ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2014 р.Справа № 922/712/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання
Воронько В.В.

розглянувши справу

за позовом Публічного АТ "НАК "Нафтогаз
України", м. Київ до Борівського
комунального підприємства теплових
мереж, смт. Борова про стягнення
54132,32грн. за участю представників
сторін:

позивача - Єфременко О.О., довіреність №
14-з від 08.01.14 р.,

відповідача - Радигін Є.С., довіреність
№ б/н від 30.09.14 р.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне АТ "НАК "Нафтогаз України"
звернулось до господарcького суду
Харківської області з позовною заявою,
в якій просить стягнути з Борівського
комунального підприємства теплових
мереж інфляційні втрати в сумі 730,27 грн.,
3% річних в сумі 7632,61 грн., пеню в сумі
14101,26 грн., 7% штрафу - 31668,18 грн. Судові
витрати просить покласти на
відповідача.

Ухвалою суду від 28.02.14р. за позовною
заявою було порушено провадження по
справі та призначено до розгляду у
відкритому судовому засіданні.

Представник позивача в судовому
засіданні 28.04.14р. підтримав позовні
вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні 28.04.14р. позовні вимоги визнає
частково з підстав, викладених у
відзиві на позов, поданому до суду
26.03.2014р. за вх. № 10206. Окрім того,
відповідач просить суд застосувати
строк позовної давності щодо стягнення
пені та штрафу, зменшити розмір пені на
90% та відстрочити виконання рішення
суду строком на один рік з моменту
винесення судом рішення по даній
справі.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом, в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та
всебічно дослідивши обставини та
докази на їх підтвердження, вислухавши
уповноважених представників сторін,
судом встановлено наступне.

30 вересня 2011 року між Національною
акціонерною компанією "Нафтогаз
України" (позивач, Продавець) та
Борівським комунальним підприємством
теплових мереж (відповідач, Покупець)
був укладений договір № 30/09-01 на
купівлю - продаж природного газу
(надалі - Договір).

Відповідно до розділу 1 Договору
Продавець зобов'язується передати у
власність Покупцю у IV кварталі 2011 року
та у 2012 році імпортований природний газ
(надалі - газ), для виробництва теплової
енергії, яка споживається населенням
та релігійними організаціями, а
Покупець зобов'язується приймати та
оплачувати газ на умовах цього
Договору.

На виконання умов Договору позивач
поставив протягом січня-липня 2012р., а
відповідач прийняв природний газ на
загальну суму 2042272,15 грн., що
підтверджуються актами приймання -
передачі природного газу від 31.10.11р.,
від 30.11.11р., від 31.12.11р., від 31.01.12р., від
29.02.12р., від 31.03.12р., від 30.04.12р., від 31.10.12р.,
від 30.11.12р., від 18.03.13р.

Пунктом 6.1. Договору встановлено, що
оплата за газ здійснюється Покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100%
поточної оплати протягом місяця
поставки газу. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14-го числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу.

Проте відповідачем, всупереч умовам
Договору, не вчасно проводились
розрахунки за поставлений природний
газ, внаслідок чого позивачем на суму
заборгованість нараховано відповідачу
730,27 грн. інфляційних, 7632,61 грн. 3% річних,
14101,26 грн. пені та 31668,18 грн. - 7% штрафу.

Надаючи правову кваліфікацію доказам,
які надані сторонами та викладеним
обставинам з урахуванням фактичних та
правових підстав позовних вимог і
заперечень проти них суд виходить з
наступного.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України. За
приписами частини 2 цієї статті
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема є договір та інші
правочини та юридичні факти. Підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173
Господарського кодексу України та ст.
509 Цивільного кодексу України,
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
господарювання (зобов'язана сторона, у
тому числі боржник) зобов'язаний
вичинити певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкту (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо) або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язків.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 Господарського
кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського
кодексу України господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом та припинення зобов'язання на
вимогу однієї із сторін допускається
лише у випадках, встановлених законом
або договором, а згідно ст. 599
Цивільного кодексу України,
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не припустив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України, до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк.

Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК України,
виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено законом або договором.

