м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
№ 910/718/14 28.04.14
За позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія
Укравтопром"доПублічного акціонерного
товариства "ВТБ Банк"провизнання
Головуюча суддя Літвінова М.Є.
Судді
Представники сторін:
від позивача: Сігорський І.С. -
представник за дов.;
від відповідача: Колток О.І. -
У судовому засіданні 28.04.2014, на підставі
ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія Укавтопром"
до Публічного акціонерного товариства
"ВТБ Банк" про визнання недійсним
договору кредиту №10-0604/296к-07 від 11.07.2007,
укладеного між сторонами.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 22.01.2014 порушено провадження у
справі №910/718/14, розгляд справи
призначено на 05.03.2014.

05.03.2014 через відділ діловодства суду
від відповідача надійшла заява про
застосування строків позовної
давності згідно ст. 267 ЦК України та
заява в порядку ст.1057-1 ЦК України.

У відзиві на позов відповідач
заперечив проти позову з огляду на те,
що при укладенні оспорюваного
кредитного договору банк мав ліцензію
та дозвіл на операції пов'язані з
іноземною валютою, тобто банк
правомірно надав позичальнику кредит в
іноземній валюті.

Ухвалою від 05.03.2014 розгляд справи
відкладено на 19.03.2014.

В судовому засіданні 19.03.2014, в порядку
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України, оголошено перерву на
26.03.2014.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 19.03.2014 призначено
колегіальний розгляд справи №910/718/14.

Розпорядженням заступника Голови
господарського суду міста Києва від
19.03.2014 призначено колегіальний розгляд
справи №910/718/14 у наступному складі
суду: головуюча суддя Літвінова М.Є.,
суддя Сташків Р.Б., суддя Ягічева Н.І.

Ухвалою від 19.03.2014 справу прийнято до
провадження колегії суддів, розгляд
справи призначено на 28.04.2014.

У зв'язку з перебуванням судді Сташківа
Р.Б. у відпустці, розпорядженням в.о.
Голови господарського суду міста Києва
від 28.04.2014 справу передано на розгляд
колегії у наступному складі суду:
головуюча суддя Літвінова М.Є., суддя
Головіна К.І., суддя Ягічева Н.І.

Ухвалою від 28.04.2014 справу прийнято до
провадження колегії суддів, розгляд
справи призначено на 28.04.2014.

Через відділ діловодства суду від ТОВ
"Віді Дрім Моторс" (поручитель за
договором поруки №100.2.3-04/22п-10 від 10.02.2010,
що укладений з метою забезпечення
виконання зобов'язань позичальника за
кредитним договором укладеним між
банком та позивачем) надійшла заява в
порядку ст. 27 ГПК України, в задоволенні
якої суд відмовив в судовому засіданні
28.04.2014, з наступних підстав.

Враховуючи норму ст.27 Господарського
процесуального кодексу України, якою
передбачено, що треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору, можуть вступити у справу на
стороні позивача або відповідача до
прийняття рішення господарським судом,
якщо рішення з господарського спору
може вплинути на їх права або обов'язки
щодо однієї з сторін. Їх може бути
залучено до участі у справі також за
клопотанням сторін, прокурора. Якщо
господарський суд при прийнятті
позовної заяви, вчиненні дій по
підготовці справи до розгляду або під
час розгляду справи встановить, що
рішення господарського суду може
вплинути на права і обов'язки осіб, що
не є стороною у справі, господарський
суд залучає таких осіб до участі у
справі як третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у
заявах третіх осіб про вступ у справу
на стороні позивача або відповідача
зазначається, на яких підставах третіх
осіб належить залучити або допустити
до участі у справі.

Питання про допущення або залучення
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, до
участі у справі вирішується ухвалою
суду про прийняття позовної заяви до
розгляду (із зазначенням про це в
ухвалі про порушення провадження у
справі) або під час розгляду справи, але
до прийняття господарським судом
рішення, з урахуванням того, чи є у цієї
особи юридичний інтерес у даній справі.
Саме лише зазначення в позовній заяві
та/або у вступній частині судового
рішення певного підприємства чи
організації як третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, без вирішення судом питання щодо
її допущення або залучення до участі у
справі не надає їй відповідного
процесуального статусу.

Що ж до наявності юридичного інтересу у
третьої особи, то у вирішенні
відповідного питання суд має
з'ясовувати, чи буде у зв'язку з
прийняттям судового рішення з даної
справи таку особу наділено новими
правами чи покладено на неї нові
обов'язки, або змінено її наявні права
та/або обов'язки, або позбавлено певних
прав та/або обов'язків у майбутньому (п.
1.6 постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" № 18
від 26.12.2011.).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку, що рішення у даній справі не
може вплинути на права або обов'язки
ТОВ "Віді Дрім Моторс", тому клопотання
суд визнав необґрунтованим та таким, що
не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні 28.04.2014, на підставі
ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення позивача та
відповідача, господарський суд міста
Києва,-

В С Т А Н О В И В:

11.07.2007 між Закритим акціонерним
товариством "Вєшторгбанк (Україна)"
(правонаступником якого - Публічне
акціонерне товариство "ВТБ Банк") та
Закритим акціонерним товариством
"Концерн Укравтопром" (позичальник,
правонаступник позивача) було укладено
кредитний договір №10-0604/296к-07,
відповідно до якого, кредитор
зобов'язався надати позичальнику
грошові кошти у тимчасове користування
зі сплатою 11 відсотків річних в межах
максимального ліміту заборгованості
до 10 400 000,00 дол. США, з кінцевим терміном
повернення заборгованості 09.07.2010.

