ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року Справа № 921/877/13-г/3
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді:Мирошниченка
С.В.,суддів:Барицької Т.Л., Картере
В.І.,розглянувши касаційну
скаргуСуб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_4на
постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 03.02.2014та на
рішеннягосподарського суду
Тернопільської області від 04.11.2013у
справі№ 921/877/13-г/3 господарського суду
Тернопільської області за
позовомСуб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи
ОСОБА_4доІване-Пустенської сільської
ради Борщівського району
Тернопільської областіза участю
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача 1. ОСОБА_5; 2.
ОСОБА_6;про визнання недійсним рішення
№ 14 від 26.04.2012в судовому засіданні
взяли участь представники: - позивача
ОСОБА_4, ОСОБА_7; - відповідача Притула
О.Б.; - третьої особи 1 ОСОБА_5; - третьої
особи 2 ОСОБА_5;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Тернопільської області від 04.11.2013 у
справі № 921/877/13-г/3 (суддя Турецький І.М.),
залишеним без змін постановою
Львівського апеляційного
господарського суду від 03.02.2014 (судді:
Якімець Г.Г., Кордюк Г.Т., Кравчук Н.М.),
припинено провадження в частині
позовної вимоги Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_4 про визнання недійсним
рішення №14 від 26.04.2012 щодо присвоєння
поштової адреси, а саме: с. Іване-Пусте,
АДРЕСА_1 ; в частині позовних вимог про
визнання недійсним рішення №14 від
26.04.2012 щодо видачі свідоцтва на право
власності на 5/100 частин цілісного
майнового комплексу нежитлових
приміщень в АДРЕСА_1 ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 - відмовлено.

Суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа ОСОБА_4 (надалі
позивача/скаржник), не погоджуючись із
прийнятими у даній справі судовими
рішеннями, звернувся до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на порушення судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
та постанову скасувати, і справу
передати на новий розгляд до місцевого
господарського суду.

Розглянувши прийняті у даній справі
судові рішення на предмет дотримання
судами попередніх інстанцій норм
процесуального та матеріального права
при їх прийнятті, колегія суддів
зазначає наступне.

Предметом даного спору є вимога
позивача про визнання недійсним
рішення виконавчого комітету
Іване-Пустенської сільської ради
Борщівського району Тернопільської
області №14 від 26.04.2012. Під час розгляду
справи, позивачем було заявлено
клопотання про вихід за межі позовних
вимог; у вказаному клопотанны позивач
просив суд скасувати свідоцтво про
право власності на нерухоме майно,
видане 27.04.2012 виконавчим комітетом
Іване-Пустенської сільської ради
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 щодо нежитлових
приміщень, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 342,.60 кв.м., а
саме: будови електростанції, цегла,
загальною площею 210,20 кв.м., зазначена у
плані під літерою "Г"; пожежної водойми,
бетон, загальною площею 52,10 кв.м.,
зазначена у плані під літерою "Е";
будови підстанції, бетон, загальною
площею 24,60 кв.м., зазначена у плані під
літерою "І"; будови насосної, цегла,
загальна площа 24,60 кв.м., зазначена у
плані під літерою "Ї"; будови з/д ваги з
віткою, цегла, загальною площею 7,10 кв.м.,
зазначена у плані під літерою "Й"
(надалі - спірне майно).

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач
посилається на те, що Іване-Пустенською
сільською радою (відповідачем)
вчиняються незаконні дії щодо
нерухомого майна, належного позивачу.
Так, як стверджує позивач, рішенням
відповідача №14 від 26.04.2012, належному
позивачу майновому комплексу
присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_1, а
також вирішено видати ОСОБА_5 та ОСОБА_6
свідоцтва на право власності на 5/100
частини належного позивачу майнового
комплексу в селі Іване-Пусте з уже
новою адресою - АДРЕСА_1; при цьому, у
вказаному рішенні зазначено про те, що
воно видане на підставі договору
купівлі-продажу від 08.02.2012 та ст. 30
Закону України "Про місцеве
самоврядування". Як стверджує позивач,
рішенням Борщівського районного суду
Тернопільської області у справі
№1902/1865/2012 від 12.12.2012 встановлено, що
договір купівлі-продажу від 08.02.2012 є
неукладеним, а тому, не породжує для
його сторін жодних прав та обов'язків,
позаяк, відповідач не мав права
видавати, в тому числі, на підставі
такого договору рішення від 26.04.2012 №14.
Крім того, відповідач не мав права
присвоювати належному позивачу
нерухомому майна іншу адресу і
виділяти в натурі з нього частку.

