КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2014 р. Справа№ 910/1726/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Іоннікової І.А.

за участю секретаря судового засідання
Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Журба М.В. - представник за
дов. № 3 від 15.01.14;

від відповідача: Скопич Ю.В. -
представник за дов. № 2/385д від 10.04.14;

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Укргазвидобування"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 24.03.2014р.

у справі № 910/1726/14 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Приватного
багатопрофільного підприємства
"Технікс"

до Публічного акціонерного
товариства "Укргазвидобування"

про стягнення 919057,95 грн.,

В судовому засіданні 15.05.2014 р. оголошено
лише вступну та резолютивну частини
постанови,

ВСТАНОВИВ:

Приватне багатопрофільне підприємство
"Технікс" (далі - ПБП "Технікс", позивач)
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства
"Укргазвидобування" (далі - ПАТ
"Укргазвидобування ", відповідач) про
стягнення 919057,95 грн., із яких: 868584,84 грн.
- основний борг, 50473,11 грн. - 3 % річних.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 24.03.2014р. (повний текст рішення
складено 26.03.2014р.) позов задоволено
повністю. Стягнуто з ПАТ
"Укргазвидобування" на користь ПБП
"Технікс" 868584,84 грн. основного боргу,
50473,11 грн. -3% річних та 18382,00 грн. судового
збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
міста Києва від 24.03.2014р. у даній справі
та прийняти нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
суд першої інстанції прийняв рішення з
порушенням норм матеріального права, в
неповному обсязі з'ясував обставини
справи, зокрема, не дослідив, що строк
виконання зобов'язання по оплаті
товару у відповідача не настав,
оскільки позивач не здійснив
необхідних дій, які були передбачені
умовами договору (а саме, не пред'явив
іншій стороні рахунку на оплату
товару).

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 22.04.2014р.
прийнято апеляційну скаргу
відповідача до провадження та
призначено до розгляду на 15.05.2014р.

У судовому засіданні 15.05.2014 р.
представник позивача заперечував
проти доводів апеляційної скарги,
зазначив, що вважає рішення суду першої
інстанції законним та обґрунтованим,
просив залишити його без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення. На
виконання вимог ухвали Київського
апеляційного господарського суду від
22.04.2014р. надав на огляд колегії суддів
оригінали документів.

Представник відповідача у судовому
засіданні 15.05.2014р. підтримав апеляційну
скаргу, просив її задовольнити, рішення
місцевого суду скасувати. Крім того
зазначив, що не має зауважень щодо
оригіналів документів, які були надані
позивачем в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
оглянувши оригінали документів,
заслухавши пояснення представників
сторін, Київський апеляційний
господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, 20.07.2011р. між позивачем
(постачальник за умовами договору) та
відповідачем (покупець за умовами
договору) було укладено договір №УГВ
3880/11-11 про закупівлю товарів за
державні кошти (а/с 11, далі - договір).

Відповідно до п 1.1 договору позивач
зобов'язується в 2011 році поставити
відповідачу товари, зазначені в
специфікації, що додається до договору
і є його невід'ємною частиною, а
відповідач - прийняти і оплатити такі
товари.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції стосовно того, що договір,
укладений між сторонами за своєю
правовою природою є договором
поставки, відповідно до умов якого (ч.1
ст. 712 ЦК України) продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи підтверджується та
сторонами не заперечується той факт, що
позивач на виконання умов договору,
згідно акту прийому - передачі №1/22 від
01.01.2012р. (який було підписано сторонами
без зауважень), передав відповідачу
товар на загальну суму 868584,84 грн.

Відповідно до п. 4.1 договору розрахунки
проводяться шляхом: оплати покупцем
після пред'явлення постачальником
рахунку на оплату товару та
підписаного сторонами акту приймання -
передачі або видаткової накладної,
шляхом перерахування коштів на
рахунок постачальника, з урахуванням
ПДВ, на умовах, зазначених в
специфікації.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, апелянт зазначав, що не
отримував відповідного рахунку на
оплату товару, а відтак, на його думку, у
нього не виник обов'язок оплачувати
поставлену продукцію.

