ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року Справа № 911/1352/13

Вищий господарський суд України в
складі колегії

суддів:Грейц К.В. - головуючого
(доповідача), Бакуліної С.В., Глос
О.І.,розглянувши матеріали касаційної
скаргиФізичної особи - підприємця
ОСОБА_4на постановувід 18.03.2014Київського
апеляційного господарського судуу
справі Господарського суду Київської
області № 911/1352/13за позовомФізичної
особи - підприємця ОСОБА_4до:Відкритого
акціонерного товариства імені
Васильєватреті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача:1. ОСОБА_5 2. ОСОБА_6
прозобов'язання передати предмет
лізингу,за участю представників:
позивача - відповідача - третьої особи 1
- третьої особи 2 - ОСОБА_7 Тавенка Ю.С.
ОСОБА_8, ОСОБА_9 не з'явились не
з'явилисьВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Київської області від 02.10.2013 у справі
№911/1352/12 (суддя Бацуца В.М.), залишеним
без змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від
18.03.2014 (колегія суддів у складі
головуючого судді Кропивної Л.В.,
суддів Гаврилюка О.М., Іоннікової І.А.),
відмовлено в задоволенні позовних
вимог Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4 (далі - позивач) до Відкритого
акціонерного товариства імені
Васильєва (далі - відповідач), за участю
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
про зобов'язання відповідача передати
позивачеві предмет лізингу за
договором фінансового лізингу від
25.02.2000.

Позивач з постановою суду апеляційної
інстанції у справі не згоден, в поданій
касаційній скарзі просить її
скасувати, залишивши в силі рішення
місцевого господарського суду,
посилаючись на порушення і неправильне
застосування апеляційним
господарським судом норм
матеріального та процесуального права,
а саме: ч. 1 ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України
"Про фінансовий лізинг", ст. ст. 32, 33, 35
Господарського процесуального кодексу
України.

Зокрема, скаржник зазначає про
безпідставність висновку суду
апеляційної інстанції щодо
відсутності існування переданого в
лізинг такого майна як
інженерно-технічний корпус, оскільки
надані позивачем докази та численні
судові акти в інших справах між тими ж
сторонами належним чином
підтверджують, що вказаний корпус та
електроцех були єдиним будівельним
об'єктом, що складався з двох частин,
які наразі фактично є окремими
будівлями з різними поштовими
адресами, отже, почерговий перехід до
третіх осіб у справі права власності в
складі всієї будівлі однієї з цих
частин, яка є предметом лізингу за
договором від 25.02.2000, свідчить про
перехід відповідних прав та обов'язків
лізингодавця до останнього з покупців,
а не про припинення існування предмету
лізингу.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Представники третіх осіб не
скористались своїми процесуальними
правами на участь в судовому засіданні
касаційної інстанції, про дату і час
якого були належним чином повідомлені
ухвалою Вищого господарського суду
України від 22.04.2014.

За розпорядженням Секретаря другої
судової палати Вищого господарського
суду України від 12.05.2014 №03-05/507, у зв'язку
із закінченням періоду тимчасової
непрацездатності судді Глос О.І.,
розгляд касаційної скарги у справі
здійснюється у постійному складі
колегії суддів: головуючий суддя Грейц
К.В. (доповідач), судді Бакуліна С.В.,
Глос О.І.

