м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
284-18-98 ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

Справа № 910/3774/14 22.04.14За позовом
Громадянина Угорщини приватного
підприємця ОСОБА_2, м. Ібрань (Угорщина)

До Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Андалузія», м. Київ

Про стягнення 49 571 грн.

Суддя Курдельчук І.Д.

Представники:

Від позивача не з'явився

Від відповідача Данюк С.О., Чорний
О.В. - пред. по довір.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся з позовом про
стягнення 49 571 грн. заборгованості за
дорученням на перевезення вантажу від
15.09.2010 року, посилаючись на порушення
відповідачем, як замовником, умов щодо
оплати.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 11.03.2014р. порушено провадження
у справі № 910/3774/14 та розгляд справи
призначено на 02.04.2014р.

21.03.2014р. від позивача надійшла
заява про долучення до матеріалів
справи доказів направлення копії
позовної заяви з додатками на
додаткову адресу відповідача.

В судовому засіданні 02.04.2014р.
представник відповідача подав заяву
про застосування строків позовної
давності, посилаючись на ч. 1 та 4 ст. 32
Конвенції про договір міжнародного
автомобільного перевезення вантажів
від 19 травня 1956 року.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 02.04.2014р. розгляд справи було
відкладено на 15.04.2014р.

15.04.2014р. від позивача надійшло
клопотання про зупинення провадження у
справі та направлення матеріалів до
слідчих органів.

Згідно із ч. 2 ст. 79 ГПК України
господарський суд має право зупинити
провадження у справі за клопотанням
сторони, прокурора, який бере участь в
судовому процесі, або за своєю
ініціативою у випадку, зокрема,
надсилання господарським судом
матеріалів до слідчих органів.

При цьому судом має бути виявлено
порушення законності у діяльності
відповідача (його посадових, службових
осіб), які містять ознаки дій
передбачених нормами кримінального
закону.

Суд розглянувши клопотання позивача,
визнав його необґрунтованим та таким,
що не підлягає задоволенню, з огляду на
відсутність, на даній стадії розгляду
справи, підстав вважати наявними
порушення законності у діяльності
відповідача (його посадових, службових
осіб), які містять ознаки дій
передбачених нормами кримінального
закону.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 15.04.2014р. розгляд справи було
відкладено на 22.04.2014р., у зв'язку з
неявкою представників позивача.

16.04.2014р. від позивача надійшли письмові
заперечення, в яких позивач просив суд
відмовити в клопотанні відповідача про
закриття провадження з підстав
пропуску строків.

Так, позивач вказував на те, що в діях
відповідальних осіб відповідача щодо
виконання своїх зобов'язань перед
перевізником міститься склад злочину,
передбачений ст. 192 КК України, а саме,
заподіяння значної майнової шкоди
шляхом обману або зловживання довірою.
Такі обставини, на думку позивача, є
підставою для застосування трирічного
строку позовної давності (ч. 1 ст. 32
Конвенції про договір міжнародного
автомобільного перевезення вантажів
від 19 травня 1956 року).

В судовому засіданні 22.04.2014р.
представники відповідача надали
оригінал для огляду та належним чином
засвідчену копію для долучення до
матеріалів справи Договору №.201009-001 від
20.09.2010р.

Позивач, який був належним чином
повідомлений про час та місце судового
процесу, представників у судове
засідання вдруге не направив, причини
неявки суду не повідомив.

Відповідно до положень ст.ст. 64, 77, 87
Господарського процесуального кодексу
України ухвала про відкриття
провадження у справі (про відкладення
розгляду справи) надсилається за
адресою місцезнаходження (місця
проживання) сторін, що зазначена в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців. У
разі відсутності сторін за такою
адресою, вважається, що ухвала про
порушення провадження у справі вручена
їм належним чином.

Ухвали суду направлялися, як на адресу
позивача, так і на адресу його
повноважного представника, які були
вказані у позовній заяві, що
підтверджується повідомленнями про
вручення поштових відправлень.

