м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/463/14 22.04.14
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ХЕЛСТУР»
до Публічного акціонерного
товариства «ЕРДЕ БАНК»
про визнання договору
Судді Васильченко Т.В.
в присутності представників сторін:
від позивача - Нагорна В.В., довіреність
№ 15/01/14 від 15.01.2014;
від відповідача - Ханович К.В.,
довіреність № 7096 від 20.12.2013.
Суть спору: Товариство з обмеженою
відповідальністю «ХЕЛСТУР» звернулось
до господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «ЕРДЕ БАНК» про визнання
договору пайової участі в
реконструкції об'єкта №1 від 01.03.2012
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
оспорюваний договір укладено та
підписано від імені позивача
директором ОСОБА_5 з перевищенням
повноважень та сторонами у
передбачених законом порядку та формі
не досягнуто згоди щодо усіх істотних
умов договору, а саме не погоджено
строк дії договору відповідно до вимог
ст. 180 Господарського кодексу України.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 16.01.2014 порушено провадження у
справі №910/463/14 та призначено справу до
10.02.2014 відповідач через відділ
діловодства суду подав заперечення на
позовну заяву, в яких зазначив, що
укладений між сторонами договір
пайової участі у подальшому був
схвалений ТОВ «ХЕЛСТУР», що
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним та крім того, до
компетенції загальних зборів
учасників товариства з обмеженою
відповідальністю віднесено
затвердження договорів, укладених на
суму, що перевищує вказану в статуті
товариства, а не їх укладення, тобто у
разі встановлення факту укладення
договору виконавчим органом
товариства без порушення наданих йому
повноважень, то сам лише факт не
затвердження договору після його
підписання не може бути підставою для
визнання договору недійсним.
В судовому засіданні 10.02.2014 на підставі
ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошено перерву
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 03.03.2014 продовжено
процесуальний строк вирішення спору у
справі № 910/463/14 на п'ятнадцять днів та
відкладено розгляд справи.
21.03.2014 позивач подав пояснення по
справі, в яких вказав, що на час
укладення оспорюваного договору,
об'єкт нерухомості, визначений п.1.1
договору, що знаходиться за адресою:
Т.Шамрила, 7а, складав 78% майна ТОВ
«ХЕЛСТУР», оскільки вартість даного
об'єкту нерухомості становить 22537600,00
грн., тоді як відчуження майна
товариства на суму, що становить
п'ятдесят та більше відсотків майна
товариства є виключною компетенцією
Загальних зборів учасників ТОВ
«ХЕЛСТУР», а відтак директор ОСОБА_5 не
мала законного права на укладання
вказаного договору, що свідчить про
В судовому засіданні 24.03.2014 на підставі
ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошено перерву
В судовому засіданні 31.03.2014 в зв'язку зі
складністю справи суд дійшов висновку
про призначення колегіального
розгляду даної справи.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 31.03.2014 призначено
колегіальний розгляд справи № 910/463/14 в
наступному складі суду: Головуючий
суддя: Васильченко Т.В., судді:
Любченко М.О., Сташків Р.Б.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 31.03.2014 справу № 910/463/14
прийнято до провадження колегією
суддів у складі: Головуючий суддя:
Васильченко Т.В., судді:
Любченко М.О., Сташків Р.Б. та
призначено до розгляду на 22.04.2014.
Представник позивача в судовому
засіданні 22.04.2014 позовні вимоги
підтримав в повному обсязі, просив
Представник відповідача в судовому
засіданні 22.04.2014 проти позовних вимог
В судовому засіданні 22.04.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, які приймали
участь під час розгляду справи,
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, та оцінивши докази,
які мають значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

01.03.2012 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «ХЕЛСТУР»
(товариство), в особі директора ОСОБА_5,
яка діє на підставі статуту та
Публічним акціонерним товариством
«ЕРДЕ БАНК» (пайовик), в особі Голови
Правління Оніцевої Наталії Олегівни,
яка діє на підставі статуту, укладено
договір пайової участі в реконструкції
об'єкта №1 - нежилі будівлі за адресою
м.Київ, вул. Шамрила Тимофія, буд. 7а,
відповідно до умов якого Товариство
забезпечує реконструкцію об'єкта, а
Пайовик вносить пай згідно з умовами
цього договору.

У пунктах 3.1.1 та 3.1.2 договору сторони
погодили, що Товариство розпочинає
реконструкцію об'єкта відповідно до
умов даного договору у 2012 році та
запланований термін закінчення
реконструкції об'єкта 01.04.2015.

