КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2014 р. Справа№ 910/59/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Кулинич В.П., довіреність
№ 292 від 11.12.2013;

від першого відповідача - представник
не прибув;

від другого відповідача - Степанець
О.І., довіреність № 01/08 від 08.01.2014,

розглянувши апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
"Шляхо-будівельне управління № 41" на
рішення господарського суду міста
Києва від 27.02.2014 у справі № 910/59/14 (суддя
Пінчук В.І.) за позовом публічного
акціонерного товариства
"Шляхо-будівельне управління № 41" до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Спецтехнокомплекс"
та товариства з обмеженою
відповідальністю "Вінницьке
кар'єроуправління" про визнання
недійсним договору про відступлення
права вимоги

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Шляхо-будівельне управління
№ 41" звернулось до господарського
суду міста Києва з позовом до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Спецтехнокомплекс"
та товариства з обмеженою
відповідальністю "Вінницьке
кар'єроуправління" про визнання
недійсним Договору відступлення права
вимоги від 25.11.2013 р. № 15-В.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 27.02.2014 у справі №
910/59/14 у задоволенні позову відмовлено
повністю.

При ухваленні рішення по даній справі
суд першої інстанції дійшов висновку
про відсутність підстав для визнання
недійсним Договору про відступлення
права вимоги від 25.11.2013 р. № 15-В.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду міста
Києва від 27.02.2014 у справі № 910/59/14
скасувати та прийняти нове, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
неотримання згоди боржника на
відступлення кредитором права вимоги
іншій особі є підставою для визнання
недійсним договору про відступлення.

Представник апелянта - позивача у
справі в судовому засіданні 12.05.2014
надав пояснення, якими підтримав
доводи та вимоги за апеляційною
скаргою.

Представник другого відповідача надав
пояснення, якими просив залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
рішення місцевого господарського суду
- без змін.

Перший відповідач не скористався
правом на участь свого представника в
судовому засіданні, хоча про дату, час
та місце судового засідання був
повідомлений належним чином, про що
свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо
неможливості бути присутнім у даному
судовому засіданні від першого
відповідача до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка
представників сторін не визнавалася
обов'язковою, певних пояснень суд не
витребував.

За наведених обставин, апеляційна
скарга розглянута судом у даному
судовому засіданні по суті з
винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Між відкритим акціонерним товариством
"Шляхо-будівельне управління № 41"
(правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство
"Шляхо-будівельне управління № 41"), як
замовником та товариством з обмеженою
відповідальністю "Спецтехнокомплекс",
як виконавцем 28.07.2011 укладено Договір №
07/11 про надання послуг, відповідно до
умов якого (п. 1.1) замовник доручає, а
виконавець приймає на себе
зобов'язання надати замовнику послуги
будівельними машинами та механізмами,
відповідно до протоколу узгодження
вартості послуг (Додаток № 1 до
договору), а замовник зобов'язується
прийняти надані виконавцем послуги та
сплатити їх вартість.

Відповідно до п. 3.2 договору, ціна
договору (загальна вартість послуг), що
надаються виконавцем згідно даного
договору буде визначатися як сума всіх
актів здачі-прийняття робіт (надання
послуг), підписаних уповноваженими
представниками сторін протягом дії
договору.

Умовами п. 3.5 договору передбачено, що
замовник зобов'язується, на підставі
акту та/або рахунку фактури виконавця
здійснити оплату замовлених послуг
протягом 3 банківський днів з моменту
підписання даного акту.

У зв'язку з невиконанням відкритим
акціонерним товариством
"Шляхо-будівельне управління № 41"
зобов'язань за договором про надання
послуг № 07/11 від 28.07.2011,
товариство з обмеженою
відповідальністю "Спецтехнокомплекс"
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом про стягнення з
замовника заборгованості.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 20.02.2013 р. у справі №
5011-66/18522-2012 (залишеним без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 16.05.2013 р.) позов
задоволено частково, вирішено стягнути
з ВАТ "Шляхо-будівельне управління № 41"
на користь ТОВ "Спецтехнокомплекс" 728
372,66 грн. боргу, 73 594,75 грн. пені, 106 467,50
грн. штрафу та 17 049,31 грн. 3% річних; в
частині стягнення 382 534,28 грн. основного
боргу провадження у справі припинено; в
іншій частині у позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 09.07.2013 у справі №
5011-66/18522-2012 касаційну скаргу відкритого
акціонерного товариства
"Шляхово-будівельне управління № 41"
задоволено частково; рішення
господарського суду міста Києва від
20.02.2013 та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
16.05.2013 у справі № 5011-66/18522-2012 в частині
стягнення 3 % річних змінено, вирішено
стягнути з відкритого акціонерного
товариства "Шляхово-будівельне
управління № 41" на користь товариства з
обмеженою відповідальністю
"Спецтехнокомплекс" 17002,71 грн. 3% річних;
в частині стягнення 73594,75 грн. пені та
106467,50 грн. штрафу постанову Київського
апеляційного господарського суду від
16.05.2013 у справі № 5011-66/18522-2012 залишено
без змін.