Господарський суд визнав наявні в
матеріалах справи документи
достатніми для вирішення спору та
відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України
розглянув справу за наявними в ній
матеріалами.

Представники відповідача проти
задоволення позовних вимог
заперечували та просили суд
застосувати позовну давність,
відмовивши у позові.

В судовому засіданні 22.04.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК
України.

Судом, у відповідності до вимог ст.
81-1 ГПК України, складалися протоколи
судових засідань, які долучені до
матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, заслухавши пояснення
представників сторін, Господарський
суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.09.2010р. між сторонами було
укладено Договір № . 201009-001, відповідно
до умов якого в період дії даного
договору і на його умовах відповідач,
як замовник, доручає заявками, а
позивач, як виконавець, приймає і
організовує за винагороду в інтересах
замовника, замовлені ним міжнародні та
міжміські перевезення вантажів.

Договір підписано уповноваженими
особами, а саме, позивачем ОСОБА_2, та
від відповідача - Директором Шередком
В.М, який діяв на підставі Статуту, та
скріплено печатками, у встановленому
порядку не оспорений, не розірваний, не
визнаний недійсним. Таким чином,
Договір є дійсним, укладеним належним
чином та є обов'язковим для виконання
сторонами.

Умовами Договору сторони
визначили, що перевезення вантажів
автомобільним транспортом
здійснюється у відповідності до умов
Конвенції про договір міжнародного
перевезення вантажів (зі змінами
внесеними Протоколом від 05.07.1978р.).

У відповідності до Доручення на
перевезення від 15.09.2010р., яке підписане
повноважними представниками сторін,
завірена їх печатками та копія якого
міститься в матеріалах справи,
відповідач уповноважив позивача на
міжнародне перевезення вантажу, а саме:
товар на дерев'яних піддонах, оливкова
олія, за маршрутом Іспанія, Севілля -
Україна, Київ, двома автомобілями, де
вартість за надані послуги встановлено
у розмірі 4 700 Євро за кожне
перевезення.

Позивач виконав взяті на себе
зобов'язання, після чого 04.10.2010р.
відповідачу було виставлено рахунок на
оплату СО8LA 0990690 на суму 9 700 Євро, з
урахуванням простою у розмірі 150 Євро
за кожен автомобіль, з визначеним
строком оплати, шляхом перерахування,
до 15.10.2010р. Відповідач у визначений
строк рахунок не оплатив.

В матеріалах справи наявна копія листа
відповідача від 10.12.2010р., який був
адресований позивачу, та в якому було
повідомлено, що в даний час збираються
кошти з клієнтів та в найближчий час
буде здійснена оплата за здійснену
позивачем перевозку.

В період з 14.01.2011р. по 15.05.2012р.,
відповідач частково розрахувався за
виконані позивачем послуги з
перевезення, а саме у розмірі - 6 000
Євро, що підтверджується довідкою про
прибуття коштів на рахунок позивача.

Таким чином, позивач просить суд
стягнути з відповідача заборгованість
у розмірі - 3 700 євро, що еквівалентно 49
571 грн.

Належним чином засвідчені копії вище
вказаних документів долучені до
матеріалів справи та їх оригінали,
досліджувалися під час судових
засідань, і відповідно визнаються
судом такими, що посвідчують наведені
факти та обставини господарських
відносин сторін.

Правовідносини з перевезення вантажів
автомобільним транспортом в
міжнародному сполученні регулюються
главою 32 Господарського кодексу
України, главою 64 Цивільного кодексу
України, а також Конвенцією про договір
міжнародного автомобільного
перевезення вантажів від 19.05.1956р. (м.
Женева, Швейцарія).

За умовами ст. 9 Конституції України та
ст. 19 Закону України "Про міжнародні
договори України", чинні міжнародні
договори України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства і
застосовуються у порядку,
передбаченому для норм національного
законодавства. Якщо міжнародним
договором України, який набрав
чинності в установленому порядку,
встановлено інші правила, ніж ті, що
передбачені у відповідному акті
законодавства України, то
застосовуються правила міжнародного
договору.

