КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2014 р. Справа№ 910/21032/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Самсіна Р.І.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

За розглядом апеляційної скарги
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк»

на ухвалу Господарського суду міста
Києва від 13.03.2014 року у справі № 910/21032/13
(склад суду: головуючий суддя Домнічева
І.О., судді Ващенко Т.М., Трофименко Т.Ю.),
що винесена за розглядом заяви
Спільного підприємства «Луміс» про
скасування рішення Постійно діючого
третейського суду при Асоціації
українських банків від 23.07.2013р. у
третейській справі № 582/13

За позовом Публічного акціонерного
товариства «Укрсоцбанк»

до 1. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Орвіс»

2. Спільного підприємства
«Луміс»

про стягнення боргу

за участю представників
сторін-учасників третейського спору:

від позивача (скаржник): Ключинський
К.Л. (довіреність від 18.12.2013р.);

від відповідача-1: Микитин Р.С.
(довіреність від 01.03.2014р.);

від відповідача-2: Микитин Р.С.
(довіреність від 01.03.2014р.);

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 13.03.2014р. за розглядом заяви
Спільного підприємства «Луміс»
скасовано повністю рішення Постійно
діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків від
23.07.2013р. прийняте по справі № 582/13, що
розглядалась третейським судом у
складі: третейський суддя Оберемко Р.А.,
місце прийняття рішення: м. Київ, вул. М.
Раскової 15, сторони третейського спору:
позивач - Публічне акціонерне
товариство «Укрсоцбанк», відповідач-1
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Орвіс», відповідач-2
Спільне підприємство «Луміс».

Не погоджуючись із вказаною ухвалою
суду, Публічним акціонерним
товариством «Укрсоцбанк» подано
апеляційну скаргу, яку призначено до
розгляду в судовому засіданні на
16.04.2014р..

Ухвалами від 16.04.2014р. апеляційну скаргу
прийнято до провадження у новому
складі суду, строк розгляду справи
продовжено, розгляд апеляційної скарги
у справі відкладено на 14.05.2014р..

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 14.05.2014р.
розгляд справи доручено здійснити у
складі колегії суддів: головуючого
судді Самсіна Р.І., суддів Гончарова
С.А., Шаптали Є.Ю.. Ухвалою суду від
14.05.2014р. зазначеним складом суду
прийнято до провадження апеляційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства «Укрсоцбанк» у справі №
910/21032/13.

Рішення третейського суду скасоване
місцевим господарським судом за
результатами розгляду заяви Спільного
підприємства «Луміс» з посиланням на
ст. 122-1, 122-2, 122-3, 122-4, 122-5 та ст. 122-6 ГПК
України.

Спростовуючи доводи заявника, з якими
погодився суд першої інстанції,
апелянт зазначає, що набрання законної
сили рішенням Господарського суду
Тернопільської області від 15.12.2011р. у
справі № 3/77/5022-1012/2011 про часткове
стягнення заборгованості за кредитним
договором шляхом звернення стягнення
на предмет іпотеки в жодному разі не
має наслідком припинення кредитного
договору, а ухвалення такого рішення не
є виконанням основного зобов'язання,
проведеним належним чином (в розумінні
ст. 599 ЦК України) та не виключає
подальше стягнення банком
заборгованості за цим кредитним
договором в повному обсязі шляхом
пред'явлення відповідного позову до
третейського суду.

Окрім того, з посиланням на пп. 6.1.3 п. 6.1
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» Публічне акціонерне
товариство «Укрсоцбанк» стверджує, що
судом першої інстанції було грубо
порушено вимоги ст. 122-5 ГПК України та
ст. 51 Закону України «Про третейські
суди» та винесено ухвалу про
скасування рішення третейського суду
за відсутності визначених вказаними
нормами вичерпних підстав.

До справи отримані пояснення Постійно
діючого третейського суду при
Асоціації українських банків у яких
зазначалось, що в описовій та
резолютивній частині ухвали
господарського суду не визначено, за
якою конкретною підставою із 5
передбачених ст. 122-5 ГПК України
скасовано рішення третейського суду,
окрім того, місцевим судом фактично
розглянуто третейську справу № 582/13 по
суті за нововиявленими обставинами,
оскільки саме у зв'язку з посиланням на
рішення Господарського суду
Тернопільської області від 15.12.2011р. у
справі № 3/77/5022-1020/2011 про звернення
стягнення на іпотеку скасовано рішення
третейського суду.

