ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2014 рокуСправа № 912/778/14
Господарський суд Кіровоградської
області у складі судді Шевчук О.Б.
розглянув у відкритому судовому
засіданні справу № 912/778/14

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "КВС-Україна", м. Київ

до приватно-орендного
сільськогосподарського підприємства
"Вікторія", Кіровоградська обл.,
Гайворонський р-н, смт. Завалля

про стягнення 852284,02 грн.

за участю представників:

від відповідача: директор Бендяк В.Н.
(наказ № 1-а від 01.11.2000), юрисконсульт
Плахотнюк В.М. (довіреність від 25.03.2014).

Товариство з обмеженою
відповідальністю "КВС-Україна" (далі -
ТОВ "КВС-Україна") звернулось до
господарського суду із позовом про
стягнення з приватно-орендного
сільськогосподарського підприємства
"Вікторія" (далі - ПОСП "Вікторія") 852284,02
грн., з яких 162561,29 грн. основного боргу,
611880,70 грн. пені, 25145,78 грн. 3% річних, 50696,25
грн. інфляційного збільшення, 2000 грн.
збитків.

Позов мотивовано невиконанням
відповідачем зобов'язань щодо оплати
отриманого товару за договорами
№06/17/2008 від 11.03.2008, №2007-Кр-3 від 20.03.2007, №
04/17/2008 від 16.02.2008 та №34 від 15.05.2008.

Ухвалою від 17.03.2014 порушено провадження
у справі, розгляд справи призначено на
08.04.2014 о 14:30, витребувано від сторін
необхідні докази.

28.03.2014 до господарського суду надійшов
відзив на позовну заяву, у якому
відповідач не визнає позовні вимоги у
повному обсязі та просить суд
відмовити у їх задоволенні. Також
відповідачем подано заяву № 38-01 від
27.03.2014 про застосування до
правовідносин, які виникли між
сторонами, позовної давності.

Ухвалою від 08.04.2014 відкладено розгляд
справи до 24.04.2014.

23.04.2014 до господарського суду від
позивача надійшло клопотання про
визнання поважними причин пропуску
позовної давності.

Розглянувши наявні матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
відповідача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

11.03.2008 між сторонами укладено договір
поставки № 06/17/2008, відповідно до якого
ТОВ "КВС-Україна" (далі - постачальник)
зобов'язується передати ПОСП "Вікторія"
(далі - покупець) насіння
сільськогосподарських культур, а
покупець зобов'язується прийняти й
оплатити товар, найменування і
кількість якого зазначаються у додатку
до даного договору.

Відповідно до пункту 2.1. ціна товару
визначається в додатку до договору, що
є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до специфікації, яка є
додатком № 1 до договору поставки №
06/17/2008 від 11.03.2008, встановлено
найменування товару, що поставляється -
насіння соняшнику АК-0324 в кількості 60
посівних одиниць, ціна товару з ПДВ -
28200,00 грн. Остаточний розрахунок
здійснюється не пізніше 30.11.2008. Строк
поставки товару до 10.08.2008.

Договір та специфікація підписані
повноважними представниками сторін та
скріплені печатками.

На виконання умов вищезазначеного
договору та додатку №1 до нього
постачальником 14.03.2008 поставлено, а
покупцем прийнято насіння соняшника
АК-0324 партія 5-06-1 в кількості 60 одиниць,
на загальну суму 28200,00 грн. з ПДВ. На
підтвердження вказаної поставки в
матеріалах справи міститься видаткова
накладна № КВ-0000106 від 14.03.2008 та
довіреність серія ЯМА № 217233 від 14.03.2008
(а.с. 21-22).

Отже, постачальником належним чином
виконано зобов'язання за договором
поставки № 06/17/2008 від 11.03.2008, тоді як
покупець не виконав свої зобов'язання
за цим договором та не оплатив вартість
отриманого товару.

