ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24.04.2014
Справа № 905/1638/14

Суддя господарського суду
Донецької області Макарова Ю.В., при
секретарі судового засідання
Горячової М.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
матеріали справи за позовною заявою:
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ТПК Укрсплав»,
м.Донецьк,

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Енергокапітал»,
Донецька область, м.Макіївка,

про стягнення 550'194грн.47коп.

за участю уповноважених представників:

від позивача:- Чічіна І.В.(довіреність
від 02.04.2014р.);

від відповідача: - не з'явився;

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю «ТПК Укрсплав»,
м.Донецьк, звернувся до господарського
суду Донецької області з позовною
заявою до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Енергокапітал»,
Донецька область, м.Макіївка, про
стягнення суми основного боргу у
розмірі 508133грн.10коп., інфляційних втрат
у сумі 2486грн.10коп., пені у розмірі
13866грн.34коп. та 3% річних у сумі
3166грн.59коп., всього 527' 652грн. 13коп.

В позовній заяві позивач посилається
на неналежне виконання відповідачем
своїх зобов'язань за договором
перевезення вантажів № 131/07-13 від
03.07.2013р. щодо своєчасної та повної
оплати отриманих послуг.

11.04.2014р. позивач посилаючись на ст. 22 ГПК
України звернувся до суду із заявою про
збільшення розміру позовних вимог, в
якій просить суд стягнути з
відповідача суму основного боргу в
розмірі 508133грн.10коп., інфляційні втрати
у розмірі 16710грн.45коп., пеню у сумі
20639грн.05коп. та 3% річних у сумі
4711грн.87коп., всього 550194грн. 47коп.

Як вбачається зі змісту заяви,
збільшення розміру позовних вимог
пов'язане зі збільшенням періоду
нарахування інфляційних втрат, пені та
3% річних.

Оскільки право на збільшення розміру
позовних вимог передбачено ч. 4 ст. 22 ГПК
України, суд приймає до розгляду заяву
позивача про збільшення позовних
вимог і у подальшому розглядає позовні
вимоги з її урахуванням.

11.04.2014р. позивач у виконання вимог суду
надав довідку вих. №391 від 08.04.2014р. за
підписом першого керівника щодо
розподілу сплачених відповідачем
коштів.

З метою надання відповідачу права на
захист, суд ухвалою від 03.04.2014р.
відкладав розгляд справи на 24.04.2014р.,
але відповідач своїх представників у
судові засідання не направив, про
причини неявки суд не повідомив, вимог
ухвал суду не виконав, факт обізнаності
про час та дату судових засідань
підтверджується поштовими
повідомленнями, які містяться в
матеріалах справи.

Представник позивача у судове
засідання 24.04.2014р. з'явився, позовні
вимоги підтримав з урахуванням заяви
про збільшення розміру позовних вимог.

24.04.2014р. від позивача надійшли письмові
пояснення вих. № 403 від 24.04.2014р.,
відповідно до яких позивач зазначає, що
у розрахунку суми боргу за текстом
позовної заяви за 10.10.2013р. вказаний
тільки акт №706, але від цієї ж дати між
сторонами був підписаний ще акт № 707 на
суму у розмірі 3800грн., сума боргу у
таблиці розрахунку у розмірі 53073грн.
70коп. фактично розрахована позивачем з
суми грошових коштів за двома актами -
№ 706 та № 707 від 10.10.2013р. З огляду на
викладене, позивач стверджує, що при
описанні підстав розрахунку боргу у
позові було технічно пропущено номер
акту № 707 від 10.101.2013р., який був
включений до розрахунку суми
заборгованості.

Господарський суд дослідивши зміст
позовної заяви у співвідношенні до
письмових пояснень позивача вих. № 403
від 24.04.2014р., приймає до уваги вказані
письмові пояснення позивача та
розглядає позовні вимоги з її
урахуванням.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує
сторони добросовісно користуватись
належними їм процесуальними правами.
Оскільки явка в судове засідання
представників сторін - це право, а не
обов'язок, справа може розглядатись без
їх участі, якщо нез'явлення цих
представників не перешкоджає
вирішенню спору. Статтею 77 ГПК України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні. Відкладення розгляду
справи є правом та прерогативою суду,
основною умовою для якого є не
відсутність у судовому засіданні
представників сторін, а неможливість
вирішення спору у відповідному
судовому засіданні.

