ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2014 р.
Справа № 914/2897/13

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого-судді
Хабіб М.І.

суддів
Зварич О.В.

Кузь В.Л.

при секретарі судового засідання
Бараняк Н.Я,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
товариства з додатковою
відповідальністю Страхової компанії
"Альфа-Гарант", вих. № 03/325 від 27.02.2014 року

на рішення господарського суду
Львівської області від 11.02.2014р.

у справі № 914/2897/13

за позовом: товариства з додатковою
відповідальністю Страхової компанії
"Альфа-Гарант", м. Київ

до відповідача: Львівського
комунального підприємства
"Львівелектротранс", м. Львів

про стягнення 5256 грн.

За участю представників:

від позивача: Сухарина С.І.- представник
(довіреність в матеріалах справи);

від відповідача: Батенчук М.Й.-
представник ( довіреність в матеріалах
справи).

Апеляційну скаргу прийнято до
провадження 24.03.14р. колегією суддів у
складі: судді - доповідача Хабіб М.І.,
суддів Зварич О.В., Юрченко Я.О., розгляд
справи призначено на 15.04.2014р.

У зв'язку перебуванням судді Юрченка
Я.О. у відпустці розпорядженням в.о.
голови Львівського апеляційного суду
від 15.04.14р. у склад колегії суддів для
розгляду справи замість судді Юрченка
Я.О. введено суддю Кузя В.Л.

ВСТАНОВИВ:

17.07.2013р. товариство з додатковою
відповідальністю Страхова компанія
"Альфа-Гарант" звернулось до
господарського суду Львівської
області з позовом до Львівського
комунального підприємства
"Львівелектротранс" про стягнення 14 595,78
грн. боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на
підставі договору добровільного
страхування позивач виплатив страхове
відшкодування власнику автомобіля "Honda
civic 4D", який був пошкоджений внаслідок
ДТП , що сталася з вини водія трамвая
ОСОБА_4, що встановлено рішенням
Галицького районного суду м. Львова.
Посилаючись на ст.ст. 1172,1188,1191 ЦК
України, позивач просить стягнути з
відповідача понесені витрати,
пов'язані із виплатою страхового
відшкодування.

Рішенням господарського суду
Львівської області від 03.09.2013р. у справі
№914/2897/13 позовні вимоги задоволено;
присуджено до стягнення з відповідача
на користь позивача 14 595,78 грн. шкоди та 1
720,50 грн. судових витрат.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 08.10.2013 р.
вказане рішення залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 26.11.13р. касаційну скаргу
Львівського комунального підприємства
"Львівелектротранс" задоволено
частково. Рішення господарського суду
Львівської області від 03.09.2013 та
постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 08.10.2013 у справі
№914/2897/13 в частині стягнення 5256 грн.
страхового відшкодування в порядку
регресу скасовано, в цій частині
справу передано на новий розгляд до
господарського суду Львівської
області. В іншій частині (в частині
стягнення 9 339,78грн. виплаченого
страхового відшкодування) рішення
суду першої інстанції та постанову
апеляційного суду залишено без змін.

Скасовуючи судові рішення в частині
стягнення 5256 грн., суд касаційної
інстанції виходив з того, що суди
попередніх інстанцій дійшли
передчасних висновків про доведеність
виникнення у позивача права вимоги до
відповідача на суму 5256 грн. у зв'язку із
зарахуванням зустрічних однорідних
вимог, оскільки в матеріалах справи
відсутні як заява страховика (позивача)
чи страхувальника про зарахування
зустрічної однорідної вимоги на
вказану суму, так і докази її
направлення (пред'явлення) іншій
стороні за договором страхування, як
того вимагають ч.3 ст.203 ГК України та ч.2
ст.601 ЦК України.

Ухвалою господарського суду
Львівської області від 12.12.13 року
справу прийнято до нового розгляду в
частині стягнення 5256 грн. страхового
відшкодування.

10.01.2014 р. відповідач подав місцевому
суду відзив (вх. № 50019/13), в якому заявив
про застосування позовної давності,
оскільки позов подано після спливу
строку позовної давності, перебіг
якого починається від дня настання
страхового випадку, та просив
відмовити в позові.