Крім того, за твердженням позивача, між
сторонами здійснювалась поставка
товару на підставі інших договорів:
№2007-Кр-3 від 20.03.2007, № 04/17/2008 від 16.02.2008 та
№34 від 15.05.2008, проте такі договори не
додані до позовної заяви та не надані
сторонами на вимогу господарського
суду.

Так, відповідно до видаткових
накладних № КВ-0000352 від 23.04.2007 (а.с. 20), №
КВ-0000172 від 03.04.2008 (а.с. 23), № КВ-0000394 від
23.05.2008 (а.с 24) постачальником
поставлявся товар на суми 61343,02 грн.,
63006,27 грн., 10012,00 грн. відповідно, а
покупцем приймався такий товар.

Отримання цього товару
підтверджується відповідачем у його
відзиві на позов та усно
представниками відповідача у судових
засіданнях.

Господарський суд враховує положення
статті 181 Господарського кодексу
України, відповідно до якої
допускається укладення господарських
договорів у спрощений спосіб, тобто
шляхом обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами тощо, а
також шляхом підтвердження прийняття
до виконання замовлень, якщо законом не
встановлено спеціальні вимоги до форми
та порядку укладення даного виду
договорів.

Отже, оскільки товар поставлений,
відповідно до вищевказаних видаткових
накладних, представником покупця
підписано вказані накладні про
отримання товару, то господарський суд
вважає поставку товару на суми 61343,02
грн., 63006,27 грн., 10012,00 грн. такою, що
відбулася відповідно до договорів, що
укладені у спрощений спосіб.

Вирішуючи спір, господарський суд
враховує наступне.

Укладений між сторонами договір
поставки № 06/17/2008 від 11.03.2008 та укладені
між сторонами спрощені договори за
своєю правовою природою є договорами
поставки, правовідносини щодо яких
регулюються, зокрема, параграфом 1
глави 30 Господарського кодексу
України.

Частиною 6 статті 265 Господарського
кодексу України визначено, що до
відносин поставки, не врегульованих
цим Кодексом, застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України.

Згідно з статтею 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

В силу вимог статті 655 Цивільного
кодексу України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до пункту 3.2. специфікації,
що є додатком № 1 до договору поставки
№06/17/2008 від 11.03.2008 остаточний
розрахунок на суму 28200,00 грн.
здійснюється не пізніше 30.11.2008.

Щодо поставок згідно видаткових
накладних № КВ-0000352 від 23.04.2007 на суму
61343,02 грн., № КВ-0000172 від 03.04.2008 на суму
63006,27 грн., № КВ-0000394 від 23.05.2008 на суму
10012,00 грн., то, враховуючи неподання
сторонами договорів, на підставі яких
здійснювались такі поставки,
господарський суд керується
загальними положеннями про оплату
товару згідно договору
купівлі-продажу.

Так, відповідно до частини 1 статті 692
Цивільного кодексу України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Враховуючи положення статті 692
Цивільного кодексу України,
господарський суд дійшов висновку, що
відповідач мав сплатити 61343,02 грн. -
23.04.2007, 63006,27 грн. - 03.04.2008, 10012,00 грн. -
23.05.2008.

Згідно статей 525, 526 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Цивільного кодексу України,
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Отже, оскільки суду не надано доказів
сплати заборгованості в загальній сумі
162561,29 грн. (61343,02 грн. + 28200,00 грн. + 63006,27
грн. + 10012,00 грн.), то господарський суд
дійшов висновку про обґрунтованість
позову в частині стягнення основного
боргу.

Досліджуючи обґрунтованість
нарахування позивачем пені в розмірі
611880,70 грн., господарський суд враховує
наступне.

Статтями 610, 611 Цивільного кодексу
України визначено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). У разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно статті 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 6 статті 231
Господарського кодексу України
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Позивач здійснив розрахунок пені на
всю суму заборгованості відповідно до
пункту 8.3 договору поставки № 06/17/2008 від
11.03.2008, який передбачає, що у випадку
несплати у строк платежів за даним
Договором, сторона, що прострочила своє
зобов'язання повинна сплатити іншій
стороні неустойку в розмірі 0,2 % від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення.