Клопотання апелянта про відкладення
розгляду даної справи до отримання
експертного висновку щодо
встановлення дійсного розміру
заборгованості ТОВ «Орвіс» перед ПАТ
«Укрсоцбанк» за генеральним кредитним
договором № 770/9-698 від 15.07.2008р. та за
генеральним кредитним договором №
770/9-691 від 26.06.2008р. судом розглянуто та у
його задоволенні відмовлено, через
відсутність підстав вважати
неможливим розгляд апеляційної скарги
поданої у справі № 910/21032/13 за розглядом
заяви про скасування рішення
третейського суду при зазначених у
клопотанні банку обставинах.

За розглядом матеріалів справи,
враховуючи доводи скаржника викладені
в апеляційній скарзі, апеляційний
господарський суд відзначає про
наявність підстав для скасування
оскаржуваної ухвали виходячи з
наступного.

Рішенням Постійно діючого
Третейського суду при Асоціації
українських банків від 23.07.2013р. у справі
№ 582/13 вимоги ПАТ «Укрсоцбанк»
задоволено повністю, вирішено стягнути
з ТОВ «Орвіс», СП «Луміс» солідарно 28 367
114, 58 грн., в тому числі: 18 039 676, 60 грн.
заборгованість за кредитом, 8 534 610, 77
грн. заборгованість по процентам, 697 148,
35 грн. пеня за несвоєчасне повернення
кредиту, 1 062 900, 82 грн. пеня за
несвоєчасну сплату процентів, 32 778, 05
грн. розмір інфляційних витрат за
кредитом та процентами, та стягнуто
витрати пов'язані з вирішенням
третейського спору - 25 500 грн..

СП «Луміс» у заяві про оскарження
прийнятого третейським судом рішення,
посилається на те, що:

- передача спору на розгляд судді
третейського суду Оберемко Р.А.
відбулась з порушенням регламенту, а
при розгляді справи третейським суддею
були порушені принципи здійснення
правосуддя, зокрема ст. 39 Закону
України «Про третейські суди», ст. 7
Регламенту Постійно діючого
Третейського суду при Асоціації
українських банків, оскільки суд не
встановивши причини неявки
відповідачів приступив до слухання
справи та прийняв рішення, чим фактично
позбавив відповідачів права на захист,
в частині можливості надання суду
обґрунтованих заперечень щодо
предмета спору;

- під час розгляду справи третейський
суд не врахував факту звернення ПАТ
«Укрсоцбанк» з позовом до ТОВ «Орвіс»
про стягнення заборгованості по
кредитних договорах № 770/9-698 від 15.07.2008р.
та № 770/9-691 від 26.06.2008р., та, зокрема,
існування рішення Господарського суду
Тернопільської області від 15 грудня
2011р. у справі № 3/77/5022-1020/2011, яким позов
задоволено частково, визнано право
власності на торговий комплекс
загальною площею 1 649, 7 квадратних
метра, що знаходиться за адресою: м.
Тернопіль, бульвар Д. Вишневецького 9;
та на приміщення
вбудовано-прибудованого магазину з
підвальним приміщенням, загальною
площею 1 028, 5 кв. м., що знаходиться за
адресою: м. Тернопіль, проспект Степана
Бандери 47.

Визнавши обґрунтованими обставини
викладені заявником у заяві про
скасування рішення Постійно діючого
Третейського суду при Асоціації
українських банків від 23.07.2013р. у справі
№ 582/13, суд першої інстанції ухвалою від
13.03.2014р. скасував зазначене рішення
третейського суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Закону України
«Про третейські суди» рішення
третейського суду може бути оскаржене
та скасоване лише з таких підстав:

1) справа, по якій прийнято рішення
третейського суду, не підвідомча
третейському суду відповідно до
закону;

2) рішення третейського суду прийнято у
спорі, не передбаченому третейською
угодою, або цим рішенням вирішені
питання, які виходять за межі
третейської угоди. Якщо рішенням
третейського суду вирішені питання,
які виходять за межі третейської угоди,
то скасовано може бути лише ту частину
рішення, що стосується питань, які
виходять за межі третейської угоди;

3) третейську угоду визнано недійсною
компетентним судом;

4) склад третейського суду, яким
прийнято рішення, не відповідав
вимогам статей 16 - 19 цього Закону;

5) третейський суд вирішив питання про
права і обов'язки осіб, які не брали
участь у справі.

