ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2014 р.
Справа № 914/860/14

Господарський суд Львівської області у
складі судді Бортник О.Ю. при секретарі
судових засідань Бобаку Т.О., розглянув
у відкритому судовому засіданні справу
за позовом Львівської міської ради, м.
Львів,

до відповідача 1 Приватного
підприємства «Асант», м. Львів,

до відповідача 2 Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у
Львівській області, м. Львів,

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача 2, Обласного
комунального підприємства Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
м. Львів,

про визнання права власності на
самочинне будівництво та зобов"язання
до вчинення дій

За участю представників:

від позивача - не з»явився,

від відповідачів- не з»явились,

від третьої особи - не з»явився.

Суть спору: Львівська міська рада, м.
Львів, звернулась до господарського
суду Львівської області з позовом до
Приватного підприємства «Асант», м.
Львів, та Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у
Львівській області, м. Львів, про
визнання за територіальною громадою м.
Львова в особі Львівської міської ради
права власності на нежитлову споруду
із збірно-розбірних конструкцій
розміром 12х10 м, яка розташована біля
будинку № 245 на вулиці Городоцькій у м.
Львові; зобов»язання реєстраційної
служби Головного управління юстиції у
Львівській області зареєструвати
право власності за територіальною
громадою м. Львова в особі Львівської
міської ради на нежитлову споруду із
збірно-розбірних конструкцій розміром
12х10 м, яка розташована біля будинку № 245
на вулиці Городоцькій у м. Львові
Позовні вимоги мотивовані нормами
ст.ст. 12, 78, 83, 116, 125 Земельного кодексу,
ст. 376 ЦК України, рішенням
господарського суду Львівської
області від 09.11.2011 р. у справі № 5015/3287/11,
яке набрало законної сили, про
зобов»язання ПП «Асант» демонтувати
нежитлову споруду, самочинно
встановлену на землях комунальної
власності міста, на газоні біля будинку
№ 45 по вулиці Городоцькій у м. Львові;
постановою державного виконавця
Залізничного відділу державної
виконавчої служби Львівського
міського управління юстиції від 29.03.2013
р. про закінчення виконавчого
провадження, у якій зазначено, що
відповідно до пояснень директора ПП
«Асант» жодне нерухоме майно за
адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 245, ПП
«Асант» не належить та будівництво ним
не здійснювалось. Позивач також
посилається на відсутність у
відповідача 1 прав на користування
земельною ділянкою для будівництва,
належність йому земельної ділянки під
самочинно збудованою спорудою. Відтак,
позивач вважає, що на підставі ч. 5 ст. 376
ЦК України за ним може бути визнано
судом право власності на нежитлову
споруду із збірно-розбірних
конструкцій.

Позивач явки свого представника у
засідання суду не забезпечив, подав
клопотання про відкладення розгляду
справи в зв»язку з тим, що представник
ОСОБА_2 перебуватиме у цей час в
Галицькому районному суді м. Львова.

Відповідач 2 у відзиві на позовну
заяву просить вирішити питання щодо
припинення провадження в частині
заявлених до нього позовних вимог, у
разі незадоволення клопотання щодо
припинення провадження у справі
просить відмовити у задоволенні
позовних вимог до нього повністю. При
цьому відповідач 2 посилається на те, що
він є суб»єктом владних повноважень і
вирішення спору у справі в частині
позовних вимог до нього відноситься до
компетенції адміністративних судів
України.

Ухвалою суду від 17.03.2014 р. залучено
до участі у справі в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача 2 Обласне комунальне
підприємство Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки.

Розгляд справи відкладався з
підстав, наведених в ухвалі суду від
08.04.2014 р.

Відповідно до норм ч. 8 ст. 81 ГПК
України у зв»язку з неявкою у судове
засідання всіх учасників судового
процесу фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу у судовому засіданні
13.05.2014 р. не здійснювалось.

Клопотання позивача про
відкладення розгляду справи
задоволенню не підлягає, оскільки
14.05.2014 р. закінчується встановлений ст.
69 ГПК України строк вирішення спору у
справі № 914/860/14, клопотань у порядку ч. 3
ст. 69 ГПК України сторонами суду не
подано. Крім цього, ОСОБА_2 не є єдиним
працівником відділу судової роботи
юридичного управління Львівської
міської ради та єдиною особою, яка
уповноважена представляти інтереси
позивача у господарському суді
Львівської області та у Галицькому
районному суді м. Львова, чи у інших
судах України. Явка представника
позивача не визнавалась ухвалами суду
обов»язковою, розгляд справи уже
відкладався, у тому числі й в зв»язку з
неподанням позивачем витребуваних
судом доказів.

Дослідивши наявні у справі
докази, вивчивши матеріали справи
господарський суд Львівської області
дійшов висновку, що позов з підстав,
наведених у позовній заяві,
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Позивач просить визнати за
територіальною громадою м. Львова в
особі Львівської міської ради право
власності на нежитлову споруду із
збірно-розбірних конструкцій на
підставі ст. 376 ЦК України, зокрема
частини 5 цієї статті.

Відповідно до норм ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. Особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього. Право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно. Якщо
власник (користувач) земельної ділянки
заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок. На
вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб. Особа, яка
здійснила самочинне будівництво, має
право на відшкодування витрат на
будівництво, якщо право власності на
нерухоме майно визнано за власником
(користувачем) земельної ділянки, на
якій воно розміщене.

З наведеного вбачається, що визнання
права власності на вимогу власника
(користувача) земельної ділянки
можливе за рішенням суду лише на
нерухоме майно, яке самочинно
збудоване на земельній ділянці
власника (користувача) цієї ділянки, за
умови що це не порушує права інших осіб.

