ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2014 рокуСправа № 912/353/14
Господарський суд Кіровоградської
області у складі судді Кабакової В.Г.
розглянув у відкритому судовому
засіданні матеріали справи № 912/353/14

за позовом: приватного підприємства
"Агрохім", м. Кіровоград

до: державного підприємства
"Сільськогосподарське підприємство
Олександрівського виправного центру
управління державної пенітенціарної
служби України в Кіровоградській
області (№104)", Кіровоградська область,
Олександрівський район, смт.
Олександрівка

про стягнення 122165,43 грн.

представники сторін:

від позивача: Кульчевська Н.А.,
довіреність від 06.10.2011 № 6496;

від відповідача: участі не приймали.

Приватне підприємство "Агрохім" (надалі
- ПП "Агрохім") звернулось до
господарського суду Кіровоградської
області з позовом про стягнення з
державного підприємства
"Сільськогосподарське підприємство
Олександрівського виправного центру
управління державної пенітенціарної
служби України в Кіровоградській
області (№104)" (надалі - Підприємство
Олександрівського виправного центру
(№ 104") 122165,43 грн заборгованості за
поставлений товар відповідно до
договору купівлі-продажу на умовах
товарного кредиту з відстроченням
платежу від 26.12.2011 № 130, з яких: 20000,00 грн
основний борг, 617,08 грн втрати від
інфляції, 32380,06 грн відсотки за
користування товарним кредитом, 21621,31
грн відсотки за користування чужими
коштами, 12083,56 грн пеня, 35463,42 грн штраф з
покладенням на відповідача витрат по
сплаті судового збору.

Позов мотивовано неналежним
виконанням відповідачем зобов'язань по
оплаті поставленого ПП "Агрохім" товару
за договором купівлі-продажу на
умовах товарного кредиту з
відстроченням платежу від 26.12.2011 № 130.

Відповідач надав відзив на позовну
заяву від 28.02.2014 № 15/38 (а.с. 70, 71) та
додаткові пояснення від 24.03.2014 № 15/65
(а.с. 109).

Зі змісту наданого відзиву та пояснень
вбачається, що відповідач визнав суму
основного боргу в розмірі 20000,00 грн,
однак у стягненні відсотків за
користування товарним кредитом в сумі
32380,06 грн та відсотків за користування
чужими коштами в сумі 21621,31 грн просить
суд відмовити так як вказані відсотки
позивачем нараховані двічі і договір
від 26.12.2011 № 130 не є договором на умовах
товарного кредиту; просить також
застосувати строк спеціальної
позовної давності та зменшити розмір
штрафних санкцій.

В судовому засіданні оголошувались
перерви з 04.03.2014 по 25.03.2014, з 25.03.2014 до
18.04.2014 та з 18.04.2014 по 25.04.2014.

Дослідивши матеріали справи,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, господарський
суд

В С Т А
Н О В И В:

Між приватним підприємством "Агрохім"
(продавець) та державним підприємством
"Підприємство Олександрівського
виправного центру управління
Державного департаменту України з
питань виконання покарань у
Кіровоградській області (№ 104)"
(покупець), 26.12.2011 укладено договір
купівлі - продажу на умовах товарного
кредиту з відстроченням платежу №130 (
надалі - договір).

Згідно статуту та витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців назву
державного підприємства "Підприємство
Олександрівського виправного центру
управління Державного департаменту
України з питань виконання покарань у
Кіровоградській області (№ 104)" змінено
на державне підприємство
"Сільськогосподарське підприємство
Олександрівського виправного центру
управління державної пенітенціарної
служби України в Кіровоградській
області (№104)".

Так, згідно пункту 1.1 договору,
продавець зобов'язався передати у
власність покупцю товар, що вказаний у
специфікації, а покупець зобов'язався
прийняти товар та сплатити за нього
грошову суму у розмірі та порядку, що
передбачені договором.