Положення вказаної статті закону
кореспондуються з положеннями ст. 122-5
ГПК України в частині підстав для
скасування рішення третейського суду.

В силу положень ч. 4 ст. 122-4 ГПК України,
господарський суд не обмежений
доводами заяви про скасування рішення
третейського суду, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
підстави для скасування рішення
третейського суду, визначені статтею
122-5 цього Кодексу.

Враховуючи, заявлені підстави з яких,
на думку заявника має бути скасованим
рішення третейського суду, а також
підстави визначені законом для
скасування рішення третейського суду,
апеляційним господарським судом
відзначається наступне.

Спір у справі 582/13, що розглядалась
третейським судом, рішення прийняте
від 23.07.2013р. у якій оскаржувалось СП
«Луміс», вирішено за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» про стягнення
заборгованості згідно Генерального
договору про надання кредитних коштів
№ 770/9-698 від 15.07.2008р., який укладено з ТОВ
«Орвіс», а вимоги про стягнення коштів
солідарно, зокрема і з поручителя - СП
«Луміс» обґрунтовані укладенням
договору поруки № 108880/108-ПЮ023 від
06.08.2009р..

Питання щодо врегулювання спорів за
вказаними договорами сторони погодили
у п. 6.2 генерального договору про
надання кредитних коштів № 770/9-698 від
15.07.2008р. та п. 5.1 договору поруки №
108880/108-ПЮ023 від 06.08.2009р..

Згідно з п. 6.2 генерального договору про
надання кредитних коштів № 770/9-698 від
15.07.2008р. у випадку неможливості
вирішення спору шляхом переговорів,
сторони керуючись ст. 5 Закону України
«Про третейські суди», домовляються
про те, що спір розглядається
одноособово третейським суддею
Ярошовцем Василем Миколайовичем
Постійно діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків, що
знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул.
М. Раскової 15; у випадку неможливості
розгляду спору вказаним третейським
суддею спір розглядається третейським
суддею Мороз Оленою Анатоліївною або
Білоконем Юрієм Миколайовичем у
порядку черговості, вказаному у даному
пункті; у разі, якщо спір не може бути
розглянутий визначеними у даному
пункті суддями, суддя призначається
Головою Постійно діючого Третейського
суду при Асоціації українських банків
у відповідності до чинного Регламенту
Постійно діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків.

Відповідно до п. 5.1 договору поруки №
108880/108-ПЮ023 від 06.08.2009р. всі розбіжності
щодо укладення, виконання, розірвання,
зміни, визнання недійсним повністю або
частково, а також з будь-яких інших
питань, що стосуються даного договору,
становлять предмет спору та підлягають
розгляду в постійно діючому
Третейському суді при Асоціації
українських банків за адресою: 02002, м.
Київ, вул. М. Раскової 15; розгляд
здійснюється одноособово суддею
постійно діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків
Ярошовцем Василем Миколайовичем,
згідно з регламентом зазначеного
третейського суду, який є невід'ємною
частиною даної третейської угоди, і з
яким сторони ознайомились.

У п. 5.2 договору поруки, сторони
погодили, що у випадку неможливості
розгляду спору вказаним третейським
суддею, спір розглядається одноособово
третейським суддею Мороз О.А., а у разі
її відсутності - одноособово
третейським суддею Білоконем Юрієм
Миколайовичем; при неможливості
розгляду спору вказаними в даному
пункті суддями, суддя призначається
Головою постійно діючого Третейського
суду при Асоціації українських банків.