Про необхідність витребування від
сторін будь-яких інших доказів, без
яких неможливо розглянути дану справу,
до суду не заявлялося. Позивач під час
судового засідання 24.04.2014р. повідомив
про відсутність будь-яких додаткових
доказів в обґрунтування власної
позиції по суті спору.

Ухвалою суду від 03.04.2014р. участь
представників сторін не визначалася
судом обов'язковою.

З врахуванням вищенаведеного, суд
визнав за можливе розглянути справу за
наявними в ній матеріалами за
відсутності представника відповідача,
оскільки їх достатньо для правильної
юридичної кваліфікації спірних
правовідносин.

Відповідно до ст.81-1 ГПК України
складено протокол судового засідання.

Вислухавши під час судового засідання
представника позивача, дослідивши
матеріали справи та оцінивши надані
суду докази в порядку ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України, суд ВСТАНОВИВ:

03.07.2013р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «ТПК УКРСПЛАВ»,
(перевізник) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «ЕНЕРГОКАПІТАЛ»
(вантажовідправник) був укладений
договір № 131/07-13 про перевезення
вантажів (далі - договір), згідно із яким
перевізник зобов'язується доставити
довірений вантажовідправником вантаж
до пункту призначення в межах
території України особі, визначеній
вантажовідправником
(вантажоодержувачеві), а
вантажовідправник зобов'язується
сплатити за перевезення вантажу
установлену плату на умовах і в
порядку, передбачених цим договором.
(п.1.1 договору). Обсяг, строки та інші
умови перевезення визначаються
сторонами в заявці, яка є невід'ємною
частиною договору (п.1.2 договору).

Пунктом 2.1 договору передбачено, що на
здійснення перевезення
вантажовідправник надає перевізнику
заявку на перевезення.

У пункті 2.2. договору сторони узгодили,
що у заявках вантажовідправника на
перевезення оговорюються: кількість і
рід вантажу, вимоги до транспорту,
маршрути прямування, найменування
вантажовідправника і
вантажоодержувача, графік подачі
транспорту, вартість перевезення, а
також строки доставки вантажу в місце
призначення.

Відповідно до п.2.3 заявка на
перевезення направляється в
письмовому вигляді по факсу або
електронною поштою.

Згідно з п.4.1. договору розрахунки за
цим договором здійснюються в
українських гривнях шляхом
перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок перевізника.

Пунктом 4.2 договору сторони
передбачили, що вартість перевезення є
договірною і визначається, виходячи з
актуальної ситуації на транспортному
ринку та обсягу перевезення, і
узгоджується сторонами в заявках на
перевезення до цього договору.

Відповідно до пункту 4.3. договору, після
доставки вантажу вантажоодержувачеві
перевізник протягом 5-ти робочих днів
надсилає вантажовідправнику акт
виконаних робіт, рахунок, податкову та
товарно-транспортні накладні, які
підтверджують факт перевезення
вантажу. Вантажовідправник в5-ти денний
строк з моменту одержання зобов'язаний
розглянути і підписати акт. При
наявності у вантажовідправника
заперечень по суті акту він в цей же
термін направляє перевізнику
мотивовану відмову від підписання
акту. У цьому випадку сторони комісійно
у 10-ти денний строк усувають конфліктну
ситуацію, підписуючи акт у первісній
або новій редакції.

Сторони у п.4.4 договору дійшли згоди, що
вантажовідправник здійснює оплату
перевезення відповідно до п.4.1 цього
договору протягом 15 банківських днів з
моменту підписання акта виконаних
робіт.