Заслухавши пояснення присутніх у
відкритому судовому засіданні
представників позивача та відповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
повноту встановлення обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки в
постанові апеляційного та рішенні
місцевого господарських судів, колегія
суддів Вищого господарського суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню, виходячи
з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час
розгляду справи встановлено, що 25.02.2000
між Відкритим акціонерним товариством
імені Васильєва (лізингодавець) та
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4
(лізингоодержувач) укладено договір
фінансового лізингу, за умовами якого
лізингодавець передає, а
лізингоодержувач бере в тимчасове
володіння та користування наступне
майно та землю (на якій знаходиться
майно) - будівлю вартістю 102417 грн., для
виготовлення олії з насіння та
переробки зерна на муку (п. п. 1, 2
договору); приймання-передача об'єкта,
що лізингується, здійснюється
двосторонньою комісією, що складається
із представників сторін (п.3.1 договору);
при передачі об'єкта, що лізингується,
складається акт здачі - приймання, який
підписується членами двосторонньої
комісії (п.3.5 договору); об'єкт, що
лізингується, вважається переданим в
лізинг з моменту підписання акту здачі
- приймання (п.3.6 договору); термін
лізингу складає 20 років з моменту
прийняття майна та землі, що
лізингується, за актом приймання (п.4.1
договору); лізингоодержувач
зобов'язується своєчасно здійснювати
лізингові платежі за будівлю в розмірі
425 гривень кожного місяця (п.5.1
договору); лізингова плата сплачується
в безготівковому порядку на
розрахунковий рахунок лізингодавця не
пізніше 20 числа кожного місяця (п.5.3
договору); лізингова плата за
узгодженням сторін може вноситися в
натуральній або змішаній формі
продуктами харчування, товарами,
послугами (п.5.6 договору); майно та
земля, що лізингується, переходить у
власність лізингоодержувача, якщо він
вніс лізингодавцю всю належну йому
лізингову плату з вартості зданого на
повний амортизаційний термін майна
(п.8.1 договору); після виплати
лізингоодержувачем через лізингову
плату вартості приміщення, землі та
обладнання, переданих йому
лізингодавцем, згідно з цим договором
(в міру виплати вартості окремих з них)
переходять у власність
лізингоодержувача (п.8.2 договору);
лізингоодержувач має право у будь-який
час викупити лізинговане майно та
землю (п.8.3 договору); порядок передачі
та оформлення права власності на майно
та землю, що лізингується, здійснюється
сторонами за актом протягом одного
місяця з моменту проплати останнього
платежу (п.8.4 договору).

На виконання умов договору
лізингодавець передав, а
лізингоодержувач прийняв будову
інженерно-технічного корпусу вартістю
102417 грн., що підтверджується підписаним
та скріпленим печатками сторін актом
передачі майна та викопіровкою до
цього акту, яка є додатком до договору.
Із вказаного додатку також вбачається,
що площа інженерно-технічного корпусу
на момент передачі майна складала 438,24
м2, а розташованого поруч електроцеху -
462,5м2.

Місцевим господарським встановлено, що
у період дії договору позивач в повному
обсязі виконав свій обов'язок по
внесенню лізингової плати в обсязі
вартості майна та перераховано
відповідачеві 102476,28 грн., що
підтверджується наданими позивачем
доказами та не заперечується
відповідачем.

Рішенням Виконавчого комітету
Демидівської сільської ради
Вишгородського району Київської
області №41-12-У від 26.10.2007 "Про
присвоєння поштової адреси об'єкту
нерухомого майна" будівлі електроцеху
присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1.

22.01.2008 між Відкритим акціонерним
товариством імені Васильєва та ОСОБА_5
було укладено договір купівлі-продажу,
за умовами якого Відкрите акціонерне
товариство імені Васильєва продало
ОСОБА_5 будівлю електроцеху, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 939,9 м2.

Рішенням Виконавчого комітету
Демидівської сільської ради
Вишгородського району Київської
області №2-8-V від 04.07.2008 "Про присвоєння
поштової адреси" будівлі
інженерно-технічного корпусу
присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1.

01.09.2008 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено
договір купівлі-продажу, згідно з яким
останній набув у власність будівлю
електроцеху, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 939,9 м2.

Позивач, зазначаючи, що після виконання
ним своїх зобов'язань щодо внесення
лізингових платежів в повному обсязі,
відповідач, в порушення умов п. п. 8.1, 8.2,
8.4 договору від 25.02.2000, не передав йому
предмет лізингу, звернувся до
господарського суду з цим позовом,
вимоги якого обґрунтовані, зокрема,
приписами ст. 526 Цивільного кодексу
України та ч. 2 ст. 9 Закону України "Про
фінансовий лізинг".

Вирішуючи спір у справі, суди
попередніх інстанцій дійшли
однакового висновку щодо відсутності
підстав для задоволення позовних
вимог, втім з різних підстав.

Так, місцевий господарський суд,
встановивши, що на момент звернення
позивача з цим позовом і на момент
розгляду справи належним власником
будівлі електроцеху загальною площею
939,9 м2., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, до складу якої також увійшла і
спірна будівля інженерно-технічного
корпусу, є фізична особа ОСОБА_6, до
якого перейшли права та обов'язки
лізингодавця за лізинговим договором
від 25.02.2000, укладеним між відповідачем
та позивачем у справі, дійшов висновку
про безпідставність позовних вимог,
заявлених до Відкритого акціонерного
товариства імені Васильєва.