Відповідно до Закону України "Про
приєднання України до Конвенції про
договір міжнародного автомобільного
перевезення вантажів" Україна
приєдналася до Конвенції про договір
міжнародного автомобільного
перевезення вантажів, вчиненої 19
травня 1956 року в м. Женева.

Частиною 1 ст. 1 Конвенції встановлено,
що вона застосовується до будь-якого
договору дорожнього перевезення
вантажів за винагороду за допомогою
автомобілів у випадку, коли місце
прийняття до перевезення вантажу та
місце, передбачене для його здачі,
знаходяться на території двох різних
держав, одна з яких є учасником
Конвенції.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 306
Господарського кодексу України
перевезенням вантажів визнається
господарська діяльність, пов'язана з
переміщенням продукції
виробничо-технічного призначення та
виробів народного споживання, зокрема,
автомобільними дорогами; суб'єктами
відносин перевезення вантажів є
перевізники, вантажовідправники та
вантажоодержувачі.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 ГК України, за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити ввірений їй другою стороною
(вантажовідправником) вантаж до пункту
призначення в установлений
законодавством чи договором строк та
видати його уповноваженій на одержання
вантажу особі (вантажоодержувачу), а
вантажовідправник зобов'язується
сплатити за перевезення вантажу
встановлену плату.

Відповідно до ч. 2 ст. 307 ГК України
договір перевезення вантажу
укладається в письмовій формі.
Укладення договору перевезення
вантажу підтверджується складенням
перевізного документа (транспортної
накладної, коносамента тощо)
відповідно до вимог законодавства.
Аналогічні приписи містяться в нормах
ст.ст. 909, 919 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 311 ГК України плата за
перевезення вантажів та виконання
інших робіт, пов'язаних з перевезенням,
визначається за цінами, встановленими
відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 4 та ст. 9 Конвенції
договір перевезення підтверджується
складанням вантажної накладної, яка є
первинним доказом укладання договору
перевезення, умов цього договору і
прийняття вантажу перевізником. Із
зазначеною нормою кореспондується і
частина 2 ст. 307 ГК України.

Відповідно до ст. 6 та ч. 1 ст. 627 ЦК
України, сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться; кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу; порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Відповідачем було заявлено про
застосування строків позовної
давності та відмову в позові, згідно до
ч. 4 ст. 267 ЦК України та з огляду на
приписи ст. 32 Конвенції про договір
міжнародного автомобільного
перевезення вантажів від 19.05.1956 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа,
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ст. 926 ЦК України позовна
давність, порядок пред'явлення позовів
у спорах, пов'язаних з перевезеннями у
закордонному сполученні,
встановлюються міжнародними
договорами України, транспортними
кодексами (статутами).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю; позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог у
зв'язку з перевезенням вантажу.

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується (ч. 1 і 3 ст. 264 ЦК
України).

При цьому, ч. 1 ст.32 Конвенції про
договір міжнародного дорожнього
перевезення вантажів, підписаної у
Женеві 19.05.1956р., яка набрала законної
сили для СРСР 01.08.1986 року і яка підлягає
застосуванню на території України
згідно із Законом України "Про
правонаступництво України" від 12.09.1991р.,
передбачає, що термін позовної
давності для вимог, що випливають з
перевезення, на яке поширюється ця
Конвенція, встановлюється в один рік.
Однак, у випадку навмисного
правопорушення або такого неналежного
виконання обов'язків, яке згідно
законодавства, що застосовується судом
або арбітражем, який розглядає справу,
прирівнюється до навмисного
правопорушення, термін позовної
давності встановлюється в три роки.