Згідно статям 610, 611 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Відповідно до статті 546 Цивільного
кодексу України, виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.
Договором або законом можуть бути
встановлені інші види забезпечення
виконання зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України
передбачено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання. Штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання. Пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у
разі порушення Покупцем умов пункту
цього Договору Покупець зобов'язується
(крім суми заборгованості) сплатити
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за сплачується пеня, від
суми простроченого платежу, за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
(семи) відсотків від суми простроченого
платежу.

Так, позивач просить суд стягнути з
відповідача пеню в розмірі 14101,26 грн. та
7% штрафу в розмірі 31668,18 грн.

Частиною 6 статті 232 Господарського
кодексу України встановлено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконане.

Відповідач просить суд застосувати
строк позовної давності щодо
нарахування позивачем неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК
України для окремих видів вимог
законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала порівняно із
загальною позовною давністю. Позовна
давність в один рік застосовується,
зокрема, до вимог: про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до п. 3, 4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 4.3. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів" від
29.05.13р. № 10 якщо відповідно до чинного
законодавства або договору неустойка
(пеня) підлягає стягненню за кожний
день прострочення виконання
зобов'язання, позовну давність
необхідно обчислювати щодо кожного дня
окремо за попередній рік до дня подання
позову, якщо інший період не
встановлено законом або угодою сторін.
При цьому, однак, слід мати на увазі
положення частини шостої статті 232 ГК
України, за якими нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано. Даний
шестимісячний строк не є позовною
давністю, а визначає максимальний
період часу, за який може бути
нараховано штрафні санкції (якщо інший
такий період не встановлено законом
або договором). Порядок обчислення
позовної давності не може бути
змінений за угодою сторін, тому,
зокрема, умови договору, за якими
сторони встановили, що така давність
обчислюється не з моменту прострочення
платежу, а з іншої дати, що визначається
шляхом зворотного відрахування шести
місяців від дати пред'явлення вимоги,
суперечать вимогам закону і не
застосовуються судом.

Судом встановлено, що 24.02.14р. позивачем
до суду була направлена позовна заява
вих. № 14/2-2519 від 24.02.14р., про що свідчить
поштовий штамп на конверті (аркуш
справи № 72). Це свідчить про те, що
нарахована позивачем пеня перевищує
строк позовної давності, якій
встановлено ч.2 ст.258 ЦК України. Що
стосується 7% штрафу, то ця сума
заявлена в межах строку позовної
давності.

Слід зазначити, що сторонами в договорі
або в інших документах, якими
обмінювалися сторони не було
передбачено умови про збільшення
строку позовної давності, тому
представник відповідача правомірно
заявив клопотання щодо застосування
строку позовної давності щодо
неустойки.

Судом перевірено строк нарахування
пені та штрафу і встановлено, що пеня
нарахована з пропущенням строку
позовної давності, а тому суд вважає за
можливе задовольнити заяву
відповідача про застосування строку
позовної давності, у зв`язку з чим
стягненню підлягає пеня в розмірі 10270,73
грн., а в частині стягнення пені в сумі
3830,53 грн. слід відмовити. В частині
стягнення 7% штрафу в розмірі 31668,18 грн.
позовні вимоги слід задовольнити,
оскільки строк позовної давності
відносно нарахованого позивачем
штрафу не пропущений.

Також, відповідач просить суд зменшити
розмір неустойки на 90% посилаючись на
те, що основною причиною невчасної
оплати заборгованості за спожитий газ
є несвоєчасне проведення розрахунків
споживачів з відповідачем та в зв'язку
з невідповідністю тарифів на послуги з
теплопостачання фактичним витратам на
їх виробництво, заборгованістю бюджету
за спожиті послуги з теплопостачання,
важким фінансово-економічним станом.

Суд, розглянувши зазначену заяву
відповідача щодо зменшення розміру
неустойки на 90% вважає за можливе її
задовольнити та зменшити розмір
неустойки на 90%, виходячи з наступного.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України
встановлено, що господарський суд,
приймаючи рішення, має право:
зменшувати у виняткових випадках
розмір неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання.