Згідно пункту 1.2 договору сторони
домовились, що загальна сума договору,
ціна, асортимент, кількість, одиниця
виміру товару вказується в
Специфікаціях, що оформлюються у
вигляді додатку до договору та є його
невід'ємною частиною

Сторони також узгодили, що товар
передається покупцю на умовах
товарного кредиту з відстроченням
платежу (п. 2.1 договору); під датою
передачі товару розуміють дату
складання видаткової накладної (п. 2.2
договору); право власності на товар,
ризик випадкового знищення,
пошкодження, втрати товару переходить
до покупця з моменту передачі йому
товару продавцем (п.2.3 договору).

Сторонами складено три Специфікації,
що оформлені у вигляді додатків до
договору від 26.12.2011 та від 14.05.2011 (а.с. 15,
16).

Укладений сторонами договір є
підставою для виникнення у його сторін
господарських зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань в
силу статей 173, 174, частини 1 статті 175
Господарського кодексу України.

На виконання умов договору позивачем
здійснено поставку товару
відповідачеві на загальну суму 118211,40
грн., що підтверджується накладними:
№АХ-0000316 від 29.03.2012 на суму 72109,80 грн,
№АХ-0000932 від 14.05.2012 на суму 37749,60 грн,
№АХ-0000933 від 14.05.2012 на суму 8352,00 грн та
довіреностями від 29.03.2012 № 24, 14.05.2012 № 42
(а.с.17-21).

Як вбачається з матеріалів справи
(пояснення позивача а.с. 51, 52, платіжні
доручення а.с. 22 - 32), із загальної суми
116768,08 грн сплачених відповідачем
коштів, позивач в рахунок погашення
заборгованості саме за даним договором
від 26.12.2011 № 130 зарахував 98211,40 грн,
внаслідок чого утворилася
заборгованість в розмірі 20000,00 грн.

Так, відповідачем сплачено вказану
суму коштів наступним чином:

29.10.2012 - 9818,12 грн; 08.11.2012 - 13000,00 грн; 16.11.2012 -
5000,00 грн; 16.11.2012 - 5393,28 грн; 23.11.2012 - 18000,00
грн; 24.12.2012 - 3000,00 грн; 27.12.2012 - 13000,00 грн;
13.08.2013 - 2000,00 грн; 01.10.2013 - 320,00 грн; 02.10.2013 -
680,00 грн; 08.10.2013 - 300,00 грн; 06.11.2013 - 27700,00 грн.

Відповідач погодився як з порядком
зарахування позивачем коштів так і з
сумою основного боргу, про що свідчать
пояснення відповідача наведені у
відзиві на позовну заяву (а.с. 70),
пояснення представників відповідача в
судовому засіданні 25.03.2014 і 18.04.2014 та
підписаний сторонами акт звірки
розрахунків (а.с. 65 - 67).

З метою врегулювання спору, ПП "Агрохім"
направив відповідачу претензію від
15.10.2012 № 06/10-13, щодо погашення боргу (а.с.
33).

Відповідач у відзиві на претензію
вказав на скрутне фінансове становище
та зазначив, що залишок заборгованості,
яка на той час складала 47700,00 грн, буде
погашена протягом місяця (а.с. 38).

В зв'язку з невиконанням відповідачем
своїх зобов'язань по оплаті
поставленого товару, позивач звернувся
до господарського суду з даним позовом.

Розглядаючи позовні вимоги
господарський суд враховує положення
статті 67 Господарського кодексу
України, відповідно до якої відносини
підприємства з іншими підприємствами,
організаціями, громадянами в усіх
сферах господарської діяльності
здійснюються на основі договорів.
Підприємства вільні у виборі предмета
договору, визначенні зобов'язань, інших
умов господарських взаємовідносин, що
не суперечать законодавству України.

Частина 7 статті 179 Господарського
кодексу України передбачає, що
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

Укладений між сторонами договір за
своєю правовою природою є договором
поставки.

Згідно визначення, наведеного у ст. 265
Господарського кодексу України, за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.
Договір поставки укладається на розсуд
сторін або відповідно до державного
замовлення. До відносин поставки, не
врегульованих цим Кодексом,
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Відповідно до статті 655 Цивільного
кодексу України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Предметом спору у даній справі є
виконання відповідачем обов'язку щодо
оплати поставленого позивачем товару
за договором поставки.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України, що визначено ст.175
Господарського кодексу України.