Суд апеляційної інстанції,
переглядаючи рішення місцевого
господарського суду за апеляційною
скаргою відповідача, який не погодився
з мотивувальною частиною рішення,
також дійшов висновку про
необґрунтованість заявленого позову,
але з інших підстав, а саме що предмет
лізингу, зазначений у договорі від
25.02.2000, як окремий об'єкт майна, який би
відповідав Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" не існує,
в обґрунтування чого послався на
обставини, встановлені рішенням
Вишгородського районного суду
Київської області від 21.06.2008 у справі
№2-2074/10 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6,
ОСОБА_5 та Відкритого акціонерного
товариства імені Васильєва про
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу та визнання права
власності. При цьому, апеляційний
господарський суд також зазначив, що
інженерно-технічний корпус,
розташований по АДРЕСА_1, є окремою
будівлею, що не має відношення до
укладених договорів купівлі-продажу
від 22.01.2008 та від 01.09.2008.

Колегія суддів не може погодитися з
висновками, викладеними в постанові
суду апеляційної інстанції, з огляду на
таке.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України "Про
фінансовий лізинг" відносини, що
виникають у зв'язку з договором
фінансового лізингу, регулюються
положеннями Цивільного кодексу
України про лізинг, найм (оренду),
купівлю-продаж, поставку з урахуванням
особливостей, що встановлюються цим
Законом.

Відповідно до ст. 806 Цивільного кодексу
України за договором лізингу одна
сторона (лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі). До договору
лізингу застосовуються загальні
положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом. До договору лізингу
застосовуються загальні положення про
найм (оренду) з урахуванням
особливостей, встановлених цим
параграфом та законом. До відносин,
пов'язаних з лізингом, застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж
та положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України
"Про фінансовий лізинг" предметом
договору лізингу (далі - предмет
лізингу) може бути неспоживна річ,
визначена індивідуальними ознаками та
віднесена відповідно до законодавства
до основних фондів.

Укладаючи договір фінансового лізингу
від 25.02.2000, сторони узгодили як предмет
лізингу (п. 1 договору, акт передачі
майна та викопіровка до нього), так і
умови та порядок набуття
лізингоодержувачем права власності на
предмет лізингу після виплати ним
визначеного розміру лізингової плати в
розмірі вартості приміщення, землі та
обладнання, переданих йому
лізингодавцем (пункти 8.1-8.4 договору).

При цьому, як встановлено місцевим
господарським судом та не оспорюється
відповідачем, свої зобов'язання з
виплати лізингових платежів позивач
виконав належним чином.

Статтею 193 Господарського кодексу
України встановлено обов'язок
суб'єктів господарювання та інших
учасників господарських відносин
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться, до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом. Кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до статті 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

Вирішуючи цей спір, місцевим
господарським судом встановлено, що
предметом фінансово лізингового
договору від 25.02.2000, укладеного
позивачем та відповідачем, є будівля
інженерно-технічного корпусу площею
506,10 м2, що є виділеним ізольованим
індивідуально визначеним об'єктом
нерухомого майна, який розташований за
адресою: АДРЕСА_1, і який разом з
будівлею електроцеху, площею 433,80 м2,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, був
проданий відповідачем в якості єдиного
будівельного об'єкту загальною площею
939,9 м2.

Обставини передачі лізингоодержувачу
саме будівлі вищезазначеного
інженерно-технічного корпусу були
також встановлені, зокрема, судовими
рішеннями в господарських справах
№38/114-41/744, 3/229-07 та адміністративній
справі №8/526.

З матеріалів справи також вбачається,
що передаючи майно за договором від
25.02.2000, сторонами підписано додаток -
викопіровка до акту передачі,
відповідно до якого розташоване поруч
приміщення електроцеху, якому згодом
рішенням Демидівської сільської ради
Вишгородського району Київської
області №41-12-У від 26.10.2007 присвоєно
поштову адресу АДРЕСА_1, має площу 462,5 м2,
а приміщення інженерно-технічного
корпусу - 438,24 м2.