Проте, слід зазначити, що поставка
згідно договору № 06/17/2008 від 11.03.2008
відбулася лише згідно видаткової
накладної № КВ-0000106 від 14.03.2008 на суму
28200,00 грн. Таким чином, лише на цю суму
позивач має право нараховувати пеню
відповідно до умов цього договору.

Крім того, позивачем не враховано
положення статті 2 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
відповідно до якої розмір пені за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до пункту 6 статті 232
Господарського кодексу України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Але згідно пункту 8.4 договору поставки
№ 06/17/2008 від 11.03.2008 (відповідно до якого
позивачем поставлено товар на суму
28200,00 грн.) у відповідності до статті 259
Цивільного кодексу України та пункту 6
статті 232 Господарського кодексу
України сторони домовились про те, що
строк позовної давності щодо стягнення
штрафних санкцій збільшується до
повного виконання сторонами своїх
зобов'язань, а нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язань здійснюється без обмеження
строку.

Отже, враховуючи зазначені норми
законодавства та умови договору
поставки №06/17/2008 від 11.03.2008, сума пені,
яка підлягає стягненню за несвоєчасне
виконання грошового зобов'язання в
сумі 28200,00 грн., складає 24799,97 грн. та
обраховується у розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України від суми простроченого платежу
за кожний день прострочення за період з
01.12.2008 по 24.01.2014.

Щодо пені, яка нарахована позивачем на
суму заборгованості, яка виникла
внаслідок несплати вартості
отриманого товару згідно видаткових
накладних № КВ-0000352 від 23.04.2007, № КВ-0000172
від 03.04.2008, № КВ-0000394 від 23.05.2008, всього на
суму 134361,29 грн., господарський суд
враховує положення частин 1, 2 статті 551
Цивільного кодексу України, якими
визначено, що предметом неустойки може
бути грошова сума, рухоме і нерухоме
майно. Якщо предметом неустойки є
грошова сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства.

Оскільки договори за вказаними
поставками укладені у спрощений спосіб
і такими договорами сторони не
погодили розміру пені за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань,
нарахування пені на суму
заборгованості 134361,29 грн. позивачем
здійснено безпідставно.

Щодо розрахунку 3% річних (25145,78 грн.) та
суми, на яку збільшився борг,
враховуючи індекс інфляції (213257,54 грн.),
господарський суд вважає таке
нарахування правомірним, враховуючи
положення статті 625 Цивільного кодексу
України.

Так, згідно частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Також позивач на підставі пункту 8.7
договору поставки № 06/17/2008 від 11.03.2008
заявив до стягнення суму збитків 2000,00
грн. Вказаним пунктом договору
передбачено, що у відповідності до
пункту 5 статті 225 Господарського
кодексу України, сторони погодились, що
у випадку звернення стороною до суду
внаслідок порушення другою стороною
своїх зобов'язань за даним Договором,
сторона, що ініціює судовий процес має
право додатково стягнути з винної
сторони збитки, що пов'язані з
витратами на відновлення порушеного
права або захисту законних інтересів
(крім судових витрат), у заздалегідь
погодженій твердій сумі, що становить
2000 грн.

Частина 5 статті 225 Господарського
кодексу України передбачає, що сторони
господарського зобов'язання мають
право за взаємною згодою заздалегідь
визначити погоджений розмір збитків,
що підлягають відшкодуванню, у твердій
сумі або у вигляді відсоткових ставок
залежно від обсягу невиконання
зобов'язання чи строків порушення
зобов'язання сторонами.

Отже, позов в частині стягнення
збитків у розмірі 2000,00 грн. є
обґрунтованим.

Відповідач у своєму відзиві зазначив
про дію непереборної сили, і, як
наслідок, необхідність звільнення
покупця від обов'язку сплати
заборгованості за поставлений товар.