За умовами п.п. 4.1, 4.2 договору розмір
пайової участі (паю) Пайовика складає
68564398,36 грн., які він
зобов'язується перерахувати на рахунок
Товариства у розмірі, визначеному
договором, або будь-якими іншими сумами
грошових коштів в межах паю, протягом
строку дії договору, але не пізніше ніж
за місяць до закінчення строку
реконструкції об'єкта, встановленого
п.3.1.2 договору.

П. 5.5 договору передбачено, що
Товариство зобов'язане після
закінчення реконструкції об'єкта, за
умови внесення Пайовиком паю в повному
обсязі відповідно до умов даного
договору, передати Пайовику за актом
прийому-передачі приміщення та
документи для оформлення права
власності на нього.

При цьому, зі змісту договору та
розділу 1 договору «Визначення та
поняття» вбачається, що об'єктом
реконструкції є нежилі приміщення за
адресою: м. Київ, вул. Шамрила Тимофія,
буд. 7а, загальною площею 7609,40 кв.м.,
балансовою вартістю 21136416,84 грн., а
приміщення, яке повинно бути передано
Пайовику у власність за результатами
реконструкції є частина даного об'єкту
загальною площею 5000 кв.м.

Набуває чинності даний договір з
моменту підписання і діє до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
(п.12.1 договору).

На виконання умов даного договору за
період з 19.04.2012 по 22.05.2012 Публічним
акціонерним товариством «ЕРДЕ БАНК»
було здійснено перерахування грошових
коштів на загальну суму 61962854,00 грн., що
підтверджується банківськими
виписками, які залучені до матеріалів
справи та не заперечується позивачем, а
позивачем, в свою чергу, здійснювалась
реконструкція об'єкту.

Отже, договір пайової участі в
реконструкції об'єкта №1 виконувався
сторонами.

Позивач вважає, що вказаний договір
суперечить нормам ст. 203 Цивільного
кодексу України, оскільки його
укладено та підписано від імені
позивача директором ОСОБА_5 з
перевищенням повноважень та сторонами
у передбачених законом порядку та
формі не досягнуто згоди щодо усіх
істотних умов договору, а саме не
погоджено строк дії договору
відповідно до вимог ст. 180
Господарського кодексу України.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202, частини 2
статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків; правочин
може вчинятися усно або в письмовій
формі; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами); правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою;
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє; представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.

Згідно з ч. ч. 4, 7 статті 179 ГК України при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначити зміст
договору на основі, зокрема, вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.
Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України, з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 180 вказаного Кодексу
передбачено, що господарський договір
вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода,
але при укладенні господарського
договору сторони зобов'язані у
будь-якому разі погодити предмет, ціну
та строк дії договору.

Дослідивши зміст оспорюваного
договору судом встановлено, що
сторонами було узгоджено всі істотні
умови договору, а посилання позивача на
неузгодженість такої істотної умови
договору як строк його дії є
безпідставними, оскільки строком дії
господарського договору є час,
впродовж якого існують господарські
зобов'язання сторін, що виникли на
основі цього договору (частина 7 статті
180 ГК України). Подібна норма міститься
і в частині 1 статті 631 ЦК України,
згідно з якою строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обов'язки відповідно до договору.
Строком також є певний період у часі, зі
спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення (частина 1
статті 251 ЦК України).

Отже, строк дії договору, який сторони
зобов'язані погодити, не обмежений
будь-яким максимальним строком,
сторони можуть визначити, що договір
діє до припинення прав та обов'язків,
які з нього виникли.

Даний висновок підтверджується
пунктом 32 інформаційного листа вищого
господарського суду України від 07.04.2008
за №01-8/211 «Про деякі питання практики
застосування норм Цивільного та
Господарського кодексів України».

Як вбачається зі змісту спірного
договору, зокрема, його пункту 3.1.2
запланований термін закінчення
реконструкції об'єкта 01.04.2015, а в п.12.1
сторони погодили, що даний договір
набуває чинності з моменту підписання
і діє до повного виконання сторонами
своїх зобов'язань.

Таким чином, виходячи зі змісту
вказаних положень договору,
вбачається, що сторонами було
погоджено, що при дотриманні умов цього
договору строк його дії закінчується
01.04.2015, що свідчить про досягнення згоди
з такої істотної умови договору, як
строк його дії.