До кредитного договору була укладена
додаткова угода №4 від 13.12.2007, в якій
сторони домовились, що надання кредиту
буде здійснюватись в межах
максимального ліміту заборгованості 15
399 130,00 дол. США.

Спір у справі виник у зв'язку із
оспорювання позивачем дійсності
Договору №10-0604/296к-07.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Підставою для недійсності Договору
позивачем визначається:

відсутність у його сторін
індивідуальної ліцензії Національного
банку України на здійснення валютних
операцій, що є порушенням положень п. в,
г ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю".

У відзиві на позов відповідач визнав
позовні вимоги безпідставними та
необгрунтованими та на спростування
позовних вимог надав суду ліцензію та
дозвіл за наявності яких банк надав
позивачу кредит.

Дослідивши матеріали справи суд
приходить до висновку про необхідність
відмови в задоволенні позовних вимог з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу
України правочин юридичної особи,
вчинений нею без відповідного дозволу
(ліцензії), може бути визнаний судом
недійсним.

Відповідно до абз. 3 п. 3.6 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
правочин вважається вчиненим без
ліцензії, якщо на час такого вчинення
останню не отримано, або строк її дії
закінчився, або ліцензію анульовано
(відкликано), або її дію зупинено у
передбачених законом випадках. При
цьому не має значення, з яких причин
була відсутня ліцензія, а також чи
знала або повинна була знати про це
інша сторона правочину. У разі коли на
момент вчинення правочину юридична
особа не мала ліцензії, а на час, коли
правочин був виконаний або мав бути
виконаний, вона ліцензію отримала,
підстави для визнання правочину
недійсним відсутні.

Статтями 47, 49 Закону України "Про банки
і банківську діяльність" визначено
операції банків із розміщенням
залучених коштів від свого імені, на
вказаних умовах та на власний ризик як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти, яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю"
(надалі - "Декрет") передбачено, що
Національний банк України видає
індивідуальні та генеральні ліцензії
на здійснення валютних операцій, які
підпадають під режим ліцензування
згідно з цим Декретом. Генеральні
ліцензії видаються комерційним банкам
та іншим фінансовим установам України,
національному оператору поштового
зв'язку на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання. Індивідуальні ліцензії
видаються резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції.

Відповідно до п. п. в), г) ч. 4 ст. 5 Декрету
індивідуальної ліцензії потребують, в
тому числі, операції щодо:

- надання і одержання резидентами
кредитів в іноземній валюті, якщо
терміни і суми таких кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі;

- використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави.

У відповідності до п. 1.5 Положення про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 14.10.2004
р. №483, використання іноземної валюти
як засобу платежу без ліцензії
дозволяється якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями).

З огляду на викладені положення
вбачається, що надання та одержання
кредиту в іноземній валюті, сплата
процентів за таким кредитом не
потребують наявності індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу у жодної зі сторін кредитного
договору, а банк, як фінансова установа,
отримавши в установленому законом
порядку банківську ліцензію та
відповідний письмовий дозвіл на
здійснення операцій з валютними
цінностями, який є генеральною
ліцензією на валютні операції, має
право здійснювати операції з надання
кредитів в іноземній валюті.

Аналогічний висновок міститься в
постановах Вищого господарського суду
України від 05.11.2011 у справі №11/111 та від
31.01.2012 у справі №28/165пд.

Із матеріалів справи вбачається, що при
укладенні спірного договору банк діяв
на підставі виданих йому Національним
банком України банківської ліцензії
№79 від 20.04.2007 на право здійснювати
банківські операції, визначені ч. 1 та
п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України "Про
банки і банківську діяльність" та
дозволу №79-1 від 20.04.2007 з додатком до
нього на право здійснення операцій,
визначених п.п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону
України "Про банки і банківську
діяльність".

З огляду на викладене, укладаючи
Договір банк мав право здійснювати
операції з валютними цінностями із
розміщенням залучених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик, тобто здійснювати кредитування
в іноземній валюті на підставі
банківської ліцензії, а посилання
позивача на обов'язковість отримання
ним індивідуальної ліцензії
Національного банку України для
здійснення платежів на погашення
кредиту відповідно вимог підпункту "г"
пункту 4 статті 5 Декрету є
безпідставним.

Більш того, в силу положень пункту 1.3
Положення про валютний контроль,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 08.02.2000
№49 операція по видачі кредиту та його
поверненню не є операцією, що
передбачає реалізацію функції
грошових коштів як засобу платежу, а
отже, ця операція не потребує наявності
індивідуальної ліцензії Національного
банку України.

Таким чином, позивачем не доведено, а
судом не встановлено наявності
обставин, з якими положення ст. 227
Цивільного кодексу України, п. 3.6
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" передбачають можливість
визнання правочину недійсним.

Тому позовні вимоги визнані судом
безпідставними та такими, що не
підлягаю задоволенню.

Що стосується заяви відповідача про
застосування строку позовної давності,
слід зазначити наступне.

У відповідності до п. 2.2. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" визначено, що за
змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

В зв'язку з тим, що суд прийшов до
висновку про необґрунтованість вимог
позивача та про відсутність порушення
права позивача, позовна давність не
може бути застосована до даних
правовідносин.

Аналогічного висновку суд дійшов і
щодо заяв відповідача про застосування
наслідків недійсності правочину в
порядку ч. 1, 2 ст. 1057-1 Цивільного кодексу
України.

У зв'язку з відмовою у задоволенні
позову, згідно ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1.У задоволенні позовних вимог
відмовити.

2.Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 05.05.2014.

Головуюча суддя

М.Є. Літвінова

Судді
К.І.
Головіна

Н.І.
Ягічева