У пункті 8.1 сторонами узгоджено, що
договір набуває чинності з моменту
його підписання та діє до 31.12.2013р. По
закінченню терміну дії договору
сторони можуть продовжити строк дії
цього договору шляхом підписання
додаткової угоди.

Додатковою угодою від 21.12.2013р. сторони
дійшли згоди продовжити строк дії
договору до 31.12.2015р.

Договір №131/07-13 від 03.07.2013р. та Додаткова
угода від 21.12.2013р. до нього містять
підписи сторін та скріплені печатками.

В позовній заяві позивач посилається
на те, що за договором №131/07-13 від
03.07.2013р. надав відповідачу послуги з
перевезення вантажів за період з
10.10.2013р. по 13.01.2014р., але у відповідача
перед позивачем виникла
заборгованість у розмірі 508133грн. 10коп.,
яка і заявлена в тому числі до
стягнення.

Оскільки заборгованість у розмірі
508133грн.10коп. відповідачем не була
сплачена, вказана обставина призвела
до звернення з позовом до суду за
захистом порушеного права.

Виходячи з принципу повного,
всебічного та об'єктивного розгляду
всіх обставин справи, суд дійшов
наступних висновків:

Враховуючи статус сторін та характер
правовідносин між ними, останні
(правовідносини) регулюються
насамперед відповідними положеннями
Господарського і Цивільного кодексів
України та умовами укладеного між ними
договору.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу
України зобов'язання виникають зокрема
з договорів. Аналогічні положення
встановлені і в ст.ст. 173-175
Господарського кодексу України.

Предметом позову, з урахуванням заяви
про збільшення розміру позовних вимог,
є стягнення з відповідача суми боргу в
розмірі 508' 133грн.10коп., інфляційних
втрат у розмірі 16' 710грн. 45коп., пені у
сумі 20' 639грн.05коп. та 3% річних у сумі 4'
711грн.87коп. Підставою позову є договір
№131/07-13 від 03.07.2013р. про перевезення
вантажів.

Договір №131/07-13 від 03.07.2013р. є підставою
для виникнення у його сторін прав і
обов'язків, визначених ним та за своїм
змістом та правовою природою є
договором про надання послуг, який
підпадає під правове регулювання норм
глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.901 Цивільного кодексу
України, за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується сплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Таким чином, на підставі укладеного між
сторонами договору №131/07-13 від 03.07.2013р.
позивач зобов'язується надати послуги
з перевезення вантажів, а відповідач
оплатити ці послуги.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 цього ж Кодексу
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до п.1.2 договору сторонами
були погоджені заявки на перевезення
вантажів, які підписані та скріплені
печатками двох сторін.

Матеріалами справи підтверджується, що
відповідно до актів приймання-здачі
виконаних робіт (послуг): №706 від
10.10.2013р. на суму 72052грн.20коп.; №707 від
10.10.2013р. на суму 3800грн.00коп.; № 711 від
11.10.2013р. на суму 1800грн.; №724 від 21.10.2013р.
на суму 73206 грн.; №782 від 11.11.2013р. на суму
38161грн.80коп.; №783 від 11.11.2013р. на суму
3800грн.; №800 від 20.11.2013р. на суму 115983грн.;
№847 від 29.11.2013р. на суму 45408грн.60коп.; №909
від 31.12.2013р. на суму 34200грн.; № 910 від
31.12.2013р. на суму 5700грн.; №5 від 13.01.2014р. на
суму 136800грн. відповідач відповідно до
умов договору №131/07-13 від 03.07.2013р.
отримав від позивача послуги з
перевезення вантажів на загальну суму
530'911грн. 60коп.

Вищезазначені акти скріплені
печатками Товариства з обмеженою
відповідальністю «ТПК Укрсплав» та
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Енергокапітал» без
будь-яких претензій. Зокрема, у актах
зазначено, що послуги виконані у
повному обсязі і належною якістю.

Господарський суд приймає до уваги, що
замовником при отриманні послуг не
подавалося жодних заперечень відносно
виконання виконавцем прийнятих за
договором зобов'язань. Зокрема,
вищевказаними актами підтверджено, що
послуги з перевезення виконані в
повному обсязі і з належною якістю.

