ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29.04.14р. Справа № 904/1366/14

За позовом Селянсько-фермерського
господарства "Лоза", с. Лозівка,
Козятинський район, Вінницька область

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Поліпром", м.
Дніпропетровськ

про стягнення 31 700,00 грн.

Суддя Назаренко Н.Г.

Секретар судового засідання Бондик Є.В.

Представники:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Селянсько-фермерське господарство
"Лоза" звернулося до господарського
суду з позовом про стягнення з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Поліпром"
безпідставно перерахованих коштів у
розмірі 31 700,00 грн.

Позивач у судові засідання не з'явився,
документи, витребувані судом не надав.
Про час, дату та місце судового
засідання повідомлений належним чином.

Відповідач відзив на позов не надав,
явку повноважного представника у
судові засідання, призначені для
розгляду справи, не забезпечив, про
дату, час і місце проведення судових
засідань відповідач повідомлений
належним чином за його
місцезнаходженням згідно матеріалів
справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 Цивільного
кодексу України місцезнаходження
юридичної особи визначається місцем її
державної реєстрації, якщо інше не
встановлено законом.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 р. № 18, особи, які беруть участь у
справі, вважаються повідомленими про
час і місце розгляду судом справи у
разі виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК України.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2
постанови).

Статтею 22 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що сторони зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і
охоронюваних законом інтересів другої
сторони, вживати заходів до
всебічного, повного та об'єктивного
дослідження всіх обставин справи.

18.03.2014р. у судовому засіданні розгляд
справи відкладався до 22.04.2014р., 22.04.2014р.
розгляд справи відкладався до 29.04.2014р.

Суд вважає за можливе розглянути
справу за наявними матеріалами
відповідно до ст. 75 ГПК України, за
відсутності представників сторін,
оскільки про час та місце розгляду
справи вони повідомлені належним
чином, а строк розгляду справи
закінчується 04.05.14р.

В судовому засіданні 29.04.14р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014р. між Селянсько-фермерським
господарством «Лоза» (далі - Позивач) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Поліпром» (далі -
Відповідач) відповідно до ст.ст. 181, 184
Господарського кодексу України у
спрощеній формі був укладений договір
поставки (далі -Договір) та
Відповідачем був надісланий рахунку -
фактури №61 від 27.01.2014р. на суму 156 999,97
грн. (а.с. 21).

Відповідно до усної домовленості,
Позивач платіжним дорученням № 7 від
28.01.2014р. перерахував частину грошових
коштів - 31 700,00 грн. за добрива, на
розрахунковий рахунок Товариства з
обмеженою відповідальністю "Поліпром"
(а.с. 22).

Станом на 13.02.2014р. Відповідач товар не
поставив, перераховану суму не
повернув, у зв'язку з чим Позивач
звернувся до суду з позовом про
повернення безпідставно отриманих
коштів у сумі 31 700,00 грн. відповідно до
ст. 1212 ЦК України.

Вивчивши матеріали справи, суд прийшов
до висновку про відмову у задоволенні
позову на підставі наступного.

Частиною 1 ст.173 ГК України встановлено,
що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно з ст.11, 509 ЦК України підставою
виникнення цивільних прав і обов'язків
(зобов'язань), які мають виконуватися
належним чином і в установлений строк
відповідно до вказівок закону,
договору є договір.

Відповідно до положень ч.1 ст.181 ГК
України допускається укладення
господарських договорів у спрощений
спосіб, тобто шляхом обміну листами,
факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Із матеріалів справи вбачається, що між
сторонами на підставі ст.ст.11, 202,509,642 ЦК
України, ст.173 ГК України виникли
зобов'язання, оскільки фактично між
сторонами укладено договір поставки,
тому правовідносини між ними
регулюються главою 54 ЦК України.

Згідно ст. 712 ЦК України за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк товар у власність покупця для
використання його у підприємницькій
діяльності або в інших цілях, не
пов'язаних з особистими, сімейними,
домашніми або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
встановлено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Підставою позову позивач зазначив те,
що відповідач отримав спірні кошти
безпідставно, оскільки товар ним
позивачу поставлений не був.

Наслідки набуття, збереження майна без
достатньої правової підстави
унормовано Главою 83 Цивільного кодексу
України.

Відповідно до приписів ст. 1212
Цивільного кодексу України особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Таким чином, обов'язковою умовою, з якою
законодавець пов'язує виникнення
даного виду зобов'язань, є відсутність
правової підстави для набуття майна
однією особою за рахунок іншої особи.
Відсутність правової підстави означає,
що майно набуте особою поза підставою
(юридичним фактом), передбаченою
законом чи правочином.

Однак, в даному випадку підставою
набуття спірної суми відповідачем є
усний договір поставки і ця сума була
перерахована відповідачу в якості
попередньої оплати за товар, строк дії
цієї угоди та строк виконання
відповідачем обов'язків з поставки
товару сторонами не узгоджувався.

За приписами статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд, у визначеному законом порядку,
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
унормовано, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Як встановлено ст. 47 ГПК України, судове
рішення приймається суддею за
результатами обговорення усіх
обставин справи. При цьому, в силу ст.43
ГПК України, господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування

Оскільки в процесі розгляду справи
судом встановлено, що заявлена до
стягнення сума коштів перерахована
позивачем на виконання усної угоди
(термін дії якої не визначено);
зазначена угода не визнавалась
недійсною, не була розірвана чи
припинена іншим встановленим законом
способом; доказів звернення до
відповідача з заявою про поставку
товару або про повернення грошових
коштів позивач суду не надав, отже,
спірна сума фактично є передплатою,а не
такою, що отримана відповідачем
безпідставно.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Згідно з ч.1 ст.13, ч.1,2 ст.14 ЦК України
цивільні права особа здійснює у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства. Цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства. Особа не
може бути примушена до дій, вчинення
яких не є обов'язковим для неї.

Із змісту статей 15,16 ЦК України, ст.1
ГПК України слідує, що кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання у спосіб,
встановлений договором або законом.
Тобто, захисту підлягає порушене право.
Відповідно до ст. 20 ЦК України право на
захист особа здійснює на свій розсуд.

На підставі викладеного, суд вважає, що
позивачем не доведено, що відповідач,
як продавець за договором, порушив свої
зобов'язання, та тим самим порушив
права позивача, та не доведено підстав
для стягнення з відповідача 31 700,00грн.
як безпідставно отриманих, у зв'язку з
чим в задоволенні позову слід
відмовити.

Відповідно до приписів ст.49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати у справі покладаються
на позивача.

Керуючись ст.ст. 181, 184, 193 Господарського
кодексу України, ст.ст. 267 525, 526, 527, 530,
Цивільного кодексу України, ст.ст. 32, 33,
34,36, 38, 43, 49, 82-87 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Судові витрати у справі покласти на
позивача.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Суддя Н.Г. Назаренко

Дата підписання рішення, оформленого
відповідно до вимог ст. 84 ГПК України, -
30.04.2014р.