В цій частині суд апеляційної
інстанції не погоджується з доводами
апелянта, оскільки згідно п. 4 додатку
№1 до договору (специфікація №1 до
договору, яка є його невід'ємною
частиною) відповідач зобов'язаний
оплатити товар по факту поставки
протягом 30 календарних днів з дати
постачання.

Крім того, суд апеляційної інстанції
зазначає, що сторони при виконанні
господарського зобов'язання повинні
діяти добросовісно в розумінні частини
3 ст. 509 ЦК України, а тому якщо
відповідач отримав товар (що
підтверджується підписаним обома
сторонами актом приймання-передачі
товару та не заперечується апелянтом),
має діючий договір та дійсно не отримує
рахунки на оплату, то відповідач зі
свого боку теж повинен потурбуватися
про отримання всіх необхідних
документів для здійснення вчасної
оплати за отриманий товар. Тим більше,
що у договорі вказано адресу та
телефони його контрагента.

Матеріалами справи також
підтверджується той факт, що позивачем
направлялися вимоги (претензії про
сплату заборгованості, а/с 61) на адресу
відповідача (до яких, зокрема,
додавався рахунок-фактура № СФ -0000024
від 21.08.2013р.). В свою чергу, листом від
24.09.2013р. (а/с 66), відповідач повідомив, що
заборгованість не може бути погашена
через фінансові проблеми товариства.
При цьому, зауважень щодо розміру
заборгованості або неотримання
відповідного рахунку, зазначений лист
не містить.

Викладені обставини є окремою
підставою вважати необґрунтованими
доводи апелянта стосовно неотримання
ним рахунків, через що ненастання в
нього обов'язку щодо сплати
заборгованості за договором.

Вказаний договір згідно ст. 629
Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами
та згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509
Цивільного кодексу України є підставою
для виникнення у його сторін
господарських зобов'язань.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу
України визначено, що господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Згідно з пунктом 1 статті 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу
України передбачено, що зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

За таких обставин, місцевим судом
правомірно встановлено, що
заборгованість відповідача перед
позивачем по договору за спірний
період становить 868584,84 грн., що також
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами. Зазначена
заборгованість відповідачем не
спростована, доказів її погашення на
момент винесення рішення місцевим
судом відповідачем не надано, відтак
задоволення позову в частині стягнення
основної суми заборгованості є
обґрунтованим та правомірним.

Також правомірним є висновок суду
першої інстанції стосовно того, що,
оскільки відповідач взяте на себе
грошове зобов'язання за договором щодо
оплати вартості спожитої теплової
енергії не виконав, тому в розумінні
ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України
він вважається таким, що прострочив, а
відтак існують підстави для
застосування встановленої законом
відповідальності.

Так, окрім суми основного боргу,
позивач просив стягнути з відповідача
3% річних у розмірі 50473,11 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних за
вказаний позивачем період, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що він є арифметично вірним та
обгрунтованим, а відтак позовні вимоги
про стягнення з відповідача на користь
позивача 3% річних у розмірі 50473,11 грн.
правомірно задоволені місцевим судом.

Інші доводи апеляційної скарги не
знайшли свого підтвердження під час
перегляду рішення в суді апеляційної
інстанції, апелянт не подав жодних
належних доказів на спростування
висновків суду першої інстанції, які
могли б бути прийняті та дослідженні
судом апеляційної інстанції в
розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, Київський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
зміни чи скасування рішення суду
першої інстанції по даній справі в
розумінні ст. 104 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної
скарги покладаються на апелянта в
порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Укргазвидобування" на рішення
Господарського суду міста Києва від
24.03.2014р. у справі № 910/1726/14 залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 24.03.2014р. у справі № 910/1726/14
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/1726/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Повний текст складено 15.05.2014р.

Головуючий суддя
О.М. Коротун

Судді
О.М. Гаврилюк

І.А. Іоннікова