м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 34/218-22/171 28.04.14
За позовом Державної іпотечної
до Публічного акціонерного
товариства комерційний банк "Надра"
про стягнення 148 020 444,38 грн.
за участю: Прокуратури міста Києва
За скаргою Державної іпотечної
установи на дії Державної виконавчої
служби України Відділу примусового
Суддя
Представники сторін:
від прокуратури: Курбатова І.С. -
від позивачa: Боков І.О. - представник за
від відповідача: Трохимчук О.І. -
представ. за довір.;
від ВДВС: Рубель І.В. - представник за
Обставини справи:
Рішенням господарського суду міста
Києва від 11.09.2013 у справі №34/218-22/171,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 13.11.2013, позов
задоволено частково.

На виконання вказаного рішення 04.12.2013
господарським судом міста Києва було
видано відповідний накази.

Державна іпотечна установа звернулась
до суду із скаргою на дії Державної
виконавчої служби України Відділу
примусового виконання рішень.

Ухвалою від 20.01.2014 відкладено вирішення
питання щодо розгляду скарги до
повернення матеріалів справи до
господарського суду міста Києва.

Відповідно до ст. 121-2 ГПК України скарги
на дії чи бездіяльність органів
Державної виконавчої служби щодо
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів можуть бути подані
стягувачем, боржником або прокурором
протягом десяти днів з дня вчинення
оскаржуваної дії, або з дня, коли
зазначеним особам стало про неї відомо,
або з дня, коли дія мала бути вчинена.
Скарги на дії органів Державної
виконавчої служби розглядаються
господарським судом, про час і місце
якого повідомляються ухвалою стягувач,
боржник чи прокурор та орган виконання
судових рішень.

Відповідно до ч. 2 ст. 121-2 Господарського
процесуального кодексу України скарги
на дії органів Державної виконавчої
служби розглядаються господарським
судом, про час і місце якого
повідомляються ухвалою стягувач,
боржник чи прокурор та орган виконання
судових рішень.

Ухвалою від 03.03.2014 розгляд скарги
призначено на 12.03.2014.

Ухвалою від 12.03.2014 розгляд скарги
відкладено на 31.03.2014.

В судовому засіданні 31.03.2014 та 23.04.2014
оголошено перерву на 23.04.2014 та на 28.04.2014
відповідно.

Скарга мотивована тим, що 19.12.2013
стягувач звернувся до Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України із
заявою №6184/15 про примусове виконання
рішення, однак 27.12.2013 державним
виконавцем винесена постанова про
відмову у відкритті виконавчого
провадження на підставі п.4 ч.1 ст.26
Закону України "Про виконавче
провадження".

Заслухавши пояснення учасників
судового процесу, дослідивши наявні
докази, суд вважає, що скарга на дії
державного виконавця підлягає
задоволенню, з врахуванням наступного.

Згідно зі статтею 115 ГПК України
рішення, ухвали, постанови
господарського суду, що набрали
законної сили, є обов'язковими на всій
території України і виконуються у
порядку, встановленому Законом України
"Про виконавче провадження".

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначено Законом України "Про
виконавче провадження".

Згідно зі ст. ст. 19, 25 Закону України "Про
виконавче провадження" державний
виконавець зобов'язаний розглянути
заяву стягувача та прийняти до
виконання виконавчий документ
внаслідок чого винести постанову про
відкриття виконавчого провадження.

Згідно частини 1 статті 17 Закону
України "Про виконавче провадження"
примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України "Про
виконавче провадження" в редакції,
чинній на момент винесення
оскаржуваної постанови, заява
стягувача є однією із підстав для
відкриття виконавчого провадження.

З матеріалів справи вбачається, що
стягувач звернувся із заявою №6184/15 від
18.12.2013 до Відділу примусового виконання
рішень Державної виконавчої служби
України про примусове виконання наказу
від 04.12.2013 №34/218-22/171. Відповідно до
вхідного штампу Державної виконавчої
служби України вказана заява
зареєстрована 19.12.2013 за вх..№13-0-17-154,
однак у постанові про відмову у
відкритті виконавчого провадження від
27.12.2013 державний виконавець помилково
вказав, що заява про примусове
виконання подана 25.12.2013, на що звернув
увагу суд при дослідженні поданих
документів.