Відтак, з огляду на встановлені вище
обставини, судом відхиляються доводи
позивача про неукладеність договору
пайової участі в реконструкції об'єкта
№1 від 01.03.2012 у зв'язку з неузгодженням у
ньому істотних умов договору, тим
більше, що сторонами вчинялись дії
спрямовані на виконання взятих на себе
зобов'язань.

Згідно із роз'ясненнями, наведеними в
п.7 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Отже, в кожній справі про визнання
правочину недійсним суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання
правочину недійсним і настання певних
юридичних наслідків.

Так, відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
встановлено ст. 203 ЦК України, згідно з
ч.ч. 1-3, 5-6 якої: 1) зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; 2) особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 5)
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; 6) правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст
правочину не може суперечити ЦК, іншим
законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
ЦК, міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства. Зміст правочину
не повинен суперечити положенням також
інших, крім актів цивільного
законодавства, нормативно-правових
актів, прийнятих відповідно до
Конституції України (статті 1, 8
Конституції України), (п. 2 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними").

Із наведених положень випливає, що у
випадку визнання правочину недійсним
як такого, зміст якого суперечить актам
цивільного законодавства, суд повинен
у рішенні послатися і на нормативний
акт, вимогам якого не відповідає
правочин.

Однак, дослідивши положення
оспорюваного договору та заслухавши
пояснення представників сторін, судом
не було встановлено, що зміст договору
суперечить Цивільному кодексу України
чи іншим актам цивільного
законодавства, наведеним вище.

При цьому, вирішуючи питання про
недійсність оспорюваного договору з
мотивів відсутності у представника,
який його уклав від імені юридичної
особи (позивача), необхідного обсягу
цивільної дієздатності (ч.2 ст. 203 ЦК
України), суд виходить з такого.

Відповідно до положень ст. 92 ЦК України
юридична особа набуває цивільних прав
та обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.
Порядок створення органів юридичної
особи встановлюється установчими
документами та законом. У випадках,
встановлених законом, юридична особа
може набувати цивільних прав та
обов'язків і здійснювати їх через своїх
учасників. Орган або особа, яка
відповідно до установчих документів
юридичної особи чи закону виступає від
її імені, зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України
правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

За умовами статуту Товариства з
обмеженою відповідальністю «ХЕЛСТУР»,
в редакції, чинній на дату укладення
спірного договору, вищим органом
Товариства є Загальні Збори його
учасників, якими є ОСОБА_5 з часткою в
статутному капіталі 95% та ОСОБА_8 з
часткою в статутному капіталі 5%.

Відповідно до п.13.1.14 ст.13 статуту
позивача до виключної компетенції
Загальних зборів учасників належить
відчуження майна товариства на суму, що
становить п'ятдесят та більше
відсотків майна товариства, яке
становлять основні фонди та оборотні
кошти, а також інші цінності, що
належать товариству на праві
власності, вартість яких
відображається в самостійному балансі
підприємства (ст.7 статуту).

Виконавчим органом товариства є
директор, який призначається зборами
учасників та підзвітний загальним
зборам учасників і організовує
виконання їх рішень (п.п. 16.1, 16.6 статті
16).

Як вбачається з матеріалів справи,
протоколом загальних зборів учасників
ТОВ «ХЕЛСТУР» від 23.06.2009 № 1 було
призначено ОСОБА_5 директором
товариства.

За умовами п.п.16.2, 16.3 Статуту директор
товариства вирішує всі питання
діяльності товариства, за винятком тих,
що належать до виключної компетенції
загальних зборів, зокрема до
компетенції директора належить:
забезпечення виконання поточних та
перспективних планів товариства;
організація підготовки та виконання
рішення зборів учасників; надання
звітів про їх виконання; контроль за
веденням бухгалтерського обліку
результатів діяльності товариства;
організація ведення податкової та
статистичної звітності, представлення
її у відповідних державних органах;
представництво товариства у
відносинах з іншими юридичними особами
приватного та публічного права по всіх
питаннях діяльності товариства в межах
компетенції, визначеної статутом;
видання в межах своєї компетенції
наказів та розпоряджень з поточних
питань господарської діяльності, які є
обов'язковими для персоналу
товариства; видання довіреностей,
відкриття, закриття в банках
розрахункових та інших рахунків та
розпорядження коштів на них;
здійснення інших дій спрямованих на
досягнення цілей товариства в межах
його компетенції та укладання угод на
тимчасові роботи із спеціалістами.

Отже, установчими документами позивача
визначений особливий порядок надання
правомочності виконавчому органу
товариства на укладання договорів щодо
відчуження майна товариства на суму, що
становить п'ятдесят та більше
відсотків його майна.