Згідно зі статтями 193, 202 Господарського
кодексу України та статтями 525, 526, 530
Цивільного кодексу України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
чинного законодавства; одностороння
відмова від виконання зобов'язання не
допускається, якщо інше не передбачено
договором або законом.

В специфікаціях до договору визначено
наступні умови оплати:

Специфікація № 1 та № 2 - 20% - попередня
оплата в строк до 31.12.2011; 20% - оплата в
строк до 01.09.2012; 60% - оплата в строк до
01.11.2012;

Специфікація № 3 - 20% - оплата в строк до
15.05.2012; 20% - оплата в строк до 01.09.2012; 60% -
оплата в строк до 01.11.2012.

Під час розгляду справи по суті,
відповідач свої зобов`язання щодо
своєчасної та повної оплати товару не
виконав, у зв`язку з чим утворилась
заборгованість в розмірі 20000,00 грн.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Отже, відповідач, не виконавши в
повному обсязі зобов'язання з оплати
поставленого йому товару, допустив
порушення зобов'язання, у зв'язку з чим
заявлені позовні вимоги про стягнення
основної заборгованості в сумі 20000,00
грн є обґрунтованими та підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Позивачем заявлено до стягнення 32380,06
грн відсотків за користування товарним
кредитом.

У відповідності до п. 4.4 договору
відсотки за користування товарним
кредитом встановлюються в розмірі 0 %
річних при умові розрахунку за товар в
строк встановлений в договорі, в разі
прострочки платежу, відсотки за
користування товарним кредитом
становлять 26 % річних.

Пунктами 4.6 та 4.7 договору передбачено,
що нарахування відсотків за
користування товарним кредитом
починається з моменту отримання товару
покупцем і завершується після повної
оплати вартості товару покупцем.
Оплата кінцевої загальної суми
договору здійснюється покупцем на
умовах відстрочки платежу в строк до
01.11.2012 року.

Договір передбачає, що право власності
на товар переходить покупцеві в момент
передачі товару покупцем але з
відстроченням часу погашення
заборгованості під процент, відтак
даний договір містить ознаки товарного
кредиту.

Відповідно до п. 1 ст. 694 ЦК України,
договором купівлі-продажу може бути
передбачений продаж товару в кредит з
відстроченням або з розстроченням
платежу.

Згідно пункту 5 ст. 694 ЦК України, якщо
покупець прострочив оплату товару, на
прострочену суму нараховуються
проценти відповідно до статті 536 цього
Кодексу від дня, коли товар мав бути
оплачений, до дня його фактичної
оплати.

Договором купівлі-продажу може бути
передбачений обов'язок покупця
сплачувати проценти на суму, що
відповідає ціні товару, проданого в
кредит, починаючи від дня передання
товару продавцем.

Статтею 536 ЦК України визначено, що за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Крім того, у Висновках Верховного Суду
України, викладених у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16
ГПК України, за 2010- 2011 рр. зазначено, що
відповідно до змісту ст. 199, ч. 1 ст. 216, ч. 6
ст. 231 ГК, ст. 549, ст. 627, ч. 5 ст. 694 ЦК, статей
1, 3 Закону від 22 листопада 1996 р. № 543/96-ВР
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
сторони договору мають право
передбачати обов'язок покупця щодо
сплати процентів на суму, що відповідає
ціні товару, проданого в кредит,
починаючи з дня передання товару
покупцю (постанова Верховного Суду
України від 30 травня 2011 р. у справі №
3-44гс11).

Так, у згаданій постанові від 30.05.2011
зазначено, що право передбачити в
договорі обов'язок покупця сплачувати
проценти на суму, що відповідає ціні
товару, проданого в кредит, починаючи
від дня передання товару продавцем,
надано сторонам ч. 5 ст. 694 ЦК, яка
регулює правовідносини, пов'язані з
продажем товару в кредит, та
узгоджується із свободою договору,
встановленою ст. 627 ЦК, оскільки сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Враховуючи зазначене та перевіривши
розрахунок (а.с. 11), господарський суд
прийшов до висновку про те, що
правомірним та правильним є
нарахування позивачем відсотків за
користування товарним кредитом в
розмірі 32380,06 грн за період з 29.03.2012 по
04.02.2014 та, відповідно, в цій частині
позов підлягає задоволенню.

