставою для відмови в
позові. Якщо суд, арбітраж або
третейський суд визнає поважною
причину пропуску строку позовної
давності, порушене право підлягає
захистові.

Аналогічні норми містяться в ст.ст. 256,
257, 267 Цивільного кодексу України.

Із тексту позову вбачається, що про
існування спірних правовідносин
(незаконного володіння відповідачем
державним майном) прокурору стало
відомо фактично за наслідками
звернення Міністерства молоді та
спорту України, оформленого листом від
25.11.2013 р. №9/1075, до Генерального
прокурора України, а в судовому
засіданні представник відповідача на
зміг підтвердити відомості про те, що
прокурору було відомо про реєстрацію
за Об'єднанням права власності на
спірне майно до початку 2012 року.

Більш того, виділення в 2012-2013 роках
державних коштів на реконструкцію
спірного майна підтверджує той факт, що
держава усвідомлювала своє право
власності на таке майно та не знала про
проведення реєстрації такого права за
Об'єднанням.

Заступник прокурора міста Києва не був
учасником спірних правовідносин, а
доказів обізнаності його з наявністю
порушень інтересів держави в особі
Фонду державного майна України шляхом
заволодіння спірним майном, матеріали
справи не містять, а тому наведені
обставини визнаються судом поважною
причиною пропуску строку позовної
давності, що зумовлює висновок про
наявність підстав для захисту
порушеного права держави.

За таких обставин, позов заступника
прокурора міста Києва є обґрунтованим
та правомірним, що у сукупності із
поважністю причин пропуску строку
позовної давності та його відновлення
судом, свідчить про наявність підстав
для його задоволення у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати за розгляд даного спору
підлягаю стягненню в дохід Державного
бюджету України з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Заступник прокурора міста
Києва в інтересах держави в особі Фонду
державного майна України задовольнити
повністю.

2. Визнати право власності держави
України в особі Фонду державного майна
України (01133, м. Київ, вул. Кутузова, 18/9;
ідентифікаційний код 00032945) на будівлю
льодового палацу площею 8 422,80 кв.м., що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Мельника, 46 (літ. А).

3. Стягнути з Об'єднання профспілок,
організацій профспілок у м. Києві
"Київська міська рада профспілок" (м.
Київ, вул. Хрещатик, 16; ідентифікаційний
код 02670408) в дохід Державного бюджету
України судовий збір у розмірі 1 218 (одна
тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп.
Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання повного тексту рішення
- 24.03.2014 р.

Суддя
Р.В.
Бойко