Позивач в обґрунтування своїх вимог
посилається на те, що укладення
оспорюваного договору є компетенцією
загальних зборів учасників товариства,
оскільки вартість об'єкту нерухомості,
що є предметом даного договору
(загальною площею 7609,40 кв.м.) згідно
фінансового звіту на час укладення
оспорюваного договору становить 22
537600,00 грн., що складає 78% майна ТОВ
«ХЕЛСТУР».

Втім за умовами п.2.2 договору після
закінчення реконструкції об'єкта
Товариство зобов'язується передати
відповідачу лише приміщення в даному
об'єкті загальною площею 5000 кв.м, а не
весь об'єкт.

Тобто, наслідком укладення даного
договору за результатами
реконструкції об'єкту мало б бути
відчуження частини об'єкту
(приміщення), а не всього об'єкту.

При цьому, будь-яких доказів того, що
вартість вказаного приміщення, яке
повинно було бути відчужено за
оспорюваним договором до
реконструкції перевищувала суму, що
становить п'ятдесят та більше
відсотків майна товариства, позивачем
не надано.

Отже, позивач не довів належними та
допустимими доказами факту порушення
п.13.1.14 ст.13 Статуту під час укладення
спірного договору.

Разом з цим, в будь-якому випадку, за
загальним правилом навіть у випадку
вчинення правочину з перевищенням
повноважень за умови вчинення
подальших дій, які свідчать про
прийняття такого правочину до
виконання, тобто його схвалення, він не
може бути визнаний недійсним, оскільки
відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України
правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє, у
разі наступного схвалення правочину
цією особою. Правочин вважається
схваленим, зокрема, у разі, якщо особа,
яку він представляє, вчинила дії, що
свідчать про прийняття його до
виконання.

На зазначеному також наголошено у п.3.4
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» згідно якого наступне
схвалення юридичною особою правочину,
вчиненого від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини.

Доказами такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.).

Наведене стосується й тих випадків,
коли правочин вчинений не
представником юридичної особи з
перевищенням повноважень, а особою, яка
взагалі не мала повноважень щодо
вчинення даного правочину.

Отже, схвалення правочину особою, яку
представляють, свідчить про чинність
правочину з моменту його укладення і,
відповідно, про поширення на неї усіх
прав та обов'язків як сторони за
правочином з цього моменту.

Вказаної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України у постанові № 25/2/10
від 27.07.2010 , у постанові № 8/47 (12/335/16) від
02.12.2008, у постанові № 54/210 від 25.05.2010, у
постанові № 16/507 від 06.07.2010 та ін.

Як вбачається з матеріалів справи та
про що зазначалось вище, позивач
прийняв перераховані відповідачем на
виконання умов договору грошові кошти
та виконував проведення реконструкції
об'єкта нерухомості, визначеного п.1.1
спірного договору, у зв'язку з чим
необхідно дійти висновку про те, що
позивач визнав дійсність укладеного
між сторонами договору, що виключає
можливість визнання даного договору
недійсним з мотивів вчинення його
представником товариства з
перевищенням повноважень.

За таких обставин, оскільки сторони
вчинили дії, які свідчать про прийняття
оспорюваного договору до виконання, -
немає підстав вважати його таким, що не
створює юридичних наслідків для
сторін.

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позаяк, позивачем під час розгляду
справи не доведено, а судом не
встановлено наявності обставин, з
якими закон пов'язує недійсність
оспорюваного правочину та настання
відповідних наслідків.

При цьому, судом відхиляються
посилання відповідача на ч.3 ст. 92 ЦК
України, оскільки відповідно до п.3.3
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» якщо договір містить умову
(пункт) про підписання його особою, яка
діє на підставі статуту підприємства
чи іншого документа, що встановлює
повноваження зазначеної особи, то
наведене свідчить про обізнаність
іншої сторони даного договору з таким
статутом (іншим документом) у частині,
яка стосується відповідних
повноважень, і в такому разі суд не може
брати до уваги посилання цієї сторони
на те, що їй було невідомо про наявні
обмеження повноважень представника її
контрагента.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов
до висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі, з
покладенням витрат по сплаті судового
збору на позивача в порядку ст.49
Господарського процесуального кодексу
України.

Керуючись ст.ст. 43 , 32, 33, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

В И Р І Ш И
В:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 28.04.2014.

Головуючий суддя
Т.В.
Васильченко

Судді
М.О.Любченко

Р.Б.Сташків