Пленум Вищого господарського суду
України в п. 3.17.4 постанови від 26.12.2011
року № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" роз'ясняє, що
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК),
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеню
виконання зобов'язання, причини
(причин) неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо. У
зазначеній нормі ГПК йдеться про
можливість зменшення розміру саме
неустойки (штрафу, пені). Крім того, ця
процесуальна норма може
застосовуватись виключно у
взаємозв'язку (сукупності) з нормою
права матеріального, яка передбачає
можливість зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), а саме
частиною третьою статті 551 ЦК України і
статтею 223 Господарського кодексу
України.

Пунктом 1 ст. 233 ГК України закріплено,
що суд має право зменшити розмір
санкцій, якщо належні до сплати штрафні
санкції надмірно великі порівняно із
збитками кредитора. При цьому повинно
бути взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення. При цьому
відсутність чи невисокий розмір
збитків може бути підставою для
зменшення судом розміру неустойки, що
стягується з боржника. Вирішуючи
питання про зменшення розміру пені, яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання, суд повинен
з'ясувати наявність значного
перевищення розміру неустойки перед
розміром боргу, ступеня виконання
зобов'язань, причини неналежного
виконання або невиконання
зобов'язання, незначності прострочення
у виконанні зобов'язання,
невідповідності розміру пені
наслідкам порушення, негайного
добровільного усунення винною
стороною порушення та його наслідків.

Скрутний фінансовий стан відповідача
та неналежне виконання ним своїх
зобов'язань з оплати поставленого йому
газу спричинено, в свою чергу,
неналежним виконанням споживачами
теплової енергії - бюджетними
організаціями та населенням,
зобов'язань з оплати наданих їм послуг
з теплопостачання.

Рівень розрахунків населення щорічно
складає по підприємству лише 65-75 % від
нарахованого, що призводить до
стабільного росту заборгованості
споживачів. Борги населення за
комунальні послуги станом на 31.12.2013 р. у
відповідності до інформації про
нарахування, надходження та
заборгованість за теплову енергію по
Борівському комунальному підприємству
теплових мереж (наявний в матеріалах
справи) досягли по теплопостачанню
суму у розмірі 4204.757 тис. грн.

Відповідач є комунальним
підприємством, яке створено для
задоволення потреб споживачів у тому
числі населення та державних органів у
теплопостачанні у вигляді опалення та
гарячого водопостачання. Він постачає
теплову енергію до кінцевого споживача
по вартості нижчої її собівартості з
чого у нього виникають збитки. Держава
розуміючи дану ситуацію у відповідному
Державному бюджеті на рік передбачає
компенсацію витрат з різниці в тарифах
на теплову енергію для таких
підприємств як відповідач у вигляді
субвенцій, однак ні якого постійно
діючого правового механізму з
компенсації витрат з різниці в тарифах
на теплову енергію до цього часу не має,
тому виплата такої компенсація у
повній мірі залежить від прийняття
законодавчим органом відповідного
нормативного акту (ЗУ "Про бюджет") на
кожний рік та наявності коштів у
Державному бюджеті. Так ст.34 ЗУ "Про
державний бюджет на 2011 рік" було
передбачено надання субвенцій на
погашення заборгованості з різниці в
тарифах на теплову енергію, що
утворилась у період з 1.10.2009 р. по 31.12.2010
р. Пунктом 48 ст. 9, п. 7 ст. 11 ЗУ "Про
державний бюджет" на 2012 рік" згідно
внесених змін від 12.04.2012 р. передбачена
компенсація витрат з різниці в тарифах
на теплову енергію. Статтею 14 ЗУ "Про
державний бюджет на 2013 рік" була
передбачена компенсація з різниці в
тарифах на теплову енергію та послуги з
централізованого водопостачання та
водовідведення тарифам, що
затверджувалися та/або погоджувалися
органами державної влади чи місцевого
самоврядування.

Так на цей час обсяг заборгованості з
різниці в тарифах на теплову енергію
складає суму у розмірі 2557345,90 грн., що
підтверджує затверджений розрахунок
обсягу заборгованості за минулі роки
(2012 р. - 2013 рік) з різниці в тарифах на
теплову енергію на суму у розмірі 2557345,90
грн.

Обсяг заборгованості з різниці цін на
газ надану бюджетним організаціям за
2012 рік та вісім місяців 2013 року (на
31.12.2013 р.) складає суму у розмірі 1695,7 тис,
грн., що підтверджує наданий
відповідачем розрахунок обсягів
різниці цін на газ по Борівському КПТМ.