Так, у відзиві звернуто увагу суду, що
навесні 2007-2008 роках після поставки
насіння кукурудзи та гербіцидів,
відповідач засіяв насіння кукурудзи на
полях ПОСП "Вікторія". Також, для
технологічного процесу вирощування
сільськогосподарської продукції вніс
на посіяних площах гербіциди. Під час
сівби та внесення гербіцидів був
присутній представник позивача. Але у
зв'язку з несприятливими погодними
умовами (посуха), які склалися в
Гайворонському районі Кіровоградської
області у 2007 - 2008 роках посіви
кукурудзи загинули. Як зазначено
відповідачем, про загибель посівів
кукурудзи було повідомлено
представника позивача, який виїхав
безпосередньо на місце для обстеження
посівів. Після обстеження площ на яких
загинули посіви кукурудзи були
складені відповідні акти.

До відзиву додані два акти (а.с. 40-41): акт
обстеження посівів
сільськогосподарських культур під
урожай 2007 року, які загинули внаслідок
посухи в травні 2007 року по ПОСП
"Вікторія" у Гайворонському районі
Кіровоградської області від 17.06.2007 та
акт обстеження посівів
сільськогосподарських культур під
урожай 2008 року, які загинули внаслідок
посухи в травні-червні 2008 році, по ПОСП
"Вікторія" Гайворонського району
Кіровоградської області від 05.07.2008. Але
дані акти складені та підписані: перший
- керівником підприємства
(відповідача), головним агрономом
господарства (відповідача),
завідувачем сектору організації
продукції рослинництва управління
агропромислового розвитку та селищним
головою Заваллівської селищної ради, а
другий - керівником підприємства
(відповідача), механіком відповідача,
завідувачем сектору організації
продукції рослинництва управління
агропромислового розвитку та селищним
головою Заваллівської селищної ради.
Отже, всупереч твердженням
відповідача, представник позивача під
час складення цих актів присутній не
був.

Обґрунтовуючи підстави звільнення від
відповідальності, відповідач
посилається на статтю 617 Цивільного
кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 617
Цивільного кодексу України, особа, яка
порушила зобов'язання, звільняється
від відповідальності за порушення
зобов'язання, якщо вона доведе, що це
порушення сталося внаслідок випадку
або непереборної сили.

Проте, Господарський кодекс України є
спеціальним законом щодо відносин у
господарській сфері, а тому суд в першу
чергу бере до уваги саме його
положення.

Стаття 205 Господарського кодексу
України передбачає припинення
господарського зобов'язання у разі
неможливості виконання.

Так частини 1, 2 вказаної статті
передбачають, що господарське
зобов'язання припиняється
неможливістю виконання у разі
виникнення обставин, за які жодна з
його сторін не відповідає, якщо інше не
передбачено законом.

У разі неможливості виконання
зобов'язання повністю або частково
зобов'язана сторона з метою
запобігання невигідним для сторін
майновим та іншим наслідкам повинна
негайно повідомити про це управнену
сторону, яка має вжити необхідних
заходів щодо зменшення зазначених
наслідків. Таке повідомлення не
звільняє зобов'язану сторону від
відповідальності за невиконання
зобов'язання відповідно до вимог
закону.

Але, всупереч доводів відповідача, суду
не надано належних доказів, що
підтверджують повідомлення
відповідачем позивача про
неможливість виконання зобов'язань
щодо оплати отриманого товару.

Крім того, пунктом 9.1. договору поставки
№ 06/17/2008 від 11.03.2008, на виконання якого
було поставлено товар на загальну суму
28200,00 грн., передбачено, що сторони
звільнюються від відповідальності за
невиконання чи неналежне виконання
своїх зобов'язань за договором, якщо це
сталось внаслідок дії обставин
нездоланної сили (форс-мажору).
Пунктами 9.2., 9.3. цього договору
передбачено, що сторона, яка потерпає
від дії обставин нездоланної сили,
повинна письмово протягом десяти днів
з моменту закінчення таких обставин
повідомити іншу сторону про їх вплив на
виконання умов Договору та надати в цей
строк відповідне підтвердження
Торгово-промислової палати України;
неповідомлення у встановлений строк
іншої сторони та ненадання у цей строк
необхідного підтвердження позбавляє
сторону можливості посилатись на
обставини нездоланної сили для
уникнення відповідальності за
невиконання своїх зобов'язань за
Договором.

