ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"29" квітня 2014 р.
Справа № 918/375/14

Господарський суд Рівненської області
у складі судді Кочергіної В.О.,
розглянувши матеріали справи

за позовом Обслуговуючого кооперативу
"ЖБК Енергетик" м. Кузнецовськ
Рівненської області

до Публічного акціонерного товариства
"Райффайзен Банк Аваль" в особі
Рівненської обласної дирекції ПАТ
"Райффайзен Банк Аваль" м. Рівне

про визнання недійсним кредитного
договору № 010/89-07/423 від 24.12.2007 року.

Представники сторін:

від позивача не з'явився

від відповідача Огороднік О.В. - за
довіреністю №534/12 від 23.10.2012року

В судовому засіданні, відповідно до
ст.85 ГПК України, проголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Представники позивача в судове
засідання не з'явились, про поважність
причин неявки суд не повідомили.
Клопотань про відкладення розгляду
справи до суду не надходило.

Згідно повідомлення про вручення
поштового відправлення - ухвали суду
від 14.04.2014р. позивач належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи.

Відповідно до абз.1 п. 3.9.2 Постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами. Оскільки явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи викладене, суд вважає
можливим розглянути спір за
відсутності представника позивача за
наявними в матеріалах справи доказами
відповідно до ст.75 Господарського
процесуального кодексу України.

Суть спору:

Як вбачається із позовної заяви
позивач просить суд визнати недійсним
кредитний договір № 010/89-07/423 від 24.12.2007
року. В обґрунтування позовних вимог
позивач посилається на укладення
кредитного договору № 010/89-07/423 від
24.12.2007 року під впливом тяжких для особи
обставин. Наголошує на тому, що на той
час, коли був укладений вищезазначений
договір підприємство знаходилось в
тяжкому стані. Зазначає, що у зв'язку з
економічною ситуацією підприємство
змушено було укласти договір на
невигідних для нього умовах. Вважає, що
в кредитному договорі є істотний
дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду позичальника. Також
вбачає суперечності між п.1.2 кредитного
договору, згідно якого позичальник
зобов'язаний повернути кредит в термін
до 23.12.2012р. та п.7.3 договору, згідно якого
банк має право вимагати дострокового
погашення заборгованості по кредиту,
що не відповідає п.3 ст.18 Закону України
"Про захист прав споживачів", а саме
встановлення жорстких обов'язків
споживача, тоді як надання послуг
обумовлене лише власним розсудом
виконавця. Вважає, що оспорюваний
договір не містить ні порядок зміни
договору, ні порядок його припинення,
які б враховували інтереси споживача
(позичальника), що є суттєвими умовами
(ст.628 Цивільного кодексу України та
суперечить п.8 ч.1 ст.6 Закону України
"Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг".

Відповідач у відзиві на позов (вх.№ 9506/14
від 14.04.2014 року) та його представник в
судовому засіданні проти позовних
вимог заперечують. Зазначають, що
відповідно ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Вважає, що
позивачем не надано жодного доказу на
підтвердження обставин на які
посилається. Звертає увагу суду на те,
що світова економічна криза, на яку
позивач посилається, трапилась у 2008
році, тоді як кредитний договір
укладений сторонами у 2007 році.
Наголошує на тому, що відповідно ст. 257
ЦК України, загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки, а
перебіг позовної давності відповідно
до ст.261 ЦК України починається від дня
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права.

Розглядом матеріалів справи
встановлено:

Відповідно до абзацу 6 Статуту ПАТ
"Райффайзен Банк Аваль" протоколом
загальних зборів акціонерів № 3б-45 від
14 жовтня 2009 року прийнято рішення про
зміну найменування відкритого
акціонерного товариства "Райффайзен
Банк Аваль" на Публічне акціонерне
товариство "Райффайзен Банк Аваль".
Публічне акціонерне товариство
"Райффайзен Банк Аваль" є
правонаступником за всіма правами та
обов'язками Відкритого акціонерного
товариства "Райффайзен Банк Аваль".

24 грудня 2007 року між Відкритим
акціонерним товариством "Райффайзен
Банк Аваль" в особі директора
Рівненської обласної дирекції
"Райффайзен Банк Аваль" Висоцького Я.І.
та заступника директора з питань
корпоративного, малого та середнього
бізнесу Рівненської обласної дирекції
"Райффайзен Банк Аваль" Дулюк Л.В. та
Обслуговуючим кооперативом "ЖБК
Енергетик" в особі голови кооперативу
Берекети О.Б. було укладено кредитний
договір №010/89-07/423.