У відповідності до листа № 05-13/330 від
5.02.2014 р. Департаменту
житлово-комунального господарства та
розвитку інфраструктури у 2013 році
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 20.03.2013 р. № 167
субвенції з Державного бюджету України
на погашення заборгованості з різниці
в тарифах, яка виникла у Борівському
комунальному підприємстві теплових
мереж через невідповідність тарифів на
послуги теплопостачання для населення,
- не надходило.

Відповідачу по вже затвердженому
розрахунку обсягу заборгованості за
минулі роки з різниці тарифів на
теплову енергію та послуги
водопостачання не перерахована з
державного бюджету різниця у тарифах у
розмірі 2557345,90 грн. Виходячи з цього
відповідач працюючи у таких умовах,
коли держава не своєчасно виконує свої
обов'язки по погашенню заборгованості
з різниці в тарифах на теплову енергію
не погасив своєчасно заборгованість
перед позивачем.

Крім того, відповідач є відповідальним
за безперебійне централізоване
постачання теплової енергії у районах
своєї діяльності, від якого залежить
безаварійне та безперебійне
постачання теплової енергії у вигляді
опалення та гарячого водопостачання.
Враховуючи необхідність вчасно
погашати поточну заборгованість за
спожитий природний газ, стягнення з
відповідача повної суми штрафних
санкцій зумовить неможливість вчасно
закупити матеріальні ресурси,
необхідні для ремонту та відновлення
теплових мереж, виконати податкові
зобов'язання перед бюджетом, виплатити
заробітну плату трудовому колективу
підприємства та поставити під загрозу
постачання теплової енергії
споживачам у наступному опалювальному
сезоні.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що зазначені факти є саме
тими винятковими обставинами, з якими
закон пов'язує можливість зменшення
штрафних санкцій, а стягнуті з
відповідача на користь позивача 3%
річних та інфляційні втрати мають
компенсувати всі негативні наслідки
затримки розрахунку з боку
відповідача.

Дана правова позиція з вищевикладених
питань узгоджується з практикою Вищого
господарського суду України по
аналогічним справам, зокрема, у
постановах: від 23.05.2012 року №5023/128/12,
від 13.08.2012 року №5023/1324/12, від 13.08.2012 року
у справі №5023/1235/12, від 13.08.2012 року у
справі №5023/1231/12, від 22.08.2012 року у справі
№5023/579/12, від 27.09.2012 року у справі
№16/4/5022-107/2012, від 31.10.2012 року у справі
№5015/2216/12, від 19.12.2012 року у справі
№5023/3165/12, від 19.12.2012 року у справі
№5019/880/12, у справі 5023/10324/11 від 12.06.2013
року.

Зважаючи на те, що ступінь виконання
зобов'язання є високою (тобто основний
борг відповідачем був повністю
погашений), а також, беручи до уваги те,
що наведені вище обставини, на думку
суду, вказують на відсутність вини
відповідача у виникненні
заборгованості перед позивачем та
підтверджують добросовісність
Борівського комунального підприємства
теплових мереж при виконанні
зобов'язань стосовно погашення
заборгованості комунального
підприємства, суд вважає за можливе
задовольнити клопотання відповідача
про зменшення розміру неустойки та
зменшити розмір пені та штрафу на 90%.

Судом було зроблено перерахунок
розміру нарахованої позивачем пені та
штрафу у зв'язку зі зменшенням розміру
неустойки на 90%, і з урахуванням
перерахунку, підлягає стягненню сума
пені в розмірі 1027,07 грн. та 7% штрафу в
розмірі 3166,82 грн., а в іншій частині
стягнення пені та 7% штрафу слід
відмовити.

Щодо вимог позивача про стягнення з
відповідача 3% річних в розмірі 7632,61грн.,
суд зазначає наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
три проценти річних від простроченої
суми, якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши розрахунки позивача,
перевіривши періоди нарахування
останнім вказаної суми 3% річних дійшов
висновку про те, що відповідний
розрахунок є вірним, та відповідає
нормам чинного законодавства, а тому
вимога позивача про стягнення з
відповідача 3% річних в розмірі 7632,61 грн.
є обґрунтованою та підлягає
задоволенню в повному обсязі.