15.01.2014р. позивач подав клопотання (вх.
№1292/14 від 15.01.2014р.) про долучення до
матеріалів справи заяви про
зарахування зустрічних вимог № 03/2410
від 20.08.2010 р., витягу з журналу
реєстрації вихідних та внутрішніх
документів з 19.08.2010р. по 25.08.2010р.та
постанови ВГС України у справі №5010/4048/12
від 29.04.2013 р. Наведені документи
долучено до матеріалів справи.

За наслідками нового розгляду справи в
частині стягнення 5256 грн. страхового
відшкодування рішенням господарського
суду Львівської області 11.02.2014р. у
справі № 914/2897/13 (суддя Король М.Р.)
відмовлено в задоволенні позовних
вимог на підставі ч.5 ст. 267 ЦК України у
зв'язку з пропуском позивачем строку
позовної давності, про застосування
якої заявлено відповідачем. При цьому,
судом встановлено, що позивач
(страховик) надсилав страхувальнику
заяву від 20.08.2010р. № 03/ 2410 про
зарахування зустрічних однорідних
вимог на суму 5256 грн. Водночас, судом
також встановлено, що страховий
випадок стався 06.05.2010р., з моменту
настання якого викає право вимоги до
винної особи. Посилаючись на постанову
пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів" від 29
травня 2013 року N 10 та постанову
Верховного Суду України від 25 грудня 2013
року у справі № 6-112 цс 13 місцевий суд
дійшов висновку про пропуск позивачем
позовної давності, оскільки перебіг
строку позовної давності починається з
моменту настання страхового випадку,
та про відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач подав апеляційну скаргу,
вважає рішення таким, що прийняте з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
прийняти нове рішення, яким задоволити
позовні вимоги про стягнення 5256 грн.
Скаржник вважає, що страхова компанія
може звернутися до винної особи лише
після виплати страхового
відшкодування потерпілій особі(
страхувальнику), тому звернення до
суду відбулося у встановлений ч.6 ст. 261
ЦК України строк.

Відповідач у відзиві (вх.01-04/1922/14 від
04.04.14р.) на апеляційну скаргу спростовує
доводи скаржника, посилаючись на
постанову Верховного Суду України від
25 грудня 2013 року у справі № 6-112. та
зазначає, що до позовів страхових
компаній, які виплатили страхове
відшкодування за договором
добровільного страхування, заявлених
про відшкодування шкоди, до осіб,
винних у заподіянні шкоди, перебіг
строку позовної давності починається з
моменту настання страхового випадку.
Таким чином, вважає, що позивач
звернувся до суду поза межами
трьохрічного строку позовної давності,
тому судом першої інстанції цілком
законно застосовано положення ст.267 ЦК
України.

В судовому засіданні 15.04.2014р. оголошена
перерва до 29.04.2014р.

В судове засідання 29.04.2014р. сторони
з'явилися та підтримали свої доводи.

Розглянувши апеляційну скаргу,
матеріали справи апеляційний суд
встановив наступне.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
06.05.2010 року у м.Львові по вул.Франка -
К.Левицького - Князя Романа (перехрестя)
сталася дорожньо-транспортна пригода
(далі -ДТП) за участю трамвая маршруту
№5 б/н 1066 під керуванням ОСОБА_4 та
автомобіля "Honda civic 4D", реєстраційний
номер НОМЕР_1, яким керувала ОСОБА_8

В результаті зіткнення автомобіль "Honda
civic 4D", реєстраційний номер НОМЕР_1
отримав технічні пошкодження.

Як вбачається з довідки відділу ДАІ у
Львівській області №36/2026ск від 04.06.2010р.
та постанови Галицького районного суду
м.Львова від 26.05.2010р. у справі №3-1225,
вищезазначена ДТП відбулось внаслідок
порушення Правил дорожнього руху
України водієм трамваю ОСОБА_4, якого
визнано винним у вчиненні
правопорушення, передбаченого ст.124
КУпАП.

Судом встановлено, що на момент ДТП
гр.ОСОБА_4 керував трамваєм маршруту №5
б/н 1066 та перебував у трудових
відносинах з ЛКП "Львівелектротранс"
(Трамвайне депо №2).