За умовами договору кредитор, на
положеннях та умовах цього договору
відкриває позичальнику не
відновлювальну кредитну лінію (надалі
кредит) у сумі 2000000,00 грн. (ліміт
кредитування), з яких: кредит в сумі
2000000,00 грн. призначений для власних
поточних виробничих витрат, на оплату
товарів, робіт, послуг згідно
договорів, контрактів, рахунків та
накладних, придбання
товарно-матеріальних цінностей,
виплату заробітної плати та сплати
платежів пов'язаних з нею, та
поповнення обігових коштів (п.1
договору).

Пунктом 1.2 договору визначено, що
кредит надається Кредитором
Позичальнику траншами або однією
сумою, в порядку, передбаченому цим
договором, та повинен бути повернутий
Позичальником у строк по 23.12.2012р.
включно.

Відповідно до п.7.3 договору Кредитор
має право достроково вимагати
погашення заборгованості Позичальника
за кредитом, включаючи нараховані
відсотки за користуванням кредитом та
штрафні санкції у випадках:
невиконання Позичальником умов
розділу 6 та/або п.3.9 цього договору;
невиконання Позичальником умов
укладених договорів забезпечення;
наявності фактів невиконання
Позичальником (його гарантами або
поручителями) будь-яких інших своїх
зобов'язань; значного погіршення
фінансового стану Позичальника (його
гарантів або поручителів); прийняття
рішення про припинення (реорганізацію)
або ліквідацію Позичальника; порушення
справи про банкрутство Позичальника;
подання до суду позову про визнання
недійсним в цілому чи в частині та/або
неукладеним цього договору та/або
будь-якого договору забезпечення
виконання Позичальником своїх
зобов'язань.

Довіреністю від 25.01.2007р. директора
Рівненської обласної дирекції
"Райффайзен Банк Аваль" Висоцького Я.І.
уповноважено на вчинення від імені
Відкритого акціонерного товариства
"Райффайзен Банк Аваль" правочинів.

Довіреністю від 07.11.2006р. заступника
директора з питань корпоративного,
малого та середнього бізнесу
Рівненської обласної дирекції
"Райффайзен Банк Аваль" Дулюк Л.В.
уповноважено на вчинення від імені
Відкритого акціонерного товариства
"Райффайзен Банк Аваль" правочинів.

Договір підписано представниками та
скріплено печатками сторін.

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 27.02.2014р. по
справі №918/116/14 Публічного акціонерного
товариства "Райффайзен Банк Аваль" в
особі Рівненської обласної дирекції до
Обслуговуючого кооперативу "ЖБК
Енергетик" про стягнення в сумі 1 052 637
грн. 65 коп. заборгованості за кредитним
договором №010/89-07/423 від 24.12.2007р.

Позивач, вважаючи, що зазначений
кредитний договір укладено з
порушенням вимог чинного
законодавства просить суд визнати його
недійсним.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи
докази, оцінюючи їх у сукупності, судом
приймається до уваги наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК
України, одним із способів захисту
цивільного права може бути зокрема,
визнання правочину недійсним.

Згідно з ст. 207 Господарського кодексу
України, господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 статті 203 Цивільного
кодексу України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

У п.2.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських) договорів недійсними"
від 29.05.2011 №11 зазначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин (п.2.1 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських) договорів
недійсними) від 29.05.2011 №11).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач
посилається на те, що кредитний договір
№010/89-07/423 від 24.12.2007р. укладено під
впливом тяжкої обставини, на вкрай
невигідних умовах, умови оспорюваного
кредитного договору суперечать
положенням Закону України "Про захист
прав споживачів" (п.3 ст.18), Закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг" (п.8 ч.1 ст.6),
Цивільного кодексу України (ст.628),
тобто договір не містить умов щодо
зміни договору, порядку припинення
договору, які б враховували інтереси
позичальника.

За змістом ст.1054 Цивільного кодексу
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. До відносин за
кредитним договором застосовуються
положення параграфа 1 цієї глави, якщо
інше не встановлено цим параграфом і не
випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини 2 статті 345
Господарського кодексу України
кредитні відносини здійснюються на
підставі кредитного договору, що
укладається між кредитором і
позичальником у письмовій формі. У
кредитному договорі передбачаються
мета, сума і строк кредиту, умови і
порядок його видачі та погашення, види
забезпечення зобов'язань позичальника,
відсоткові ставки, порядок плати за
кредит, обов'язки, права і
відповідальність сторін щодо видачі та
погашення кредиту. Між тим, відповідно
до частини 8 статті 181 Господарського
кодексу України у разі якщо сторони не
досягли згоди з усіх істотних умов
господарського договору, такий договір
вважається неукладеним (таким, що не
відбувся).

Статтею 1055 Цивільного кодексу України
встановлено, що кредитний договір
укладається у письмовій формі.

За приписами ч. 1 ст. 628 Цивільного
кодексу України, зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що договір
підписано представниками та скріплено
печатками сторін.