Що стосується заявленої вимоги
позивача про стягнення з відповідача
суми інфляційних втрат в розмірі 730,27
грн., суд зазначає наступне.

В інформаційному листі від 17.07.2012р.
№01-06/928/2012 "Про практику застосування
Вищим господарським суд України у
розгляді справ окремих норм
матеріального права" зазначено, що сума
боргу з урахуванням індексу інфляції
повинна розраховуватися, виходячи з
індексу інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто мала місце не
інфляція, а дефляція) (постанова Вищого
господарського суду України від 05.04.2011
№ 23/466 та лист Верховного Суду України
"Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ" від 03.04.1997 №
62-97р). При застосуванні індексу
інфляції слід мати на увазі, що індекс
розраховується не на кожну дату місяця,
а в середньому на місяць і здійснюється
шляхом множення суми заборгованості на
момент її виникнення на сукупний
індекс інфляції за період прострочення
платежу. При цьому сума боргу, яка
сплачується з 1 по 15 день відповідного
місяця, індексується з врахуванням
цього місяця, а якщо сума боргу
сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця (див.
постанову Вищого господарського суду
України від 01.02.2012 № 52/30). В силу
приписів статті 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом. Передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Індекс інфляції - це додаткова сума, яка
сплачується боржником і за своєю
правовою природою є самостійним
засобом захисту цивільного права
кредитора у грошових зобов'язань і
спрямована на відшкодування його
збитків, заподіяних знеціненням
грошових коштів внаслідок інфляційних
процесів в державі.

Офіційний індекс інфляції, що
розраховується Державним комітетом
статистики України визначає рівень
знецінення національної грошової
одиниці України. Відповідні індекси
щомісячно розраховуються і
публікуються в офіційних виданнях ЗМІ,
зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр".

З матеріалів справи вбачається, що при
здійсненні позивачем розрахунку
інфляційних витрат, позивач здійснив
розрахунок без урахування періодів,
коли індекс інфляції складав менше
одиниці.

Статтею 625 ЦК України передбачений
розрахунок індексу інфляції не за
окремі інтервали часу, а в цілому за
весь період прострочення, і якщо індекс
інфляції в окремі періоди є меншим за
одиницю і може мати при цьому
економічну назву "дефляція", то це не
змінює її правову природу. Є цілком
неприпустимим при розрахунку пропуск
жодного місяця, бо при цьому руйнується
весь ланцюг розрахунків.

Отже, якщо кредитор звертається за
стягненням суми боргу з врахуванням
індексу інфляції, він має враховувати
індекс інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто, мала місце не
інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу
в цьому періоді зменшується.

Така правова позиція розрахунку
інфляційних витрат, повністю
узгоджується з позицією Вищого
господарського суду України,
викладеною, зокрема, в постановах від
13.08.2012 р. у справі № 5023/1235/12 та від 03.12.2012
р. у справі №5023/129/12, та у пункті 3
роз'яснень Вищого господарського суду
№ 02-5/223 від 12.05.1999 р.

Крім того, відповідно до п. 18
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 11.04.2005
р. №01-8/344 "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2004 році"
господарський суд у розгляді справи не
зобов'язаний здійснювати "перерахунок"
замість позивача розрахованих
останнім сум штрафних санкцій, річних
тощо. Однак, з огляду на вимоги частини 1
статті 4-7 ГПК щодо прийняття судового
рішення за результатами обговорення
усіх обставин справи та частини 1
статті 43 ГПК стосовно всебічного,
повного і об'єктивного розгляду в
судовому процесі всіх обставин справи
в їх сукупності, суд повинен перевірити
обґрунтованість і правильність
здійсненого позивачем нарахування
таких сум, і в разі, якщо їх обчислення
помилкове - зобов'язати позивача
здійснити перерахунок відповідно до
закону чи договору або зробити це
самостійно.

Суд, перевіривши розрахунок
інфляційних втрат вважає, що позовні
вимоги в цій частині підлягають
частковому задоволенню, а саме в
частині стягнення з відповідача
інфляційних втрат в сумі 458,61 грн., в
частині стягнення з відповідача
інфляційних втрат в сумі 271,66 грн.
необхідно відмовити.