Суди попередніх, розглядаючи дану
справу, не погодилися із доводами
позивача та припинили провадження на
підставі ч. 1 ст. 1 ст. 80 ГПК України в
частині позовної вимоги про визнання
недійсним рішення від 26.04.2012 №14, що
стосується присвоєння частині
нерухомого майна іншої адреси з
підстав непідвідомчості такого спору
господарським судам; що стосується
оскарження рішення №14 від 26.04.2012 в
частині видачі свідоцтва на право
власності громадянам ОСОБА_5 та ОСОБА_6
на 5/100 частини цілісного майнового
комплексу нежитлових приміщень в селі
АДРЕСА_1 - в позові відмовлено, так само
як і відмовлено у задоволенні
клопотання позивача щодо виходу за
межі позовних вимог, а саме - щодо
скасування свідоцтв на право
власності, виданих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 При
цьому, суди попередніх інстанцій
виходили із того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6
набули в установленому законом порядку
право власності на частину (5/100)
цілісного майнового комплексу, а саме -
на підставі договору купівлі-продажу
від 08.02.2012, укладеного з позивачем, в
якому (договорі) чітко обумовлено, яке
саме майно підпадає під 5/100 частки,
відчужуваної позивачем за договором
купівлі-продажу, вказаний договір
купівлі-продажу нотаріально
посвідчений та зареєстрований в
установленому законом порядку;
приймаючи рішення про видачу свідоцтв
на право власності на спірне майно (5/100),
рада діяла в межах повноважень,
визначених Законом України "Про
місцеве самоврядування в Україні", а
відтак відсутні підстави для
скасування оскаржуваного рішення №14 у
даній частині, наслідком чого є також
безпідставність клопотання позивача
про вихід за межі позовних вимог щодо
скасування свідоцтв на право власності
на спірне майно, виданих ОСОБА_5 та
ОСОБА_6

Вищий господарський суд України не
вбачає підстав не погодитися із
прийнятими у даній справі судовими
рішеннями, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та вбачається з матеріалів
справи, 08.02.2012 між позивачем, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 був укладений договір
купівлі-продажу 5/100 частин цілісного
майнового комплексу, відповідно до
якого позивач продав, а покупці (ОСОБА_5
та ОСОБА_6) купили 5/100 частин цілісного
майнового комплексу, що знаходиться в
АДРЕСА_1, в рівних частках кожному, а
саме: будови електростанції, цегла,
загальною площею 210,20 кв.м., зазначена у
плані під літерою "Г"; пожежної водойми,
бетон, загальною площею 52,10 кв.м.,
зазначена у плані під літерою "Е";
будови підстанції, бетон, загальною
площею 24,60 кв.м., зазначена у плані під
літерою "І"; будови насосної, цегла,
загальна площа 24,60 кв.м., зазначена у
плані під літерою "Ї"; будови з/д ваги з
віткою, цегла, загальною площею 7,10 кв.м.,
зазначена у плані під літерою "Й".

Пунктом 10 вказаного договору
купівлі-продажу сторони узгодили, що
право власності на придбані 5/100 частин
цілісного майнового комплексу у
покупців виникає з моменту державної
реєстрації цього договору.

Відповідно до приписів ст. 209 ЦК України
правочин, який вчинений у письмовій
формі, підлягає нотаріальному
посвідченню лише у випадках,
встановлених законом або домовленістю
сторін. Договір про закупівлю, який
укладається відповідно до Закону
України "Про здійснення державних
закупівель", на вимогу замовника
підлягає обов'язковому нотаріальному
посвідченню.