Позивач просить також стягнути з
відповідача відсотки за користування
чужими коштами в розмірі 21621,31 грн.

Підставу для стягнення з відповідача
вказаної суми позивач визначає п. 7.3, 7.5
договору та ст. 625 ЦК України, тобто
позивач наполягає на тому, що ці кошти
є відсотками річних в розумінні статті
625 ЦК України, мотивуючи однаковим
порядком нарахування (обґрунтування у
позові, пояснення а.с. 83, пояснення а.с.
130).

При розгляді даної вимоги,
господарський суд враховує, що згідно
п. 7.3. договору у випадку несвоєчасного
здійснення розрахунку за товар
покупець зобов'язаний сплатити
продавцю відсотки за користування
чужими грошовими коштами в розмірі 26 %
річних.

Відповідно до п. 7.5 договору сторони
домовились, що нарахування неустойки,
відсотків за користування чужими
коштами, здійснюється з дати
прострочення умов оплати до дати
виконання винною стороною зобов'язань
в межах позовної давності, що
встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Статтею 536 ЦК України визначено, що за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 6.1. постанови
Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань"
проценти річних, про які йдеться у
частині другій статті 625 ЦК України,
необхідно відрізняти від процентів за
користування чужими коштами,
передбачених статтею 536 названого
Кодексу.

Таким чином, господарський суд не
погоджується з позицією позивача
стосовно того, що передбачені п. 7.3
договору відсотки за користування
чужими грошовими коштами є саме
відсотками річних, розмір яких
встановлено на рівні 26% сторонами у
договорі, а вважає, що вони є відсотками
за користування чужими грошовими
коштами в розумінні статті 536 ЦК
України, так як, по-перше: саме таке
формулювання визначено у договорі;
по-друге: п.7.3 не містить посилання на
статтю 625 ЦК України; по-третє: порядок
нарахування річних, про який зазначає
позивач, може бути застосований і для
нарахування процентів за користування
чужими грошовими коштами.

Відтак, сторони не встановили в
договорі інший розмір процентів річних
відповідно до ст. 625 ЦК України, а тому,
враховуючи обґрунтування даної вимоги
саме статтею 625 ЦК України, вимога
позивача про стягнення 26% за
користування чужими коштами в розмірі
21621,31 грн підлягає задоволенню частково
в сумі 2309,55 грн, виходячи з розміру 3%
річних та наступного розрахунку:

з 30.03.2012 по 14.05.2012 на суму 14421,96 грн (20% від
72109,80 грн) = 54,53 грн;

з 15.05.2012 по 15.05.2012 на суму 21971,88 грн (14421,96
грн + 7549,92 грн (20% від 37749,60 грн)) = 1,81 грн;

з 16.05.2012 по 31.08.2012 на суму 23642,28 грн (14421,96
грн (20% від 72109,80 грн) + 7549,92 грн (20% від
37749,60 грн) + 1670,40 грн (20% від 8352,00 грн)) = 209,87
грн;

з 01.09.2012 по 28.10.2012 на суму 47284,56 грн (28843,92
грн (40% від 72109,80 грн) + 15099,84 грн (40% від
37749,60 грн) + 3340,80 грн (40% від 8352,00 грн) = 225,41
грн;

з 29.10.2012 по 31.10.2012 на суму 37466,44 грн (47284,56
грн - 9818,12 грн (оплата 29.10.2012)) = 9,24 грн;

з 01.11.2012 по 07.11.2012 на суму 108393,28 грн (37466,44
грн + 43265,88 грн (60% від 72109,80 грн) +22649,76 грн
(60% від 37749,60 грн) + 5011,20 грн (60% від 8352,00
грн)) = 62,36 грн;