Щодо клопотання відповідача про
відстрочення виконання рішення
господарського суду строком на 1 рік,
суд вважає за можливе задовольнити
його частково до 01.11.2014 року з огляду на
наступне.

Відповідно до п. 7.1.1. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України,
від 17.10.2012, № 9 "Про деякі питання
практики виконання рішень, ухвал,
постанов господарських судів України"
відстрочка - це відкладення чи
перенесення виконання рішення на новий
строк, який визначається господарським
судом.

Як вказано у п. 7.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України,
від 17.10.2012, № 9 "Про деякі питання
практики виконання рішень, ухвал,
постанов господарських судів України"
підставою для відстрочки, розстрочки,
зміни способу та порядку виконання
рішення можуть бути конкретні
обставини, що ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим у
визначений строк або встановленим
господарським судом способом. При
цьому слід мати на увазі, що згоди
сторін на вжиття заходів, передбачених
статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і
господарський суд законодавчо не
обмежений будь-якими конкретними
термінами відстрочки чи розстрочки
виконання рішення. Проте, вирішуючи
питання про відстрочку чи розстрочку
виконання рішення, зміну способу і
порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо.

Отже, в основу судового рішення про
надання розстрочки або відстрочки
виконання рішення суду має бути
покладений обґрунтований висновок про
наявність обставин, що ускладнюють або
роблять неможливим його виконання.

Зважаючи на те, що відповідач є
комунальним підприємством, що він є у
важкому фінансовому стані, який
утворився внаслідок невідповідності
тарифів на послуги теплопостачання і
реальної собівартості теплової
енергії, збиткова діяльність
підприємства підтверджується
фінансовими звітами, наявними в
матеріалах справи, тому примусове
виконання рішення суду призведе до
неможливості погашення поточних
платежів за спожитий газ,
неспроможності здійснення сплати
податків і обов'язкових платежів і
повної неспроможності здійснення
покладеної функції на відповідача, а
саме неспроможності задоволення
потреб населення та державних органів
у теплопостачанні у вигляді опалення
та гарячого водопостачання.

Розглянувши заявлене відповідачем
клопотання про відстрочення виконання
рішення на один рік, та враховуючи
вкрай скрутний фінансовий стан
підприємства відповідача, суд визнає
за можливе клопотання відповідача
задовольнити частково та відстрочити
виконання рішення суду до 01.11.2014р.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Згідно приписів п.4.3 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України", у разі коли господарський суд
на підставі пункту 3 статті 83 ГПК
зменшує розмір неустойки (штрафу,
пені), витрати позивача, пов'язані зі
сплатою судового збору,
відшкодовуються за рахунок
відповідача у сумі, сплаченій
позивачем за позовною вимогою, яка
підлягала б задоволенню, якби
зазначений розмір судом не було
зменшено.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 258, 267, 509, 525, 530, 598, 611, 612, 625, 629
Цивільного кодексу України; ст.ст. 173, 174,
179, 193, 232, 233 Господарського кодексу
України; ст.ст. 1, 12, 33, 43, 44-49, ст.ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Борівського комунального
підприємства теплових мереж (63801,
Харківська обл., Борівський р-н, смт.
Борова, вул. Поштова, буд.3; ; в тому числі рахунок № 5484 у
ХОУ ПАТ "Ощадбанк", МФО 351823) на користь
Публічного акціонерного товариства
"Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.
Хмельницького, 6; ; в тому
числі р/р 1 в АТ "Ощадбанк", МФО 300465)
пеню в сумі 1027,07 грн., 7% штрафу в розмірі
3166,82 грн., 3% річних в сумі 7632,61 грн.,
інфляційних втрат в розмірі 458,61 грн.,
витрати по сплаті судового збору в
розмірі 1688,55 грн. Відстрочити виконання
рішення суду до 01.11.2014р.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

В частині стягнення з відповідача пені
в розмірі 13074,19 грн. та інфляційних
втрат в сумі 271,66 грн. - відмовити.

Повне рішення складено 29.04.2014 р.

Суддя Л.В. Шарко