Проте, відповідачем не надано
господарському суду належних доказів
на підтвердження того, що порушення
зобов'язання щодо оплати отриманого
товару сталося внаслідок непереборної
сили та не доведено наявності підстав
звільнення його від відповідальності.

За викладених обставин суд вважає
обґрунтованим позов в частині
стягнення з відповідача: основного
боргу в сумі 162561,29 грн., пені в сумі 24799,97
грн., 3% річних в сумі 24145,78 грн.,
інфляційних втрат в сумі 213257,54 грн. та
2000,00 грн. збитків.

Але 28.03.2014 відповідачем подано заяву №
38-01 від 27.03.2014 про застосування позовної
давності.

Позивач у відповідь на заяву
відповідача подав клопотання від 22.04.2014
про визнання поважними причин пропуску
позовної давності. Обґрунтовуючи
поважність причин пропуску позовної
давності, позивач посилається на
безвідповідальне ставлення до роботи
юриста позивача Безручко І.В., яка не
повідомила своєчасно керівництву
підприємства позивача про сплив
позовної давності, створивши умови, за
яких позивач не зміг своєчасно
звернутись до суду з даним позовом.
Крім того, позивач зазначив, що
вищевказана посадова особа була
притягнена до дисциплінарної
відповідальності та звільнена з посади
юриста 15.07.2013.

Також у своєму клопотанні позивач
звертає увагу суду на умови пунктів 8.4.
укладених між сторонами договорів,
відповідно до яких сторони домовились
про те, що строк позовної давності щодо
стягнення штрафних санкцій
збільшується до повного виконання
сторонами своїх зобов'язань.

Розглядаючи питання застосування до
спірних відносин позовної давності
господарський суд враховує наступні
положення законодавства.

Відповідно до статті 256 Цивільного
кодексу України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 Цивільного кодексу України
визначає, що загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки, а
стаття 258 цього ж кодексу визначає
поняття спеціальної позовної давності.
Так для окремих видів вимог законом
може встановлюватися спеціальна
позовна давність: скорочена або більш
тривала порівняно із загальною
позовною давністю. Позовна давність в
один рік застосовується, зокрема, до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

У той же час пункт 1 статті 259 Цивільного
кодексу України передбачає, що позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі. Саме на цю норму кодексу сторони
посилаються у пункті 8.4. договору
поставки № 06/17/2008 від 11.03.2008, збільшуючи,
на їх думку, строк позовної давності.

Проте, слід зазначити, що відповідно до
статті 256 Цивільного кодексу України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Стаття 251 Цивільного кодексу України
визначає поняття строку, так строком є
певний період у часі, зі спливом якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення, а згідно частини 1 статті 252
Цивільного кодексу України строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами.

Отже, умова укладеного сторонами
договору поставки № 06/17/2008 від 11.03.2008
про те (п.8.4.), що строк позовної
давності щодо стягнення штрафних
санкцій збільшується до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань,
не є умовою про збільшення позовної
давності, оскільки остання за своєю
правовою природою є певним періодом у
часі (частина перша статті 251, стаття 256
Цивільного кодексу України), який
починається від конкретного дня і
спливає також у певний момент часу.

Щодо заявленого позивачем клопотання
про визнання поважними причинами
пропуску позовної давності, то
господарський суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 5 статті 267
Цивільного кодексу України якщо суд
визнає поважними причини пропущення
позовної давності, порушене право
підлягає захисту.

Практика застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів висвітлена у постанові пленуму
Вищого господарського суду України № 10
від 29.05.2013, в абзацах 3, 4 пункту 2.2. якої
визначено наступне.