Враховуючи, порушення виконання
зобов'язань за договором кредиту ТОВ
«Орвіс» та по договору поруки з боку СП
«Луміс», що є ознакою наявності спору
між сторонами у зв'язку з їх виконанням,
з метою стягнення солідарно
заборгованості, що утворилась по
кредитному договору, банк у
відповідності з наведеними
положеннями договорів звернувся за
вирішенням спору до постійно діючого
Третейського суду при Асоціації
українських банків.

У рішенні Конституційного Суду України
від 10 січня 2008 року у справі № 1-рп/2008
зазначено (п. 3.1), що відповідно до
чинного законодавства підвідомчий
суду загальної юрисдикції спір у сфері
цивільних і господарських
правовідносин може бути передано його
сторонами на вирішення третейського
суду, крім випадків, встановлених
законом (стаття 17 Цивільного
процесуального кодексу України, стаття
12 Господарського процесуального
кодексу України, стаття 6 Закону).

Закон України «Про третейські суди» у
ст. 1 передбачає, що до третейського
суду за угодою сторін може бути
переданий будь-який спір, що виникає з
цивільних та господарських
правовідносин, крім випадків,
передбачених законом.

Відповідно до ст. 12 цього Закону
третейська угода може бути укладена у
вигляді застереження в договорі,
контракті або у вигляді окремої
письмової угоди. Третейська угода
укладається в письмовій формі.

Посилання у договорі, контракті на
документ, який містить умову про
третейський розгляд спору, є
третейською угодою за умови, що договір
укладений у письмовій формі, і це
посилання є таким, що робить третейську
угоду частиною договору. Третейська
угода може містити як вказівку про
конкретно визначений третейський суд,
так і просте посилання на вирішення
відповідних спорів між сторонами
третейським судом.

Враховуючи підстави для скасування
рішення третейського суду визначені у
ст. 122-5 ГПК України, ст. 51 Закону України
«Про третейські суди», розглянувши
матеріали третейської справи 582/13 по
якій Третейським судом при Асоціації
українських банків 23.07.2013р. прийнято
рішення, апеляційним господарським
судом встановлено, що дана справа була
підвідомча вказаному третейському
суду відповідно до закону та
третейської угоди що викладена у
вигляді третейського застереження у п.
6.2 договору генерального договору про
надання кредитних коштів № 770/9-698 від
15.07.2008р. та п. 5.1 договору поруки №
108880/108-ПЮ023 від 06.08.2009р.; судом не
вирішувались питання, які виходять за
межі третейської угоди; вказана
третейська угода не визнана недійсною
компетентним судом; склад третейського
суду відповідав вимогам статей 16 - 19
вказаного Закону та третейській угоді;
третейським судом не вирішувались
питання про права і обов'язки осіб, які
не брали участь у справі.

При цьому, спростовуються матеріалами
третейської справи висновки суду
першої інстанції викладені в
оскаржуваній ухвалі з приводу того, що
передача спору на розгляд судді
третейського суду Оберемко Р.А.
відбулася з порушенням Регламенту, а
склад третейського суду, який прийняв
оскаржуване рішення не відповідав
вимогам Закону, Регламенту
третейського суду та умовам
третейської угоди.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Регламенту Постійно
діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків, подана
до Третейського суду позовна заява
реєструється та направляється Голові
Третейського суду, а питання про
прийняття позовної заяви вирішується
третейським суддею (суддями) (ст. 53
Регламенту).

Позовну заяву Публічного акціонерного
товариства «Укрсоцбанк» прийнято до
розгляду та порушено провадження у
справі № 582/13 ухвалою від 11.07.2013р., що
винесена третейським суддею Оберемко
Р.А..

Як правильно встановлено судом першої
інстанції, умовами договорів, на
підставі яких було заявлено до
стягнення з відповідачів
заборгованість у третейській справі №
582/13, сторонами погоджено склад
третейського суду, яким має
здійснюватись розгляд спору, а саме:
спір має бути розглянуто третейським
суддею Ярошовцем Василем Михайловичем,
а у випадку неможливості розгляду
справи останнім - третейськими суддями
Мороз Оленою Анатоліївною або
Білоконем Юрієм Миколайовичем; також у
договорі поруки вказано, що при
неможливості розгляду спору вказаними
в даному пункті суддями, суддя
призначається Головою постійно
діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків.