Оскільки суду не надано доказів
незгоди відповідача щодо належності
виконання позивачем прийнятих на себе
згідно договору зобов'язань,
враховуючи підписання актів
приймання-здачі виконаних робіт
(наданих послуг) без жодних заперечень,
суд дійшов висновку, що свої
зобов'язання позивач виконав у
відповідності з умовами договору
№131/07-13 від 03.07.2013р

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (сплатити гроші), а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Зобов'язання
виникають зокрема з договору або
іншого правочину.

За приписами ст. 903 Цивільного кодексу
України, якщо договором передбачено
надання послуг за плату, замовник
зобов'язаний оплатити надану йому
послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк його виконання, то
воно підлягає виконанню у цей строк.

Як вже зазначалося, сторони у п.4.4
договору дійшли згоди, що
вантажовідправник здійснює оплату
перевезення відповідно до п.4.1 цього
договору протягом 15-ти банківських
днів з моменту підписання акта
виконаних робіт.

Враховуючи підписання спірних актів
приймання-здачі виконаних робіт
(наданих послуг) без будь-яких
заперечень, виходячи з умов п.4.4
договору:

- граничний строк оплати послуг за
актами №706, №707 від 10.10.2013р. настав для
відповідача 31.10.2013р., а вже з 01.11.2013р.
почалося прострочення виконання
зобов'язання;

- за актом №711 від 11.10.2013р. граничний
строк оплати настав для відповідача
01.11.2013р., а вже з 02.11.2013р. почалося
прострочення виконання зобов'язання;

- за актом №724 від 21.10.2013р. граничний
строк оплати настав для відповідача
11.11.2013р., а вже з 12.11.2013р. почалося
прострочення виконання зобов'язання;

- за актом №783 від 11.11.2013р. граничний
строк оплати настав для відповідача
02.12.2013р., а вже з 03.12.2013р. почалося
прострочення виконання зобов'язання;

- за актом №782 від 11.11.2013р.
граничний строк оплати настав для
відповідача 02.12.2013р., а вже з 03.12.2013р.
почалося прострочення виконання
зобов'язання;

- за актом №800 від 20.11.2013р.
граничний строк оплати настав для
відповідача 11.12.2013р., а вже з 12.12.2013р.
почалося прострочення виконання
зобов'язання;

- за актом №847 від 29.11.2013р.
граничний строк оплати настав для
відповідача 20.12.2013р., а з 21.12.2013р.
почалося прострочення виконання
зобов'язання;

- за актом №910 від 31.12.2013р.
граничний строк оплати настав для
відповідача 23.01.2014р., а вже з 24.01.2014р.
почалося прострочення виконання
зобов'язання;

- за актом №909 від 31.10.2013р.
граничний строк оплати настав для
відповідача 23.01.2014р., а вже з 24.01.2014р.
почалося прострочення виконання
зобов'язання;

- за актом №5 від 13.01.2014р. граничний
строк оплати настав для відповідача
03.02.2014р., а вже з 04.02.2014р. прострочення
виконання зобов'язання;

Як вбачається зі змісту позову,
позивач посилається на те, що
відповідач здійснив лише часткову
оплату послуг у сумі 22778грн. 50коп. за
актом № 706 від 10.10.2013р., інші спірні акти
залишилися повністю неоплаченими
відповідачем.

Відповідно до наявної в матеріалах
справи довідки вих.№391 від 08.04.2014р. за
підписом генерального директора ТОВ
«ТПК Укрсплав», сплачені відповідачем
грошові кошти були розподілені
товариством за призначенням платежу,
визначеного відповідачем в платіжному
документі. За поясненнями позивача,
грошові кошти, які були сплачені
відповідачем з призначенням платежу
«за договором №131/07-13 від 03.07.2013р.» були
рознесені позивачем в хронологічній
послідовності. Таким чином, відповідно
до бухгалтерського обліку позивача, в
рахунок оплати спірного акту № 706 від
10.10.2013р. була віднесена частина
грошових коштів у розмірі 22778грн. 50коп.
від останнього платежу здійсненого
30.12.2013р. на суму 150000грн., всі інші
грошові кошти віднесені в рахунок
погашення послуг за актами, що не є
спірними.