Позовна давність не є інститутом
процесуального права та не може бути
відновлена (поновлена) в разі її спливу,
але за приписом частини п'ятої статті 267
ЦК України позивач вправі отримати
судовий захист у разі визнання
поважними причин пропуску строку
позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин,
тобто наявності обставин, які з
об'єктивних, незалежних від позивача
підстав унеможливлювали або істотно
утруднювали своєчасне подання позову,
вирішується господарським судом у
кожному конкретному випадку з
урахуванням наявних фактичних даних
про такі обставини. Щодо фізичної особи
(громадянина) останніми можуть бути
документально підтверджені тяжке
захворювання, тривале перебування поза
місцем свого постійного проживання
(наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно
підприємства (установи, організації)
зазначені обставини не можуть братися
судом до уваги, оскільки за відсутності
(в тому числі й з поважних причин) особи,
яка представляє його в судовому
процесі, відповідне підприємство
(установа, організація) не позбавлене
права і можливості забезпечити
залучення до участі у такому процесі
іншої особи; відсутність зазначеної
можливості підлягає доведенню на
загальних підставах.

Отже, враховуючи викладену позицію
Вищого господарського суду України,
господарський суд дійшов висновку, що
зазначені позивачем причини пропуску
позовної давності не є поважними.
Вказане ґрунтується, зокрема, на тому,
що підприємництво, згідно статті 42
Господарського кодексу України - це
самостійна, ініціативна, систематична,
на власний ризик господарська
діяльність, що здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.
Тому ТОВ "КВС-Україна" на власний ризик
має право, зокрема, наймати працівників
на підприємство і несе
відповідальність за їх дії, і, як
наслідок інше підприємство, в даному
випадку відповідач, не несе
відповідальності за неналежне
виконання працівником позивача своїх
обов'язків.

Відповідно до частин 3, 4 статті 267
Цивільного кодексу України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Господарський суд враховує, що позовна
давність щодо стягнення суми
заборгованості в розмірі 28200,00 грн. та
збитків в сумі 2000,00 грн. за договором
поставки №06/17/2008 від 11.03.2008 спливла
30.11.2011.

Позовна давність щодо стягнення суми
заборгованості в розмірі 61343,02 грн.
спливла 23.04.2010, щодо стягнення 63006,27
грн. - 03.04.2011, щодо стягнення 10012,00 грн. -
23.05.2011.

Стаття 266 Цивільного кодексу України
визначає, що зі спливом позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Отже, позовна давність щодо стягнення
пені в сумі 24799,97 грн. на час розгляду
спору теж спливла.

А, враховуючи практику застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів, що викладена у
пункті 5.3. постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013, зі спливом позовної давності за
вимогою про повернення або сплату
коштів спливає й позовна давність за
вимогою про сплату процентів, що
передбачені статтею 625 Цивільного
кодексу України і сум інфляційних
нарахувань згідно з тією ж статтею
(незалежно від періоду часу, за який
обчислено відповідні суми процентів та
інфляційних нарахувань, оскільки такі
суми є складовою загальної суми боргу).

Таким чином, оскільки позивачем
пропущено строк звернення до
господарського суду і господарський
суд не знайшов підстав для визнання
поважними причин такого пропуску, в
задоволенні позову в частині стягнення
з відповідача: основного боргу в сумі
162561,29 грн., пені в сумі 24799,97 грн., 3%
річних в сумі 24145,78 грн., інфляційних
втрат в сумі 213257,54 грн. та 2000,00 грн.
збитків слід відмовити у зв'язку зі
спливом позовної давності

В іншій частині в задоволенні позову
слід відмовити у зв'язку з його
необґрунтованістю.

Отже в задоволенні позову слід
відмовити в повному обсязі.

Відповідно до вимог статті 49
Господарського процесуального кодексу
України витрати по сплаті судового
збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Рішення може бути оскаржене протягом
десяти днів з дня його підписання до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду через
господарський суд Кіровоградської
області.

Копію рішення направити позивачу за
адресою: 01042, м. Київ, бул. Дружби
Народів, 19, 8-й поверх.

Повне рішення складено 29.04.2014.

Суддя
О.Б. Шевчук