Заяви вказаних третейських суддів про
самовідвід у справі № 582/13 наявні в
матеріалах третейської справи, містять
посилання на ч. 1 ст. 18 Регламенту
постійно діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків.

Аналогічні підстави для самовідводу
третейського судді визначені в Законі
«Про третейські суди», так, зокрема, п. 3
ч. 1 ст. 19 передбачає, що третейський
суддя підлягає відводу або
самовідводу, на його прохання або за
спільним рішенням сторін.

Формування складу третейського суду, є
предметом регулювання ст. 17 Закону
України «Про третейські суди» та
згідно з положеннями частини першої, в
постійно діючому третейському суді
здійснюється в порядку, встановленому
регламентом третейського суду.

Регламентом Постійно діючого
Третейського суду при Асоціації
українських банків (зареєстровано
Міністерством юстиції України
свідоцтво № 007-2005 21 червня 2005р.)
формування складу третейського суду
також визначено у ст. 17, де згідно з ч. 1
та 2 формування складу третейського
суду в постійно діючому Третейському
суді здійснюється в порядку,
встановленому цим Регламентом; якщо
інше не передбачено третейською угодою
справа розглядається одним суддею;
якщо спір підлягає розгляду суддею
одноособово, не пізніше 5 днів з моменту
реєстрації позовної заяви Голова
Третейського суду або заступник
повинен призначити суддю.

При наявності в матеріалах третейської
справи № 582/13 заяв про самовідвід
суддів вказаних у третейському
застереженні викладеному в договорах
укладених з відповідачами по яким
вирішувався спір третейським судом,
виходячи із наведених вимог Закону
України «Про третейські суди» та
Регламенту постійно діючого
Третейського суду при Асоціації
українських банків та положень
договорів, склад суду у справі № 582/13
відповідав вимогам Закону, Регламенту
третейського суду та умовам
третейської угоди.

Обгрунтованими, та такими, що
підтверджені документально -
матеріалами третейської справи,
знаходить суд доводи апелянта
викладені у апеляційній скарзі, що про
розгляд третейської справи
сторони-учасники спору повідомлялися у
порядку встановленому ст. 52 Регламенту
третейського суду (ухвали про
призначене судове засідання
направлялися на адреси усіх сторін
11.07.2013р., доказом чого є реєстри на
відправлення рекомендованої
кореспонденції, поштові повідомлення
та повернення), а положення Закону
України «Про третейські суди» та
Регламенту третейського суду не
передбачають обов'язку третейського
суду з'ясовувати причину неявки
належним чином повідомленого
відповідача в судове засідання.

При цьому, наявності інших підстав для
скасування рішення третейського суду
визначених у ч. 3 ст. 51 Закону України
«Про третейські суди» та ст. 122-5 ГПК
України, під час розгляду заяви СП
«Луміс» в суді першої інстанції не було
встановлено, про такі не зазначено в
оскаржуваній ухвалі суду.

Повідомлені СП «Луміс» обставини про
прийняття компетентним судом рішення у
судовій справі за позовом ПАТ
«Укрсоцбанк» по кредитних договорах №
770/9-698 від 15.07.2008р. та № 770/9-691 від 26.06.2008р.,
що підтверджується рішенням
Господарського суду Тернопільської
області від 15.12.2011р. у справі №
3/77/5022-1020/2011, та було встановлено під час
розгляду заяви про скасування рішення
третейського суду в суді першої
інстанції, не є підставами для
скасування рішення оскаржуваного
рішення третейського суду.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про
третейські суди» спір може бути
переданий на вирішення третейського
суду до прийняття компетентним судом
рішення у спорі між тими ж сторонами, з
того ж предмета і з тих самих підстав,
що відповідно виключає вирішення
зазначеного спору і третейським судом.
Зазначені обставини свідчитимуть про
те, що справа, по якій прийнято рішення
третейського суду, не підвідомча
третейському суду відповідно до
закону, а рішення у такій третейській
справі підлягає скасуванню згідно з п. 1
ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейські
суди», п. 1 ч. 2 ст. 122-5 ГПК України.