з 08.11.2012 по 15.11.2012 на суму 95393,28 грн (108393,28
грн - 13000,00 (оплата 08.11.2012)) = 62,72 грн;

з 16.11.2012 по 22.11.2012 на суму 85000,00 грн (95393,28
грн - 10393,28 грн (оплата 16.11.2012)) = 48,90 грн;

з 23.11.2012 по 23.12.2012 на суму 67000,00 грн (85000,00
грн - 18000,00 грн (оплата 23.11.2012)) = 170,71 грн;

з 24.12.2012 по 26.12.2012 на суму 64000,00 грн (67000,00
грн - 3000,00 грн (оплата 24.12.2012)) = 15,78 грн;

з 27.12.2012 по 12.08.2013 на суму 51000,00 грн (64000,00
грн - 13000,00 грн оплата 27.12.2012)) = 959,92 грн;

з 13.08.2013 по 30.09.2013 на суму 49000,00 грн (51000,00
грн - 2000,00 грн (оплата 13.08.2013)) = 197,34 грн;

з 01.10.2013 по 01.10.2013 на суму 48680,00 грн (49000,00
грн - 320,00 грн (оплата 01.10.2013)) = 4,00 грн;

з 02.10.2013 по 07.10.2013 на суму 48000,00 грн (48680,00
грн - 680,00 грн (оплата 02.10.2013)) = 23,67 грн;

з 08.10.2013 по 05.11.2013 на суму 47700,00 грн (48000,00
грн - 300,00 грн (оплата 08.10.2013)) = 113,70 грн;

з 06.11.2013 по 04.02.2014 на суму 20000,00 грн (47700,00
грн - 27700,00 грн (оплата 06.11.2013)) = 149,59 грн.

При підрахунку, господарським судом
враховано, що наслідки прострочення
боржником грошового зобов'язання у
вигляді інфляційних нарахувань та 3%
річних не є санкціями, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів від
інфляційних процесів та отриманні
компенсації від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Тому, початком періоду для нарахування
3% річних визначено, не строки
проведення попередньої оплати по
специфікації, а наступний день за днем
фактичної передачі товару.

Враховуючи зазначене, господарський
суд також частково задовольняє
позовні вимоги про стягнення втрат від
інфляції.

Так, позивачем заявлено до стягнення
617,08 грн втрат від інфляції.

Як вбачається з поданого позивачем
розрахунку (а.с. 10), позивач нараховує
втрати від інфляції починаючи з січня
2012 року, тобто коли товар ще не був
поставлений і не була здійснена
попередня оплата.

Відтак господарський суд не
погоджується з нарахуванням
інфляційних втрат за період до
поставки товару.

За розрахунком суду збитки від
інфляції становлять 462,93 грн за період з
квітня 2012 року по листопад 2013 року (за
мінусом 154,15 грн нарахованих позивачем
інфляційних за період з січня по
березень 2012 року).

Таким чином, господарським судом
частково задовольняються позовні
вимоги про стягнення інфляційних та
відсотків річних, а саме підлягає
стягненню з відповідача 2309,55 грн
річних за період з 30.03.2012 по 04.02.2014 та 462,93
грн втрат від інфляції за період з
квітня 2012 року по листопад 2013 року.

В іншій частині позовні вимоги про
стягнення річних та інфляційних
задоволенню не підлягають.

Позивачем також заявлено до стягнення
пеню за несвоєчасне виконання
зобов'язань в розмірі 12083,56 грн за
період з 31.12.2011 по 04.02.2014 та штраф у
розмірі 35463,42 грн.

Відповідач у наданому відзиві та
поясненнях зазначає, що одночасне
стягнення пені та штрафу суперечить
статтям 549,551 ЦК України та ст. 61
Конституції України. Також відповідач
вказує на необхідність застосування
ч.6 ст. 232 ГК України, так як пеня
нарахована за весь час прострочення та
заявляє про необхідність застосування
спеціальної позовної давності згідно
ст. 258 ЦК України.

Розглядаючи дані вимоги позивача,
господарський суд виходить з
наступного.