Постанова про відмову у відкритті
виконавчого провадження від 27.12.2013
мотивована тим, згідно заяви
представника Державної іпотечної
установи від 18.12.2013 №6184/15 станом на
13.12.2013 боржником не сплачено стягувачу
395 124,81 грн., тому сума боргу за якою
сплинув строк сплати, менша 10 млн. грн.,
а відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 26 Закону
України "Про виконавче провадження",
державний виконавець відмовляє у
відкритті виконавчого провадження у
разі пред'явлення виконавчого
документа до органу державної
виконавчої служби не за місцем або не
за підвідомчістю виконання рішення.

Отже, органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи, згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції
України, зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Зазначене кореспондується з
положеннями Закону України "Про
виконавче провадження", якими
передбачено неупереджене, своєчасне,
повне вчинення виконавчих дій та
використання наданих державному
виконавцю прав у точній відповідності
із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону, на відділ
примусового виконання рішень
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України
покладається виконання рішень, за
якими: боржниками є Апарат Верховної
Ради України, Адміністрація Президента
України, вищі чи центральні органи
виконавчої влади, Конституційний Суд
України, Верховний Суд України, вищі
спеціалізовані суди, апеляційні суди,
Генеральна прокуратура України,
прокуратури Автономної Республіки
Крим, областей, міст Києва і
Севастополя, спеціалізовані
прокуратури на правах обласних, Вища
рада юстиції, Національний банк
України, Рахункова палата, Управління
справами Верховної Ради Автономної
Республіки Крим, Рада міністрів
Автономної Республіки Крим, обласні,
Київська і Севастопольська міські ради
або обласні, Київська і
Севастопольська міські державні
адміністрації та їх структурні
підрозділи, інші органи державної
влади та їх посадові особи; сума
зобов'язання становить десять та
більше мільйонів гривень або
еквівалентну суму в іноземній валюті.

Відповідно до норм статті 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно рішення від 11.09.2013 у справі
№34/218-22/171, позовні вимоги задоволено
частково та стягнуто на користь
позивача 19 539 267 грн. інфляційних втрат,
з суми основного боргу та пеню у
розмірі 4 168 221,39 грн.

Також судом частково задоволено
клопотання відповідача про
розстрочення рішення суду строком на
п'ять років з моменту набрання ним
законної сили, зобов'язавши
відповідача сплачувати щомісячно
рівними частинами у розмірі 395 124,81 грн.

У заяві про примусове виконання
рішення стягувач повідомив, що станом
на 13.12.2013 боржником не сплачено 395 124,81
грн., що державним виконавцем взято до
уваги при прийнятті постанови від
27.12.2013 з посиланням на те, що сума боргу
менша 10 млн. грн.

У відзиві на скаргу, ДВС зазначила про
правомірність прийняття оскаржуваної
постанови.

Однак, з даним твердженням державного
виконавця не можна погодитись з огляду
на те, що згідно наказу господарського
суду міста Києва від 04.12.2013 сума
зобов'язання становить 23 707 488,39 грн.

Крім того слід зазначити, що державний
виконавець приймає до виконання не
заяву стягувача, а виконавчий документ,
яким є наказ господарського суду міста
Києва №34/218-22/171 за яким розмір
заборгованості становить понад
двадцять мільйонів гривень, а тому
зазначений наказ підлягає виконанню
саме Відділом примусового виконання
рішень державної виконавчої служби
України, що цілком відповідає вимогам
Закону України "Про виконавче
провадження" та не порушує вимоги щодо
підвідомчості.

Аналогічна прнавова позицію викладена
у постанові Вищого господарського суду
України від 04.10.2011 №7/221.

Таким чином, державний виконавець
Відділу примусового виконання рішень
державної виконавчої служби України
дійшов хибного висновку, що вказаний
виконавчий документ пред'явлено не за
підвідомчістю виконання.

Так, положення статті 25 Закону України
"Про виконавче провадження" передбачає,
що державний виконавець зобов'язаний
прийняти до виконання виконавчий
документ і відкрити виконавче
провадження, якщо не закінчився строк
пред'явлення такого документа до
виконання, він відповідає вимогам,
передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Отже, даний наказ господарського суду
м. Києва цілком відповідає положенням
законодавству та не порушує вимоги
щодо підвідомчості.

Тому, дії державного виконавця Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
щодо винесення постанови про відмову у
відкритті виконавчого провадження від
27.12.2013 є незаконними.