Натомість, спір у третейській справі №
582/13, який розглянуто з прийняттям
рішення постійно діючим Третейським
судом при Асоціації українських банків
23.07.2013р. не є рішення у спорі між тими ж
сторонами, з того ж предмета і з тих
самих підстав, що рішення від 15.12.2011р. у
справі № 3/77/5022-1020/2011 прийняте
Господарським судом Тернопільської
області.

За позовом ПАТ «Укрсоцбанк» у
третейській справі № 582/13 заявлено до
стягнення солідарно з відповідачів
(боржника та поручителя згідно
договору поруки) заборгованість у
розмірі станом на 17.06.2013р., що виникла з
генерального кредитного договору №
770/9-698 від 15.07.2008р., тоді як предметом
заявленого позову у справі №
3/77/5022-1020/2011, що розглядалась
Господарським судом Тернопільської
області з прийняттям рішення 15.12.2011р.,
були вимоги банку про звернення
стягнення на іпотечне майно належне
ТОВ «Орвіс» шляхом визнання права
власності на вказане майно за банком з
припиненням права власності у ТОВ
«Орвіс» в рахунок погашення
заборгованості по кредитних договорах
№ 770/9-698 від 15.07.2008р. та № 770/9-691 від
26.06.2008р. згідно розрахунку боргу
фактично на час вирішення спору - 2011
рік.

Вимоги банку до СП «Луміс» у справі №
3/77/5022-1020/2011 не ґрунтувались на договорі
поруки № 108880/108-ПЮ023 від 06.08.2009р., а
підставою вимог до СП «Луміс», які
розглянуті Господарським судом
Тернопільської області - був укладений
26.06.2008р. іпотечний договір про передачу
в іпотеку нежилого приміщення
загальною площею 83, 1 кв.м., що
знаходиться за адресою м. Тернопіль,
вул. Старий ринок 3.

За позовом у третейській справі № 582/12
розглянуті вимоги про стягнення боргу
із солідарних боржників, і підставою їх
заявлення є невиконання основним
боржником (ТОВ «Орвіс») зобов'язань
щодо погашення боргу за генеральним
кредитним договором 770/9-698 від 15.07.2008р.
що не був погашений станом на 17.06.2013р.
(зокрема, за рахунок іпотечного майна)
та невиконання поручителем (СП «Луміс»)
вимог про погашення цього боргу
виходячи із солідарного обов'язку
поручителя згідно договору поруки №
108880/108-ПЮ023 від 06.08.2009р..

Право вибору способу судового захисту,
передбаченого законом або договором
(дострокове стягнення кредиту,
стягнення заборгованості, у тому числі
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави, одночасне заявлення
відповідних вимог у разі, якщо
позичальник є відмінною від особи
іпотекодавця (майновий поручитель),
одночасне заявлення вимог про
стягнення заборгованості з
позичальника з вимогами про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет застави/іпотеки,
належні іпотекодавцю, який не є
позичальником, розірвання кредитного
договору, набуття права власності на
предмет іпотеки тощо) належить
виключно позивачеві.

Задоволення позову кредитора про
звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави не є перешкодою для
пред'явлення позову про стягнення
заборгованості з поручителя за тим
самим договором кредиту у разі, якщо на
час розгляду справи заборгованість за
кредитом не погашена. Задоволення
позову кредитора про стягнення
заборгованості з поручителя не є
перешкодою для пред'явлення позову про
звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави з метою погашення
заборгованості за тим самим договором
кредиту у разі, якщо на час розгляду
спору заборгованість за кредитом не
погашена (п. 9 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30.03.2012р.).

При цьому, не відповідають приписам
Закону України «Про іпотеку» висновки
суду першої інстанції викладені в
оскаржуваній ухвалі про наявність ніби
то прямої вказівки у ст. 36 Закону
України «Про іпотеку» на те, що з
моменту набрання рішенням
господарського суду законної сили,
вимоги кредитора, який звернувся з
позовом про задоволення своїх вимог за
рахунок вартості предмету іпотеки,
шляхом набуття на нього права
власності, вважаються виконаними, а
будь-які наступні вимоги
іпотекодержателя щодо виконання
боржником основного зобов'язання є
недійсними.