Автомобіль марки "Honda civic 4D",
реєстраційний номер НОМЕР_1,
застрахований позивачем - СК
"Альфа-Гарант" за договором №06VR/03-141-01399
добровільного страхування автомобіля
від 25.03.2010р, укладеним з ОСОБА_9
(страхувальник), за умовами якого
позивач взяв на себе зобов'язання
виплатити страхове відшкодування у
випадку пошкодження застрахованого
автомобіля внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди. Строк
дії договору встановлено з 28.03.2010р по
02.03.2011р.

Відповідно до Висновку 3144/10 від 11.06.2010
року про оцінку транспортного засобу,
складеного ФОП ОСОБА_10, вартість
матеріального збитку, завданого
власнику автомобіля "Honda civic 4D",
становить 18 244,73 грн. (т1, а.с.37-43).

Згідно із страховим актом № СТ/10/0827
розмір страхового відшкодування
визначений в сумі 14595,78грн. ( т.1, а.с. 49).

Як вбачається з матеріалів справи, у
зв'язку з настанням страхового випадку
позивач надіслав страхувальнику
(ОСОБА_9) заяву № 03/2410 від 20.08.2010 р. про
зарахування зустрічних вимог на суму
5256грн.(т.2, а.с.12), оскільки страхувальник
за договором №06VR/03-141-01399 мав перед
позивачем зобов'язання щодо сплати
страховик платежів на суму 5256 грн.(2628
грн. до 27.08.2010р. та 2628 грн. - до 27.11.2010р.). Ця
сума зарахована сторонами в рахунок
виплати страхового відшкодування, що
підтверджується заявою позивача №
03/2410 від 20.08.2010 р. про зарахування
зустрічних вимог на суму 5256грн.,
витягом з журналу реєстрації вихідних
та внутрішніх документів з 19.08.2010 р. по
25.08.2010 р. та карткою рахунку 68.5.3. ( т.2,
а.с. 12,13, т.1, а.с. 50)..

Решту страхового відшкодування в сумі
9339,78 грн. (14 595,78 - 5256,00) позивач сплатив
платіжним дорученням №2635 від 27.09.2010р.

07.09.2012р. позивач звертався до
відповідача з регресною вимогою, яка
залишена без задоволення.

Встановивши обставини справи, оцінивши
наявні в матеріалах справи докази та
доводи скаржника, апеляційний суд
дійшов висновку, що апеляційна скарга
не підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Стаття 22 ЦК України встановлює, що
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України
юридична особа відшкодовує шкоду,
завдану їхнім працівником під час
виконання ним своїх трудових
обов'язків.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода,
завдана джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Відповідно до ст.979 ЦК України за
договором страхування одна сторона
(страховик) зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

Матеріалами справи підтверджено, що
06.05.2010 р. з вини водія трамвая сталася
ДТП, внаслідок якої був пошкоджений
автомобіль марки "Honda civic 4D",
застрахований позивачем за договором.
добровільного страхування наземного
транспорту №06VR/03-141-01399 від 25.03.2010 р. На
виконання умов договору позивач
визначив страхове відшкодування в сумі
14595,78грн. та виплатив його
страхувальникові в сумі 9339,78 грн.
Розрахунки із страхувальником щодо
решти страхового відшкодування в сумі
5256 грн. проведені шляхом зарахування
зустрічних однорідних вимог
відповідно до ст.601 ЦК України.

Частиною 1 ст. 1191 ЦК встановлено, що
особа, яка відшкодувала шкоду, завдану
іншою особою, має право зворотної
вимоги (регресу) до винної особи у
розмірі виплаченого відшкодування,
якщо інший розмір не встановлений
законом.

Статтею 993 ЦК України та статтею 27
Закону України "Про страхування"
встановлено, що до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, у
межах фактичних витрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до частини другої статті 512
ЦК України кредитор у зобов'язанні може
бути замінений у випадках,
встановлених законом.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки

За приписами статті 261 Цивільного
кодексу України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 262 ЦК України
заміна сторін у зобов'язанні не змінює
порядку обчислення та перебігу
позовної давності.

Судовими палатами у цивільних та
господарських справах Верховного Суду
України за наслідками розгляду заяви
ПАТ "Інвестиційно-фінансовий
консалтинг" про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19 квітня 2013 року з мотивів
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції (Вищими
господарським судом та Вищим
спеціалізованим судом з розгляду
цивільних і кримінальних справ)
положень частини шостої статті 261 та
частини першої статті 1191 Цивільного
кодексу України у подібних
правовідносинах винесена постанова
від 25 грудня 2013 року у справі № 6-112цс13.