Що стосується тверджень
відповідача, що станом на 27.12.2013 рішення
з урахуванням рострочення виконання
було належним чином виконане, тобто
сплачено на рахунок позивача сума
боргу в частині, строк оплати який
настав, згідно меморіальних ордерів
від 01.04.2014, від 03.03.2014, від 03.02.2014, від
03.01.2014, від 23.12.2013 (наявні в матеріалах
справи), тому постанова Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
від 27.12.2013 про відмову у відкритті
виконавчого провадження була прийнята
правомірно, слід зазначити наступне.

Черговий платіж здійснений
відповідачем на рахунок позивача
23.12.20.13, тоді як, стягувач звернувся із
заявою про примусове виконання наказу
19.12.2013, згідно вхідного штампу ДВС.

Як було вже зазначено вище, положення
статті 25 Закону України "Про виконавче
провадження" передбачають, що
державний виконавець зобов'язаний
прийняти до виконання та відкрити
виконавче провадження. При цьому,
згідно статті 25 Закону, державний
виконавець перевіряє чи не закінчився
строк пред'явлення такого документа до
виконання, чи він відповідає вимогам,
передбаченим цим Законом, і чи
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

В разі, якщо поданий на виконання
виконавчий документ відповідає
вказаним критеріям, державний
виконавець зобов'язаний відкрити
виконавче провадження.

Тобто, при перевірці відповідності
положенням статті 25 Закону,
пред'явленого виконавчого документа до
виконання, у державного виконавця
немає обов'язку перевіряти наявність
чи відсутність заборгованості у
боржника за пред'явленим до виконання
виконавчим документом, враховуючи, що
обов'язок надавати документальне
підтвердження виконання рішення суду
покладений на боржника в силу ст. 27
Закону України "Про виконавче
провадження" за умови відкриття
виконавчого провадження.

Також слід врахувати ту обставину, що у
відповідності до п. 5 ст. 12 Закону
України "Про виконавче провадження",
сторони зобов'язані протягом трьох
робочих днів письмово повідомити
державного виконавця про повне чи
часткове самостійне виконання рішення
боржником, а також письмово
повідомляти державного виконавця про
виникнення обставин, що зумовлюють
обов'язкове зупинення виконавчого
провадження, про встановлення
відстрочки або розстрочки виконання,
зміну способу і порядку виконання
рішення, зміну місця проживання чи
перебування (у тому числі про зміну їх
реєстрації) або місцезнаходження, а
боржник - фізична особа - про зміну
місця роботи.

Враховуючи те, що підставою для відмови
у відкритті виконавчого провадження за
наказом від 04.12.2013 було саме
пред'явлення виконавчого документа не
за підвідомчістю виконання, суд
перевіряє правомірність визначення
державним виконавцем наявності чи
відсутності підстав застосування п. 4 ч.
1 ст. 26 Закону України "Про виконавче
провадження".

Пунктом 9.13 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики виконання рішень,
ухвал, постанов господарських судів
України" від 17.10.2012 р. №9 визначено, що за
результатами розгляду скарги
виноситься ухвала, в якій
господарський суд або визнає доводи
заявника правомірними і залежно від їх
змісту визнає постанову державного
виконавця щодо здійснення заходів
виконавчого провадження недійсною, або
визнає дії чи бездіяльність органу
Державної виконавчої служби
незаконними, чи визнає недійсними
наслідки виконавчих дій, або зобов'язує
орган державної виконавчої служби
здійснити певні виконавчі дії, якщо він
ухиляється від їх виконання без
достатніх підстав, або визнає доводи
скаржника неправомірними і скаргу
відхиляє.

Враховуючи вищенаведене,
господарський суд дійшов висновку про
обґрунтованість доводів позивача
наведених у скарзі, в результаті чого
скаргу на дії відділу примусового
виконання рішень державної виконавчої
служби України, слід задовольнити.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 86, 121-2 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд м. Києва, -

У Х В А Л И В:

1.Скаргу Державної іпотечної установи
на дії Відділу примусового виконання
рішень Державної виконавчої служби
України у справі №34/218-22/171,
задовольнити.

2.Визнати дії державного виконавця
Відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Юхименко Оксани Сергіївни,
незаконними.

2.Визнати недійсною постанову Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
від 27.12.2013 ВП №41367487 про відмову у
відкритті виконавчого провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту
винесення та може бути оскаржена в
порядку, передбаченому ст. 106
Господарського процесуального кодексу
України.

Суддя
М.Є. Літвінова