Таким чином підписавши кредитний
договір, позичальник погодився з усіма
його умовами, зокрема і умовами щодо
строку повернення кредитних коштів та
умовами щодо можливості банку вимагати
дострокового погашення заборгованості
по кредиту.

Стосовно доводів позивача про те, що
оспорюваний договір в порушення п.8 ч.1
ст.6 Закону України "Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг" не містить умов щодо
порядку зміни і припинення дії
договору, суд зважає на те, що порядок
зміни та припинення договору
врегульовано статтями 651-654 ЦК України,
статтею 188 ГК України. З огляду на що,
кожна із сторін спірного договору не
позбавлена можливості реалізувати
своє право на зміну або розірвання
договору у визначеному законом
порядку, тому підстави для визнання
недійсним договору з цих мотивів
відсутні.

Щодо доводів позивача про те, що
договір вчинено під впливом тяжких
обставин судом враховується, що за
змістом частини першої статті 233 ЦК
України правочин, який вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в пункті 23 постанови від 6
листопада 2009 року "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", правочин може
бути визнаний судом недійсним на
підставі статті 233 Цивільного кодексу,
якщо його вчинено особою під впливом
тяжкої для неї обставини і на вкрай
невигідних умовах, чим друга сторона
правочину скористалася. Тяжкими
обставинами можуть бути тяжка хвороба
особи, членів її сім'ї чи родичів,
смерть годувальника, загроза втратити
житло чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.
Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки. Особа, яка оскаржує правочин,
має довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України).

Позивачем до матеріалів справи не
подано належних та допустимих доказів
в підтвердження існування тяжких
обставин на час укладення спірного
договору, не доведено тяжкого
фінансового становища, з огляду на що,
суд відхиляє доводи відповідача в цій
частині.

Стосовно доводів позивача про те, що
кредитний договір суперечить вимогам
Закону України "Про захист прав
споживачів" судом враховується, що
згідно преамбули зазначеного закону,
останній регулює відносини між
споживачами товарів, робіт і послуг та
виробниками і продавцями товарів,
виконавцями робіт і надавачами послуг
різних форм власності, встановлює
права споживачів, а також визначає
механізм їх захисту та основи
реалізації державної політики у сфері
захисту прав споживачів.

Згідно ст. 1 Закону України "Про захист
прав споживачів" під споживачем у
розумінні цього Закону є фізична особа,
яка придбаває, замовляє, використовує
або має намір придбати чи замовити
продукцію для особистих потреб,
безпосередньо не пов'язаних з
підприємницькою діяльністю або
виконанням обов'язків найманого
працівника.

За змістом спірного кредитного
договору останній регулює саме
підприємницькі відносини сторін,
сторонами за спірним договором не є
фізичні особи, а тому правовідносини,
що виникли між банком та позичальником,
не підпадають під регулювання норм
Закону України "Про захист прав
споживачів".

Таким чином посилання позивача на
невідповідність умов кредитного
договору вимогам Закону "Про захист
прав споживачів" є безпідставним та
судом відхиляється.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що підстави для визнання
недійсним кредитного договору
№010/89-07/423 від 24.12.2007р. відсутні, тому у
задоволенні позову необхідно
відмовити.

Крім того, судом враховується, що за
змістом п.2.3 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" №18 від 26.12.2011р. якщо
стороною (або іншим учасником судового
процесу) у вирішенні спору не подано
суду в обґрунтування її вимог або
заперечень належні і допустимі докази,
в тому числі на вимогу суду, або якщо в
разі неможливості самостійно надати
докази нею не подавалося клопотання
про витребування їх судом (частина
перша статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Що стосується заяви відповідача про
застосування строку позовної давності,
слід зазначити наступне.

У відповідності до п. 2.2. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" визначено, що за
змістом частини першої статті 261
Цивільного кодексу України позовна
давність застосовується лише за
наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

В зв'язку з тим, що суд прийшов до
висновку про необґрунтованість вимог
позивача та про відсутність порушення
права позивача, судом не
застосовується позовна давність до
даних правовідносин.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 1, 12, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові Обслуговуючого кооперативу
"ЖБК Енергетик" м. Кузнецовськ
Рівненської області до Публічного
акціонерного товариства "Райффайзен
Банк Аваль" в особі Рівненської
обласної дирекції ПАТ "Райффайзен Банк
Аваль" м. Рівне про визнання недійсним
кредитного договору № 010/89-07/423 від
24.12.2007 року відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 05.05.2014р.

Суддя
Кочергіна В.О.

Віддруковано 4 примірники:

1 - до справи;

2 - позивачу рекомендованим ( м.
Кузнецовськ, м-н. Вараш,43);

3 - позивачу рекомендованим ( м. Луцьк,
вул. Нестора Бурчака,14)

4- відповідачу рекомендованим ( м.
Рівне, вул. С. Петлюри, 35).