Згідно п. 7.3 договору у випадку
несвоєчасного здійснення розрахунку
за товар покупець зобов'язаний
сплатити продавцю пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що
розраховується від суми
заборгованості за кожен день
прострочення здійснення покупцем
розрахунків.

Пунктом 7.4. Договору передбачено, що у
випадку порушення покупцем будь-яких
умов договору, він сплачує штраф у
розмірі 30 % від загальної суми договору.

Такий вид забезпечення виконання
зобов'язання як пеня та її розмір
встановлено частиною третьою статті 549
ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК
України, статтями 1, 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та
частиною шостою статті 232 ГК України.
Право встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам частиною четвертою статті 231
ГК України. Можливість одночасного
стягнення пені та штрафу за порушення
окремих видів господарських
зобов'язань передбачено частиною
другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою статтею 627 ЦК України,
коли сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та
штраф є формами неустойки, а відповідно
до статті 230 ГК України - видами
штрафних санкцій, тобто не є окремими
та самостійними видами юридичної
відповідальності. У межах одного виду
відповідальності може застосовуватися
різний набір санкцій.

Відповідно до ст. 258 ЦК України, для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю. Позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Ч. 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі.

Позовна давність, відповідно до ч. 3 ст.
267 ЦК України, застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Згідно п. 8.2. договору, за домовленістю
сторін строк позовної давності по
вимогам, що випливають з даного
договору, є договірним та становить 3
роки. Перебіг позовної давності
починається з моменту вчинення
стороною по даному договору порушення
взятого на себе зобов'язання.

Відповідно до п. 7.5 договору сторони
домовились, що нарахування неустойки,
відсотків за користування чужими
коштами, здійснюється з дати
прострочення умов оплати до дати
виконання винною стороною зобов'язань
в межах позовної давності, що
встановлюється за згодою сторін.

Таким чином, враховуючи пункти 8.2 та 7.5
договору у сукупності, а також
вищезазначені норми законодавства
стосовно строку позовної давності,
господарський суд прийшов до висновку,
що сторонами збільшено строк позовної
давності, а відтак позовна давність в
один рік до вимоги позивача про
стягнення штрафу та пені в даному
випадку не застосовується.

Частина 6 ст. 232 Господарського кодексу
України передбачає, що нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

В свою чергу, пунктом 7.5 договору
встановлено що нарахування неустойки,
відсотків за користування чужими
коштами, здійснюється з дати
прострочення умов оплати до дати
виконання винною стороною зобов'язань
в межах позовної давності, що
встановлюється за згодою сторін.

Таким чином, сторони у п. 7.5 договору
збільшили строк, встановлений ч. 6 ст. 232
ГК України для нарахування штрафних
санкцій.

Відтак, розраховані позивачем розміри
штрафу та пені, відповідають вимогам
законодавства та умовам договору (а.с.
11, 12).

Разом з цим, відповідач просить
зменшити розмір пені та штрафу,
мотивуючи вказане клопотання скрутним
фінансовим становищем, наявністю:
кредиторської заборгованості станом
на 01.03.2014 в сумі 611160,76 грн;
заборгованості по прибутковому
податку в сумі 4600,00 грн, по податку на
додану вартість - 73577,86 грн, по
заробітній платі 19600,00 грн., перед
банком в розмірі 62000,00 грн.

Крім того, відповідач вказує на те, що
посівний матеріал соняшника,
кукурудзи, яке придбало підприємство в
ПП "Агрохім" було використано для
проведення посіву зернових культур у
2012 році, але частину посівів кукурудзи
було списано на площі 596 га внаслідок
недостатньої вологості ґрунту та
засухи і підприємство не доодержало
врожаю кукурудзи на суму 2735400 грн, з
яких повинно було повністю сплатити
вартість придбаного посівного
матеріалу.

Крім того, у 2013 році було списано посів
озимого ячменю на площі 53 га (а.с. 72 - 76).