При цьому, враховуючи, що на момент
укладення першого з договорів
купівлі-продажу від 22.01.2008, приміщення
інженерно-технічного корпусу не мало
визначеної адреси, яку надано за
рішенням Виконавчого комітету
Демидівської сільської ради
Вишгородського району Київської
області №2-8-V від 04.07.2008, а загальна
площа будівлі, право власності на яку
перейшло до ОСОБА_5, а згодом до ОСОБА_6
за договором купівлі-продажу від 01.09.2008,
склала 939,9 м2, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду, що за
вищевказаними договорами
купівлі-продажу у власність третіх
осіб у справі переходив також і спірний
предмет лізингу - будівля
інженерно-технічного корпусу.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України
"Про фінансовий лізинг" у разі переходу
права власності на предмет лізингу від
лізингодавця до іншої особи відповідні
права та обов'язки лізингодавця за
договором лізингу переходять до нового
власника предмета лізингу.

Отже, враховуючи, що на момент розгляду
справи, власником будівлі електроцеху
загальною площею 939,9 м2, до складу якої
також увійшла і спірна будівля
інженерно-технічного корпусу, є
фізична особа ОСОБА_6, колегія суддів
вважає підставним висновок місцевого
господарського суду, що саме до цієї
особи перейшли права та обов'язки
лізингодавця за договором фінансового
лізингу від 25.02.2000, що, в свою чергу,
зумовлює відмову в позові до
попереднього лізингодавця - Відкритого
акціонерного товариства імені
Васильєва щодо витребування предмету
лізингу.

Що ж стосується доводів відповідача,
які ґрунтуються на обставинах,
встановлених рішенням Вишгородського
районного суду Київської області від
21.06.2008 у справі №2-2074/10 за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ВАТ імені
Васильєва про визнання недійсними
договорів купівлі-продажу та визнання
права власності, за змістом якого
будівля інженерно-технічного корпусу
як окремий об'єкт майна, який би
відповідав Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень", не
існує, і які (доводи) покладені в основу
прийнятої судом апеляційної інстанції
постанови у даній справі, колегія
суддів зазначає, що предметом
доказування у даній справі є наявність
чи відсутність підстав для вимоги
зобов'язального характеру, що
ґрунтується на умовах договору
фінансового лізингу, а не визнання
права власності на об'єкт нерухомості,
зміна найменування якого в
інвентаризаційних документах,
складених органом БТІ на замовлення
відповідача, не означає зникнення
існування предмету лізингу та
можливості вимагати його передачі на
виконання договору фінансового
лізингу.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

При цьому, позивач у справі належним
чином довів обставини передачі йому за
договором фінансового лізингу будівлі
інженерно-технічного корпусу, яка
згодом за рішенням Виконавчого
комітету Демидівської сільської ради
Вишгородського району Київської
області №2-8-V від 04.07.2008 "Про присвоєння
поштової адреси" отримала поштову
адресу АДРЕСА_1, натомість відповідач,
заперечуючи існування предмету
лізингу, жодними доказами не
спростував цих обставин та не зазначив,
яка ж на його думку будівля була
предметом договору лізингу та за
користування яким майном ним отримані
від позивача в повному обсязі платежі
за договором від 25.02.2000.

З урахуванням меж перегляду справи в
касаційній інстанції, колегія суддів
вважає, що під час розгляду справи
фактичні її обставини встановлені
господарським судом першої інстанції
на підставі всебічного, повного і
об'єктивного дослідження поданих
доказів, висновки суду відповідають
цим обставинам і їм дана належна
юридична оцінка з правильним
застосуванням норм матеріального і
процесуального права, натомість суд
апеляційної інстанції дійшов
помилкового висновку про відсутність
існування предмету лізингу за
договором від 25.02.2000 і прийняття такого
ж рішення про відмову в позові, але з
інших підстав.

За таких обставин, касаційна скарга
підлягає задоволенню, постанова суду
апеляційної інстанції, прийнята
внаслідок неправильного застосування
норм матеріального і процесуального
права, підлягає скасуванню, натомість
рішення місцевого господарського суду
- залишенню в силі.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 18.03.2014 у справі
Господарського суду Київської області
№ 911/1352/13 скасувати.

Рішення Господарського суду Київської
області від 02.10.2013 у цій справі залишити
в силі.

Стягнути з Відкритого акціонерного
товариства імені Васильєва на користь
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 852,60
грн. судового збору, сплаченого за
подання касаційної скарги.

Головуючий суддя
К.В. Грейц

Судді
С.В.
Бакуліна

О.І. Глос