У матеріалах справи відсутні та
позивачем, на вимоги ухвал суду не
подані докази того, що нежитлова
споруда із збірно-розбірних
конструкцій, на яку позивач просить
визнати його право власності, є
нерухомим майном, котре самочинно
збудовано відповідачем 1 у справі, а
також докази того, таке визнання права
власності позивача не порушуватиме
прав інших осіб. Так, згідно з нормами ч.
1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей
(нерухоме майно, нерухомість) належать
земельні ділянки, а також об'єкти,
розташовані на земельній ділянці,
переміщення яких є неможливим без їх
знецінення та зміни їх призначення.
Режим нерухомої речі може бути
поширений законом на повітряні та
морські судна, судна внутрішнього
плавання, космічні об'єкти, а також інші
речі, права на які підлягають державній
реєстрації. Позивач просить визнати
право власності на нежитлову споруду
із збірно-розбірних конструкцій, про
таку ж споруду із збірно-розбірних
конструкцій йдеться й у рішенні
господарського суду Львівської
області від 09.11.2011 р. та у постанові про
закінчення виконавчого провадження
від 29.03.2013 р., на які посилається
позивач. Однак, споруда із
збірно-розбірних конструкцій може
безперешкодно розбиратись та
збиратись із цих конструкцій. Відтак,
вона може безперешкодно переміщатись у
будь-яке місце без її знецінення та
зміни її призначення. З рішення
господарського суду Львівської
області від 09.11.2011 р. у справі № 5015/3287/11
вбачається, що спірна споруда
розташована на газоні біля будинку і
складається із сандвіч-панелей. У
постанові про закінчення виконавчого
провадження від 29.03.2013 р. йдеться про те,
що жодне нерухоме майно за адресою: м.
Львів, вул. Городоцька, 245 Приватному
підприємству «Асант» не належить.
Позивачем вказану обставину не
спростовано. Наведене вище та наявні у
матеріалах справи докази не дозволяють
суду дійти обґрунтованого висновку про
те, що спірна споруда є нерухомим
майном, самочинне будівництво якого
здійснено відповідачем 1 у справі.

У матеріалах справи також відсутні та
позивачем суду не подані докази того,
що визнання за ним права власності на
спірне майно не порушуватиме прав
інших осіб, а також докази
відповідності вказаної споруди
будівельним, пожежним, санітарним та
іншим нормам. Згідно з ст. 331 ЦК України
право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.
Наявність вищенаведених обставин,
передбачених ст. 331 ЦК України, також не
доведена позивачем. Відповідно до п. 49
Постанови Кабінету Міністрів України
від 17 жовтня 2013 р. N 868 Про затвердження
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку
надання інформації з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
для проведення державної реєстрації
права власності з видачею свідоцтва на
новозбудований об'єкт нерухомого майна
заявник подає, зокрема документ, що
відповідно до вимог законодавства
засвідчує прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкта. Отже,
до прийняття об'єкта новоствореного
нерухомого майна до експлуатації та
його державної реєстрації право
власності на цей об'єкт не виникає.
Такий висновок суду відповідає
висновкам Вищого господарського суду
України, викладеним як у постанові у
справі так і у постанові від 16 серпня 2012
р. у справі № 21/111(14/235).

Враховуючи викладене, беручи до уваги
також ті обставини, що можливість
визнання права власності на самочинно
встановлене рухоме майно за власником
(користувачем) земельної ділянки ст. 376
ЦК України не встановлена, а порядок
визнання права власності на нерухоме
майно, збудоване невстановленою
особою, регулюється іншими нормами ЦК
України, підстави для задоволення
позову власника (користувача)
земельної ділянки про визнання за ним
права власності на самочинно
встановлену на газоні нежитлову
споруду зі збірно-розбірних
конструкцій відповідно до норм ст.. 376
ЦК України відсутні.

З огляду на вищевикладене, позовні
вимоги до відповідача 2 задоволенню не
підлягають. Вказані позовні вимоги є
передчасними. У матеріалах справи
відсутні та позивачем суду не подані
докази порушення відповідачем 2 його
прав та охоронюваних законом
інтересів. З наявних у матеріалах
справи доказів вбачається, що підстав
для звернення до суду з позовом у
відповідній частині за захистом свого
права у позивача не було, оскільки
право його ніяким чином не
обмежувалось та не порушувалось
відповідачем 2. Вирішуючи спір у справі
щодо позовних вимог до відповідача 2,
суд виходить також з того, що виниклий
спір по суті стосується права
власності на майно. Такі справи не
пов»язані із захистом прав, свобод чи
інтересів у сфері публічно-правових
відносин від порушень з боку органів
державної влади, що виключає розгляд
справи у порядку адміністративного
судочинства. Вказаний висновок суду
відповідає висновкам Верховного Суду
України та Вищого господарського суду
України, викладеним у постанові від
27.11.2007 р. у справі № 45/24пн, від 11.02.2010 р. у
справі № 02-03/587, від 02.10.2013 р. у справі №
915/222/13-г та у п. 3 Інформаційного листа
ВГСУ № 01-06/1623/2011 від 21.11.2011 р.

На підставі ст. 49 ГПК України судові
витрати у справі слід покласти на
позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 33, 43, 49, 75, 84, 85, 116 ГПК України,
господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити
повністю.

2. Рішення набирає законної сили в
порядку, передбаченому ст. 85 ГПК
України.

3. Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку, встановленому розділом ХІІ
ГПК України.

Повне рішення складено 16.05.2014 р.

Суддя
Бортник О.Ю.