Пунктом 3 частини 1 статті 83
Господарського процесуального кодексу
України закріплено право
господарського суду зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

У відповідності до статті 233
Господарського кодексу України у разі
якщо належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу. Якщо порушення зобов'язання
не завдало збитків іншим учасникам
господарських відносин, суд може з
урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного
кодексу України розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням суду, якщо
він значно перевищує розмір збитків, та
за наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Згідно статуту державного
підприємства "Сільськогосподарське
підприємство Олександрівського
виправного центру управління
державної пенітенціарної служби
України в Кіровоградській області
(№104)", підприємство засноване на
державній власності і належить до
сфери управління Державної
пенітенціарної служби України, яка є
його засновником, підприємство
створене з метою залучення засуджених
до суспільно корисної праці і
забезпечення їх професійно-технічного
навчання (п. 2.1); приймає та виконує
доведені до нього державні замовлення
і державні завдання (п. 5.2.1); джерелом
формування фінансових ресурсів
підприємства є доход від реалізації
продукції, амортизаційні відрахування
тощо (п. 8.4).

Таким чином, враховуючи значення
даного підприємства для держави,
фінансовий стан підприємства, надмірно
великий розмір штрафних санкцій (12083,56
грн пені та штраф у розмірі 35463,42 грн),
стягнення відсотків за користування
товарним кредитом, річних, інфляційних,
які мають компенсувати підприємству
позивача понесені негативні фінансові
наслідки через несвоєчасне виконанням
відповідачем зобов'язань за договором,
негативні економічні наслідки для
відповідача, а також ступінь виконання
відповідачем зобов'язань по договору,
господарський приходить до висновку
про можливість зменшення штрафних
санкцій.

Згідно договору купівлі-продажу на
умовах товарного кредиту з
відстроченням платежу від 26.12.2011 № 130
позивачем поставлено відповідачу
товар на загальну суму 118211,40 грн.
Відповідачем здійснено оплату за
поставлений товар у розмірі 98211,40 грн.
Тобто, ступінь виконання зобов'язання
відповідачем по договору становить 83,1%.

За таких обставин господарський суд
задовольняє клопотання відповідача
про зменшення розміру пені та штрафу.

Зменшує та стягує з відповідача пеню у
розмірі 2000,00 грн, що є на рівні 83,1%
ступеню виконання зобов'язання
відповідачем., а також зменшує та
стягує з відповідача штраф у розмірі
2000,00 грн на рівні розміру пені.

В задоволенні решти позовних вимог в
частині стягнення пені та штрафу
господарський суд позивачу відмовляє.

При цьому, господарський суд вважає
необхідним зазначити, що використання
права на зменшення розміру штрафних
санкцій та розмір, до якого вони
підлягають зменшенню, закон відносить
на розсуд суду.

Судовий збір у разі зменшення судом
розміру неустойки покладається на
відповідача повністю, без урахування
зменшення неустойки (п. 3.17.4 постанови
Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 № 18).

Згідно положень статті 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати на судовий збір
покладаються на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 116
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

В И Р І Ш И
В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства
"Сільськогогосподарське підприємство
Олександрівського виправного центру
управління державної пенітенціарної
служби України в Кіровоградській
області (№ 104)(27300, Кіровоградська
область, Олександрівський район, смт.
Олександрівка, вул. Леніна, 22-А, ) на користь приватного
підприємства "Агрохім" (25009, м.
Кіровоград, вул. Комарова, 74, ) 20000,00 грн основної заборгованості,
32380,06 грн відсотків за користування
товарним кредитом, 462,93 грн втрат від
інфляції, 2309,55 грн річних, 2000,00 грн пені
та 2000,00 грн штрафу, а також 2053,99 грн
судового збору.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Наказ видати позивачу після набрання
рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи Дніпропетровським апеляційним
господарським судом.

Апеляційна скарга на рішення подається
через місцевий господарський суд, який
розглянув справу, протягом десяти днів
з дня підписання рішення, оформленого
відповідно до ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Рішення направити відповідачу у справі
за адресою 27300, Кіровоградська область,
Олександрівський район, смт.
Олександрівка, вул. Леніна, 22-А.

Повне рішення складено 29.04.2014.

Суддя
В.Г. Кабакова