Відповідно до довідки вих. № 391 від
08.04.2014р. з дати подання позовної заяви
оплат з боку відповідача не було. Між
сторонами інших договорів, окрім,
спірного №131/07-13 від 03.07.2013р. не
укладалось.

Таким чином, прийняті на себе згідно
договору зобов'язання в частині
повного розрахунку за отримані послуги
відповідач належним чином не виконав,
внаслідок чого за ним утворилася
заборгованість в сумі 508133грн.10коп.

Враховуючи, що факт отримання послуг
відповідачем підтверджується
матеріалами справи, докази погашення
боргу в сумі 508133грн.10коп. суду не
представлені, заявлений розмір боргу
не спростований відповідачем, суд
дійшов висновку, що на момент прийняття
рішення господарське зобов'язання
належним чином перед позивачем
залишилося невиконаним, в результаті
чого позовні вимоги в частині
стягнення суми основного боргу у
розмірі 508133грн.10коп. підлягають
задоволенню.

Посилаючись на несвоєчасне виконання
грошового зобов'язання відповідачем
щодо своєчасної оплати транспортних
послуг, позивач (з урахуванням заяви
про збільшення розміру позовних вимог)
на підставі п. 5.2 договору просить суд
також стягнути з відповідача пеню у
сумі 20639грн.05коп, яка нарахована
відповідно до наданого суду 11.04.2014р.
розрахунку наступним чином:

- за актом №706 від 10.10.2013р. за період
з 01.11.2013р. по 29.12.2013р. на суму 72052грн.20коп.;

- за актами №706, 707 від 10.10.2013р
період з 30.12.2013р. по 10.04.2014р. на суму
53073грн.70коп. (з урахуванням часткової
оплати від 30.12.2013р. у розмірі
22778грн.50коп.);

- за актом №711 від 11.10.2013р. за період
з 02.11.2013р. по 10.04.2014р. на суму 1800грн.00коп.;

- за актом №724 від 21.10.2013р. за період
з 13.11.2013р. по 10.04.2014р. на суму 73206
грн.00коп.;

- за актом №783 від 11.11.2013р. за
період з 03.12.2013р. по 10.04.2014р. на суму 3800
грн.00коп.;

- за актом №782 від 11.11.2013р. за період
з 03.12.2013р. по 10.04.2014р. на суму 38161
грн.80коп.;

- за актом №800 від 20.11.2013р. за період
з 12.12.2013р. по 10.04.2014р. на суму 115983
грн.00коп.;

- за актом №847 від 29.11.2013р. за період
з 21.12.2013р. по 10.04.2014р. на суму 45408грн.60коп.;

- за актом №910 від 31.12.2013р. за період
з 24.01.2014р. по 10.04.2014р. на суму 5700грн.00коп.;

- за актом №909 від 31.10.2013р. за період
з 24.01.2014р. по 10.04.2014р. на суму 34200грн.00коп.;

- за актом №5 від 13.01.2014р. за період
з 04.02.2014р. по 10.04.2014р. на суму 136800
грн.00коп.;

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). У разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Під неустойкою (штрафом, пенею),
відповідно до ст. 549 цього Кодексу,
розуміється грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу
України та ст. 230 Господарського
кодексу України виконання зобов'язань
може забезпечуватися в т.ч. неустойкою.

Так, у п. 5.2 договору сторони
передбачили, що за порушення строків
оплати перевезення вантажів
вантажовідправник сплачує перевізнику
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла у відповідному
періоді, від несвоєчасно оплаченої або
неоплаченої вартості перевезення за
кожний день прострочення оплати.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи висновки зроблені раніше
стосовно початку періоду прострочення
оплати отриманих послуг, позивачем
вірно обраний період нарахування пені,
з урахуванням приписів ч. 6 ст. 232
Господарського кодексу України.