Частиною 1 ст. 210 ЦК України унормовано,
що правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 657 Цивільного кодексу
України договір купівлі-продажу
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Відповідно до пункту 5 Тимчасового
порядку державної реєстрації
правочинів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 N
671, державній реєстрації підлягають,
зокрема, договори купівлі-продажу, міни
земельної ділянки, єдиного майнового
комплексу, житлового будинку (квартири)
або іншого нерухомого майна і така
реєстрація правочинів проводиться
шляхом внесення нотаріусом запису до
Державного реєстру правочинів
одночасно з його нотаріальним
посвідчення (пункт 6 вказаного
Тимчасового порядку). Пунктом 9
зазначеного Тимчасового порядку
встановлено, що дата та час внесення
відповідного запису до Державного
реєстру правочинів вважається датою
державної реєстрації правочину.

Згідно з ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема, із
правочинів, та виникає в порядку,
передбаченому законодавством; право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Виходячи із наведених норм, та
встановлених судами попередніх
інстанцій фактів щодо нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу
від 08.02.2012 та здійснення його державної
реєстрації в той же день, про що, в тому
числі, свідчить наявний в матеріалах
справи витяг з Державного реєстру
правочинів від 08.02.2012 (а.с. 48), є вірним
висновок судів попередніх інстанцій
про те, що договір купівлі-продажу від
08.02.2012 є укладеним, покупці за ним
набули право власності на придбане
ними майно (5/100 частини цілісного
майнового комплексу) та спростовуються
доводи скаржника (позивача) про
протилежне.

Частиною 1 статті 182 ЦК України
передбачено, що право власності та інші
речові права на нерухомі речі,
обмеження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації.

За статтею 1 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно" поняття державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень є офіційним
визнанням та підтвердженням державою
фактів виникнення, переходу або
припинення речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень, що
супроводжується внесенням даних до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень.

Статтею 4 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень" визначено, що
обов'язковій державній реєстрації
підлягають, зокрема, речові права на
нерухоме майно, що знаходиться на
території України, фізичних та
юридичних осіб, держави,
територіальних громад, іноземців та
осіб без громадянства, іноземних
юридичних осіб, міжнародних
організацій, іноземних держав.

Згідно з пунктом 6.1 Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації права власності та інших
речових прав на нерухоме майно,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 7 лютого 2002 року №
7/5 (у редакції, чинній на момент
виникнення спірних відносин),
встановлено, що оформлення права
власності на об'єкти нерухомого майна
провадиться з видачею свідоцтва про
право власності органами місцевого
самоврядування.

Відповідно до п. 4 ст. 18 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень" для
державної реєстрації виникнення,
переходу, припинення прав на нерухоме
майно до місцевого органу державної
реєстрації прав разом із заявою про
державну реєстрацію прав подаються
документи про правочини щодо такого
об'єкта нерухомого майна та їх копії
або інші документи, що свідчать про
встановлення, зміну чи припинення
речового права.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного
кодексу України суд визнає незаконним
та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Частиною 1 ст. 393 Цивільного кодексу
України передбачено, що правовий акт
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, який не
відповідає законові і порушує права
власника, за позовом власника майна
визнається судом незаконним та
скасовується.

Вказана стаття кореспондується з
положеннями ч. 2 ст. 144 Конституції
України та ч. 10 ст. 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до п. 10 ст. 30 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
до повноважень виконавчих органів
сільських, селищних, міських рад
належать облік та реєстрація
відповідно до закону об'єктів
нерухомого майна незалежно від форми
власності.

Враховуючи, що як встановлено судами та
вказувалося вище, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як
набувачі нерухомого майна, а саме - 5/100
частини цілісного майнового комплексу,
в рівних частках кожному, і яке
складається з: будови електростанції,
цегла, загальною площею 210,20 кв.м.,
зазначена у плані під літерою "Г";
пожежної водойми, бетон, загальною
площею 52,10 кв.м., зазначена у плані під
літерою "Е"; будови підстанції, бетон,
загальною площею 24,60 кв.м., зазначена у
плані під літерою "І"; будови насосної,
цегла, загальна площа 24,60 кв.м.,
зазначена у плані під літерою "Ї";
будови з/д ваги з віткою, цегла,
загальною площею 7,10 кв.м., зазначена у
плані під літерою "Й", яке знаходиться в
АДРЕСА_1, у відповідності до чинного
законодавства, набули у власність
вказане майно на законних підставах,
здійснили державну реєстрацію
договору купівлі-продажу вказаного
нерухомого майна, в установленому
законом порядку звернулися до
виконавчого комітету щодо видачі
свідоцтва на право власності на набуте
ними майно, а відтак, є вірним висновок
судів попередніх інстанцій про те, що
відсутні правові підстави для визнання
недійсним прийнятого виконавчим
комітетом Іване-Пустенської сільської
ради Борщівського району
Тернопільської області відповідного
рішення №14 від 26.04.2014 щодо видачі
свідоцтва на право власності на 5/100
частини цілісного майнового комплексу
нежитлових приміщень в АДРЕСА_1 ОСОБА_5
та ОСОБА_6