При вирішенні питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судами
касаційної інстанції названих норм
матеріального права судові палати
Верховного Суду України виходили з
наступного:

- за нормами ст. 993 ЦК України та ст.27
Закону України "Про страхування"
страхувальник, який отримав майнову
шкоду в деліктному правовідношенні,
набув право вимоги відшкодування до
заподіювача й строк такої вимоги почав
спливати у момент заподіяння шкоди; але
у зв'язку з погашенням шкоди коштами
страхового відшкодування до
страховика переходить право вимоги
(права кредитора, яким у деліктному
зобов'язанні є потерпілий) до
заподіювача,

- у зобов'язанні відбулася заміна
кредитора - страхувальник передав
страховикові , який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
право вимоги до особи, відповідальної
за завдані збитки. При цьому строк
позовної давності у страховому
зобов'язанні є загальним ( 3 роки) та
його перебіг починається від дня
настання страхового випадку, оскільки
відповідно до статті 262 ЦК України
заміна сторін у зобов'язанні не змінює
порядку обчислення та перебігу
позовної давності;;

- за таких обставин, які свідчать про
перехід до страховика права вимоги, а
не набуття ним такого права, правильним
і обґрунтованим є застосування до
спірних правовідносин статей 257, 262, 512,
993 ЦК України, а не частини шостої
статті 261, статті 1191 ЦК України, на які
посилається заявник, оскільки стаття
1191 ЦК України застосовується до
деліктних правовідносин, а стаття 993 ЦК
України - до договірних, що мають місце
у справі, яка переглядається.

В силу ст. 111- 28 ГПК рішення Верховного
Суду України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

Обставини даної справи є аналогічними
з тими, які викладені в наведеній
постанові Верховного Суду України.
Отже, до позивача , який виплатив
страхувальнику страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
перейшло право вимоги до відповідача.
За цим зобов'язанням перебіг позовної
давності починається з дня вчинення
ДТП, тобто, з 06.05.2010 року.

Водночас, матеріалами справи
підтверджено, що позов подано згідно з
відбитком поштового штемпеля на
конверті 17.07.2013р.(надійшов до суду
25.07.2013р.), тобто, після спливу 3-хрічного
строку позовної давності.

Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України
встановлено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Отже, застосування позовної давності
можливе лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення рішення судом.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

При новому розгляді судом першої
інстанції справи в частині стягнення 5
256 грн. відповідач заявив у відзиві на
позовну заяву про сплив позовної
давності та про його застосування.

Відповідно до пункту 2.1 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» від 29
травня 2013 року N 10 заяву про
застосування судом позовної давності
може бути зроблено і в процесі нового
розгляду справи, який здійснюється
після скасування судового рішення
(судових рішень) за результатами його
касаційного перегляду.

На підставі викладеного апеляційний
суд відхиляє як необґрунтовані доводи
скаржника та погоджується з висновком
місцевого суду, що перебіг позовної
давності у спірних правовідносинах
починається з моменту виникнення
страхового випадку, тобто з 06.05.2010 року -
дня вчинення ДТП, що цей строк
позивачем пропущений, відтак, вважає,
що місцевий господарський суд
правомірно відмовив в задоволенні
позовних вимог в частині стягнення 5 256
грн. за пропуском строку позовної
давності.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами
у справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

В силу вимог ст.ст. 33,34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно з ч.2 ст.101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції вважає, що місцевий
господарський суд повно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, висновки, викладені в рішенні,
відповідають фактичним обставинам
справи, що скаржником не доведено
наявності підстав для задоволення
апеляційної скарги та для скасування
рішення місцевого суду.

Судовий збір за розгляд апеляційної
скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 91, 99, 101, 103, 105, 111-28
Господарського процесуального кодексу
України, Львівський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Львівської області 11.02.2014р. у справі №
914/2897/13 залишити без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу повернути до місцевого
господарського суду.

Постанова підписана 30.04.2014р.

Головуючий-суддя
Хабіб М.І.

Суддя
Зварич О.В.

Суддя
Кузь В.Л.