Суд здійснивши власний розрахунок
пені, за допомогою відповідної
програми системи
інформаціно-правового забезпечення
„Законодавство", в межах обраних
позивачем періодів нарахування,
встановив, що сума пені, яка підлягає
задоволенню становить загальну суму
20419грн.88коп., у зв'язку з чим суд
відмовляє в задоволенні пені у розмірі
219грн.17коп.

Посилаючись на несвоєчасне виконання
відповідачем взятих на себе
зобов'язань, позивач (з урахуванням
заяви про збільшення розміру позовних
вимог) просить суд також стягнути з
відповідача інфляційні втрати у
розмірі 16710грн.45коп. та 3% річних у сумі
4711грн.87коп., які нараховані відповідно
до наданого 11.04.2014р. розрахунку за тими
ж періодами, що і пеня:

Суд, здійснивши власний розрахунок 3%
річних за формулою: С х 3 х Д : 365(2013)365(2014) :
100, де С - сума заборгованості, Д -
кількість днів прострочення, в межах
обраних позивачем періодів
нарахування, дійшов висновку, що
заявлена до стягнення сума 3% річних у
розмірі 4711грн.87коп. не перевищує
розмір, який міг бути заявлений
позивачем до стягнення, оскільки суд не
має права виходити за межі розміру
позовних вимог, вимоги позивача в
частині стягнення 3% річних у розмірі
4711грн.87коп. є такими, що підлягають
задоволенню.

Системний аналіз законодавства
свідчить, що обов'язок боржника
відшкодувати кредитору причинені
інфляцією збитки з нарахуванням
процентів річних, випливає з вимог ст.
625 ЦК України.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

У зв'язку з тим, що в країні відбулися
інфляційні процеси, то позивач має
право на збереження реальної величини
грошей, строк оплати яких наступив, але
не сплачених.

Перевіривши представлений позивачем
розрахунок інфляційних, з огляду на
прострочення виконання грошового
зобов'язання з оплати вартості наданих
послуг, суд дійшов висновку, що
заявлений до стягнення розмір
інфляційних не перевищує розмір, який
міг бути заявлений позивачем до
стягнення, вимоги позивача в цій
частині суд вважає такими, що
підлягають задоволенню у заявленому
розмірі 16710грн.45коп.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати у передбаченому
законодавством розмірі покладаються
на відповідача пропорційно розміру
задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 509, 530, 548, 625Цивільного кодексу
України, ст.ст. 193, 232 Господарського
кодексу України, ст.ст. 22,33, 34, 43, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «ТПК Укрсплав»,
м.Донецьк до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Енергокапітал»,
Донецька про стягнення основного боргу
в розмірі суми основного боргу у
розмірі 508133грн.10коп., інфляційних втрат
у сумі 2486грн.10коп., пені у розмірі
13866грн.34коп. та 3% річних у сумі
3166грн.59коп.- задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Енергокапітал» (86145,
обл. Донецька, місто Макіївка, вулиця
Чкалова, буд. 2, ) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «ТПК Укрсплав» (83009, м.
Донецьк, Київський район, вулиця
Новоросійська, буд. 9, )
суму основного боргу в розмірі
508133грн.10коп., 3% річних у сумі
4711грн.87коп., пеню в сумі 20419грн.88коп. та
інфляційні втрати у розмірі 16710грн.
45коп., судовий збір у розмірі 10999грн.
51коп.

Видати наказ після набрання рішення
законної сили.

У задоволенні позовних вимог в частині
стягнення пені у розмірі 219грн.17коп. -
відмовити.

У судовому засіданні 24.04.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано, а у разі подання апеляційної
скарги - після розгляду справи
апеляційним господарським судом, якщо
рішення не буде скасовано.

Повний текст
рішення складено та підписано 29.04.2014р.

Суддя
Ю.В. Макарова