На виконання вказаного рішення,
господарським судом міста Києва 18.07.2013
р. товариству з обмеженою
відповідальністю "Спецтехнокомплекс"
було видано відповідний наказ.

Згодом, між товариством з обмеженою
відповідальністю "Спецтехнокомплекс",
як первісним кредитором та товариством
з обмеженою відповідальністю
"Вінницьке кар'єроуправління", як новим
кредитором 25.11.2013 р. укладено Договір
про відступлення права вимоги № 15-В.

Відповідно до п. 1.1 договору його
предметом є право вимоги кредитора
(стягувача) за договором про надання
послуг № 07/11 від 28.07.2011 та рішенням
господарського суду міста Києва від
20.02.2013 р. у справі
№ 5011-66/18522-2012 зверненим до
виконання, що належить первісному
кредитору і має право вимагати від ВАТ
"Шляхо-будівельне управління № 41"
стягнення на користь первісного
кредитора 728 372,66 грн. боргу, 73 594,75 грн.
пені, 106 467,50 грн. штрафу та 17 049,31 грн. 3%
річних, 21 151,05 грн. витрат по сплаті
судового збору, а всього 946 588,67 грн.

Згідно п. 1.2 договору первісний
кредитор передає (відступає), а новий
кредитор приймає право вимоги, що
належить первісному кредиторові і стає
кредитором за основним договором та
судовим рішенням.

Товариством з обмеженою
відповідальністю "Спецтехнокомплекс"
28.11.2013 повідомлено ВАТ
"Шляхо-будівельне управління № 41" про
відступленя права вимоги, що
підтверджується описом вкладення у
цінний лист (а.с. 36).

Публічне акціонерне товариство
"Шляхо-будівельне управління № 41",
вважаючи, що неотримання згоди
боржника на відступлення кредитором
права вимоги іншій особі є підставою
для визнання недійсним договору про
відступлення, звернулося до суду з
даним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що п. 9.4 договору про
надання послуг передбачено
обов'язковість отримання кредитором
згоди боржника на відступлення права
вимоги.

Враховуючи те, що позивач такої згоди
не надавав, він просить суд визнати
договір про відступлення права вимоги
недійсним.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставами
виникнення прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України,
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України передбачають такий спосіб
захисту порушеного права як визнання
недійсним правочину (господарської
угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин може
бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом. Такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу
України:

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання
яких є необхідним для дійсності
правочину, є вичерпним.

Позивач просить суд визнати недійсними
договір про відступлення права вимоги,
обґрунтовуючи свою вимогу тим, що
відповідної згоди на заміну кредитора
у зобов'язанні він не надавав.

Наведені доводи позивача відхиляються
колегією суддів за необґрунтованістю,
з огляду на наступне.

Як вже було зазначено вище, товариством
з обмеженою відповідальністю
"Спецтехнокомплекс" фактично було
відступлено товариству з обмеженою
відповідальністю "Вінницьке
кар'єроуправління" право вимоги за
рішенням господарського суду міста
Києва від 20.02.2013 р. у справі
№ 5011-66/18522-2012.

Отже, у зв'язку з укладенням
оскаржуваного договору до другого
відповідача перейшло право вимагати
від позивача виконання саме рішення
господарського суду міста Києва від
20.02.2013 р. у справі
№ 5011-66/18522-2012.

Таким чином, на даний час є лише питання
виконання рішення про стягнення боргу,
а не передачі усіх правомочностей
контрагента по договору.

За наведених обставин, доводи апелянта
про те, що неотримання згоди боржника
на відступлення кредитором права
вимоги іншій особі є підставою для
визнання недійсним договору про
відступлення, підлягають відхиленню за
необґрунтованістю.

Слід також зазначити, що наявність в
договорі застереження стосовно
необхідності отримання письмової
згоди боржника у разі відступлення
кредитором права вимоги іншій особі не
встановлює недійсності (нікчемності)
правочину.

Аналогічної позиції дотримується і
Вищий господарський суд України в
постанові від 29.01.2013 р. у справі №
5023/282/12.

Отже, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про відмову у
задоволенні позову.

З урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, колегія суддів дійшла
висновку про те, що оскаржуване рішення
місцевого господарського суду
прийнято з повним, всебічним та
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим,
правові підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної
скарги відмовлено, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за подання апеляційної скарги
покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства
"Шляхо-будівельне управління № 41"
залишити без задоволення, а рішення
господарського суду міста Києва від
27.02.2014 у справі № 910/59/14 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового
збору за подачу апеляційної скарги
покласти на її заявника - позивача у
справі.

3. Матеріали справи № 910/59/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому Господарським
процесуальним кодексом України
порядку та строки.

Головуючий суддя
Є.Ю. Пономаренко

Судді
М.А. Дідиченко

М.А. Руденко