Стаття 36 Закону України «Про іпотеку»
має 4 частини, і згідно прямої вказівки
ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» -
після завершення позасудового
врегулювання будь-які наступні вимоги
іпотекодержателя щодо виконання
боржником основного зобов'язання є
недійсними.

Таким чином, частина 4 зазначеної
статті закону визначає наслідки
завершення саме позасудового
врегулювання між сторонами питання
звернення стягнення на предмет іпотеки
на підставі договору, та не передбачає
можливості застосування таких
наслідків у випадку звернення
кредитора до суду, тобто при вирішенні
вказаного питання в судовому порядку.

Правовим значенням вирішення
сторонами іпотечного договору питання
про звернення стягнення на предмет
іпотеки шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору,
виходячи із прямого регулювання
вказаної статті - «Позасудове
врегулювання», є передбачені виключно
при такому позасудовому врегулюванні
між сторонами (не звертаючись до суду),
наслідки - недійсність будь-якої
наступної вимоги іпотекодержателя
щодо виконання боржником основного
зобов'язання після завершення
позасудового врегулювання.

Такі наслідки обумовлені відсутністю
спору між сторонами, досягненням
відповідних домовленостей по
вирішенню питання погашення боргу за
рахунок іпотеки, набуттям та
реалізацією погодженого між сторонами
права кредитора звернути стягнення на
предмет іпотеки без звернення до суду.

Наявність в іпотечному договорі
відповідного застереження про
передачу іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки в рахунок
виконання основного зобов'язання не
свідчить про вирішенням між сторонами
іпотечного договору питання про
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом позасудового врегулювання,
оскільки позасудове врегулювання
передбачає його здійснення згідно із
застереженням про задоволення вимог
іпотекодержателя, що міститься в
іпотечному договорі у порядку,
встановленому статтею 37 Закону «Про
іпотеку» (ч. 1 ст. 36 Закону).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 37 Закону України «Про
іпотеку»:

- іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки. Правовою підставою для
реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання;

- рішення про реєстрацію права
власності іпотекодержателя на
нерухоме майно, що є предметом іпотеки,
може бути оскаржено іпотекодавцем у
суді…

Дотримання передбаченого в договорі
відповідного порядку позасудового
врегулювання (ст. 37, 38 Закону) є
підставою застосування передбачених ч.
4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»
наслідків, та свідчить про завершення
позасудового врегулювання між
сторонами (без звернення до суду) у
питанні передачі іпотекодержателю
права власності на предмет іпотеки в
рахунок виконання основного
зобов'язання (у порядку встановленому
ст. 37 Закону) або ж погодження на
реалізацію іпотекодержателем від
свого імені продати предмет іпотеки
будь-якій особі на підставі договору
купівлі-продажу (у порядку,
встановленому статтею 38 Закону).

Розгляд в судовому порядку вимог
кредитора про звернення стягнення
шляхом визнання права власності на
предмет іпотеки в рахунок погашення
боргу не свідчить про те, що сторони
іпотечного договору вирішили питання
про звернення стягнення на предмет
іпотеки шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору (ч. 1
ст. 36 Закону «Про іпотеку»), оскільки не
було дотримано порядку встановленого у
ст. 36, 37 закону, і в даному випадку
згідно рішення Господарського суду
Тернопільської області від 15.12.2011р. не
мало місця оскарження в суді рішення
про реєстрацію права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно, що
є предметом іпотеки (як те визначено у
ст. 37 Закону «Про іпотеку»).

Поняття позасудового врегулювання
визначеного в законі, судом першої
інстанції ототожнено з одним із
способів звернення стягнення на
предмет іпотеки вказаним у ст. 36 Закону
України «Про іпотеку»:

- передача іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки в рахунок
виконання основного зобов'язання у
порядку, встановленому статтею 37 цього
Закону;

- право іпотекодержателя від свого
імені продати предмет іпотеки
будь-якій особі на підставі договору
купівлі-продажу у порядку,
встановленому статтею 38 цього Закону.

Тобто, застосувавши положення ч. 4 ст. 36
Закону України «Про іпотеку» при
встановленні недійсності вимоги банку,
яка заявлена на розгляд суду у
третейській справі № 582/13, суд першої
інстанції «завершенням позасудового
врегулювання» визначив наявність
судового рішення, яке набрало законної
сили про звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом визнання права
власності за іпотекодержателем.