Відлік терміну позовної давності
починається: a) у випадку часткової
втрати чи пошкодження вантажу, або
прострочення в доставці - з дня
доставки; b) у випадку втрати всього
вантажу - з тридцятого дня по
закінченню узгодженого терміну
доставки, або, за відсутності такого
терміну, - з шістдесятого дня після
прийняття вантажу перевізником для
перевезення; c) у всіх інших випадках -
по закінченню тримісячного терміну з
дня укладання договору перевезення.
День початку відліку терміну позовної
давності у термін не зараховується.

Відповідно до ч. 2 вищевказаної норми
пред'явлення претензії в письмовій
формі припиняє відлік терміну позовної
давності до того дня, коли перевізник у
письмовій формі відхилив претензію і
повернув додані до неї документи. У
випадку часткового визнання претензії
відлік терміну позовної давності
відновляється лише стосовно тієї
частини претензії, яка залишається
предметом спору. Тягар доказу факту
отримання претензії або відповіді на
неї, а також повернення документів,
лежить на стороні, яка посилається на
ці факти. Відлік терміну позовної
давності не призупиняється внаслідок
пред'явлення подальших претензій на
тій ж підставі.

Послуги з перевезення вантажу були
надані 04.10.2010р., рахунок виставлено
04.10.2010р., а строк оплати встановлено до
15.10.2010р.

Умови договору не містять положень про
збільшення строку позовної давності, а
окремий договір про це не
представлявся суду і про нього суду не
повідомлено сторонами. Обставини, що
вказували б на зупинення перебігу
строку позовної давності суду не
повідомлені.

Слід зазначити, що строк позовної
давності переривався 15.05.2012р. у зв'язку
з із сплатою відповідачем 6000 євро.

Не надано доказів, які б підтверджували
міркування позивача, що в діях
відповідальних осіб відповідача щодо
виконання їх зобов'язань перед
перевізником міститься склад злочину,
передбачений ст. 192 КК України, а саме,
заподіяння значної майнової шкоди
шляхом обману або зловживання довірою.

Тому підстав для застосування положень
ч.1 ст.32 Конвенції про договір
міжнародного дорожнього перевезення
вантажів в частині встановлення
трирічного терміну строку позовної
давності немає.

Таким чином, строк спеціальної
позовної давності сплинув 15.05.2013 р.,
оскільки, позивач звернувся до суду
07.03.2014р.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення та спливом
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Посилання позивача на застосування до
даних відносин строку позовної
давності тривалістю три роки є
безпідставними та документально не
підтвердженими.

Позивач жодним доказом не підтвердив,
що дії відповідача щодо невиконання
договірних зобов'язань, містять ознаки
злочину, відповідно до Кримінального
кодексу України. Також, позивачем не
надано доказів звернення до
правоохоронних органів з відповідною
заявою.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна із
сторін повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підстави
своїх вимог чи заперечень. Позивач
відповідних документальних доказів
щодо здійснення дій, направлених на
захист свого права, суду не надав.

З огляду на вищевикладене, суд вбачає
пропущення строку позовної давності, а
тому позов визнається таким , що не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" якщо стороною (або
іншим учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи;
крім того, неподання позивачем
витребуваних господарським судом
матеріалів, необхідних для вирішення
спору, тягне за собою правові наслідки
у вигляді залишення позову без
розгляду на підставі пункту 5 частини
першої статті 81 ГПК.

Враховуючи вищевикладене, суд
вважає позовні вимоги таким, що не
підлягають задоволенню, у зв'язку
пропущенням строку позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України
судові витрати, пов'язані з розглядом
справи при відмові у задоволені позову
покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК
України рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Рішення може бути оскаржено протягом
десяти днів з дня підписання повного
рішення шляхом подачі апеляційної
скарги до місцевого господарського
суду.

Відповідно до ст. 87 ГПК України повне
рішення та ухвали надсилаються
сторонам, прокурору, третім особам, які
брали участь в судовому процесі, але не
були присутні у судовому засіданні,
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення не пізніше трьох днів з
дня їх прийняття або за їх зверненням
вручаються їм під розписку
безпосередньо у суді.

Суддя

І.Д. Курдельчук

Повне рішення складено 28 квітня 2014
року.