Виходячи з наведеного, є обґрунтованим
висновок місцевого господарського
суду, з яким погодився й суд
апеляційної інстанції, про
безпідставність заявленого позивачем
клопотання про вихід судом першої
інстанції за межі позовних вимог та
визнання недійсним свідоцтва про право
власності на спірне нерухоме майно.

Крім того, колегія суддів погоджується
із висновками судів попередніх
інстанцій про непідвідомчість
господарським судам спору щодо
оскаржуваного позивачем рішення №14
від 26.04.2012 в частині присвоєння частині
нерухомого майна, набутого ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, поштової адреси, з огляду на
таке.

Відповідно до приписів ст. 12 ГПК
України господарським судам
підвідомчі: справи у спорах, що
виникають при укладанні, зміні,
розірванні і виконанні господарських
договорів, у тому числі щодо
приватизації майна, та з інших підстав,
крім, зокрема, спорів, що виникають із
публічно-правових відносин та
віднесені до компетенції
Конституційного Суду України та
адміністративних судів.

В ст. 3 Кодексу адміністративного
судочинства України наведено значення
термінів, що вживаються у цьому
Кодексі, і відповідно до яких справою
адміністративної юрисдикції (далі -
адміністративна справа) є переданий на
вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Отже, оскільки при вирішенні спору щодо
встановлення законності /незаконності/
присвоєння нерухомому майну поштової
адреси органом місцевого
самоврядування перевіряється рішення
такого органу як суб'єкта владних
повноважень на відповідність вимогам
с. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного
судочинства України, то, як вірно
зазначили суди попередніх інстанцій,
такий спір непідвідомчий
господарським судам, наслідком чого є
правомірність припинення судами
попередніх інстанцій провадження у
даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80
ГПК України в частині перегляду
спірного рішення №14 щодо присвоєння
поштової адреси спірному нерухомому
майну.

Стосовно доводів касаційної скарги про
те, що договір купівлі-продажу від
08.02.2012 є неукладеним внаслідок
відсутності державної реєстрації
такого договору, що встановлено, як
стверджує позивач у рішенні
Борщівського районного суду
Тернопільської області від 12.12.2012,
колегія суддів зазначає, що як
вказувалося вище, судами попередніх
інстанцій встановлено, що державна
реєстрація договору купівлі-продажу
від 08.02.2012 мала місце в день його
укладення, про що свідчить наявний в
матеріалах справи витяг з Державного
реєстру правочинів №10903521 (а.с. 48).

Інші доводи касаційної скарги також не
спростовують правомірних висновків
судів попередніх інстанцій; при цьому в
частині встановлення фактичних
обставин справи та переоцінки наявних
доказів касаційна скарга не відповідає
вимогам статті 1117 ГПК України стосовно
меж перегляду справи в касаційній
інстанції.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин. Обґрунтованим
визнається рішення, в якому повно
відображені обставини, які мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини
2 статті 1115 Господарського
процесуального кодексу України
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у рішенні
місцевого та постанові апеляційного
господарського суду, колегія суддів
дійшла висновків про те, що оскаржувані
судові рішення відповідають вимогам
матеріального та процесуального права
і підстав для їх скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 03.02.2014 та
рішення господарського суду
Тернопільської області від 04.11.2013 у
справі № №921/877/13-г/3 залишити без змін.

Головуючий суддя
С.В. Мирошниченко

Судді
Т.Л. Барицька

В.І. Картере