Ознакою позасудового врегулювання є не
лише визначення в договорі
відповідного способу звернення на
предмет іпотеки, зокрема шляхом
передачі права власності на предмет
іпотеки іпотекодержателю, а вирішення
зазначеного питання між сторонами - без
звернення до суду.

Згідно з висновками вміщеними у
постанові Верховного Суду України від
11.12.2013р. по справі № 6-124цс13, виходячи з
положень частини другої статті 16 ЦК
України, частини третьої статті 33,
статті 36, частини першої статті 37
Закону України «Про іпотеку» не
виключається можливість звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
передачі іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки в рахунок
виконання забезпечених іпотекою
зобов'язань за рішенням суду, оскільки
цими нормами передбачено задоволення
вимог іпотекодержателя шляхом набуття
права власності на предмет іпотеки, яке
ототожнюється зі способом звернення
стягнення, якщо такий спосіб
передбачено іпотечним договором.

З урахуванням наведеного, право
кредитора застосувати відповідний
спосіб звернення стягнення на предмет
іпотеки в судовому порядку не є
підставою вважати, що між сторонами
відбулось позасудове врегулювання
такого питання, з чого, в свою чергу,
випливає неможливість застосування
наслідків передбачених ч. 4 ст. 36 Закону
України «Про іпотеку» в такому випадку.

Виконання судового рішення щодо
погашення частини заборгованості за
рахунок іпотеки є підставою для
врахування зазначених обставин при
виконанні іншого судового рішення про
стягнення основного боргу та за
відсутності боргу щодо стягнення якого
прийнято рішення є підставою для
закриття виконавчого провадження (п. 8
ст. 49 Закону України «Про виконавче
провадження»), що виключає повторне
стягнення з боржника коштів за одним і
тим же договором кредиту.

Виконання судових рішень в примусовому
порядку врегульовано на законодавчому
рівні, а набрання законної сили судовим
рішенням про визнання права власності
на предмет іпотеки, не може свідчити
про відсутність у кредитора права на
судовий захист шляхом звернення до
суду з вимогою про солідарне стягнення
суми основного боргу за договором
кредиту з боржника та поручителя за
договором поруки.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 543 ЦК
України у разі солідарного обов'язку
боржників (солідарних боржників)
кредитор має право вимагати виконання
обов'язку частково або в повному обсязі
як від усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо.

Кредитор, який одержав виконання
обов'язку не в повному обсязі від
одного із солідарних боржників, має
право вимагати недоодержане від решти
солідарних боржників. Солідарні
боржники залишаються зобов'язаними
доти, доки їхній обов'язок не буде
виконаний у повному обсязі (ч. 2 ст. 543 ЦК
України).

За відсутності визначених законом (ч. 3
ст. 51 Закону України «Про третейські
суди» та ст. 122-5 ГПК України) підстав для
скасування рішення третейського суду
від 23.07.2013р. у справі № 582/13, в тому числі
і тих про які зазначає заявник,
наявними є підстави для задоволення
поданої у справі апеляційної скарги та
скасування оскаржуваної ухвали
господарського суду від 13.03.2014р..

Керуючись статтями 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста
Києва від 13.03.2014 року, що винесена у
справі № 910/21032/13, скасувати, залишивши
без змін рішення постійно діючого
Третейського суду при Асоціації
українських банків від 23.07.2013р. у справі
№ 582/13.

3. Стягнути солідарно з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Орвіс»
(04086, м. Київ, Лютневий провулок 7, ідент.
код 31490840) та Спільного підприємства
«Луміс» (46005, м. Тернопіль, вул. Степана
Будного 3-А, ідент. код 24634614) на користь
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» (03150, м. Київ, вул. Ковпака
29, ідент. код 00039019) 609 грн. (шістсот
дев'ять гривень) витрат по сплаті
судового збору за розгляд апеляційної
скарги.

4. Копію постанови надіслати учасникам
судового процесу у справі № 910/21032/13.

5. Матеріали справи № 910/21032/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя
Р.І. Самсін

Судді
С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала