м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/6456/14 23.04.14
За позовом Приватного підприємства
до Державного агентства резерву
про стягнення 222 050,89 грн.
Суддя Цюкало Ю.В.
У засіданні брали участь:
від позивача: Тимчишин Ю.І. (за
довіреністю від 10.04.2014);
від відповідача: не з'явилися.
В судовому засіданні 23 квітня 2014 року,
відповідно до положень Господарського
процесуального кодексу України, було
оголошено вступну та резолютивну
09.04.2014 до канцелярії Господарського
суду міста Києва надійшла позовна
заява б/н від 07.04.2014 Приватного
підприємства "МОНОЛІТ ФУДЗ" до
Державного агентства резерву України
про стягнення 222 050,89 грн.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 10.04.2014 суддею Цюкало Ю.В.
прийнято позовну заяву до розгляду та
порушено провадження у справі. Розгляд
справи призначено на 23.04.2014.
В судове засідання, призначене на 23.04.2014
з'явився представник позивача надав
документи для долучення до матеріалів
справи, усні пояснення по суті спору,
відповів на запитання суду.
Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, причини неявки
суд не повідомив, про дату, час та місце
судового засідання повідомлений
За приписами ст. 65 Господарського
процесуального кодексу України ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається учасникам судового
процесу за повідомленою ними
господарському суду поштовою адресою.
У разі ненадання сторонами інформації
щодо їх поштової адреси, ухвала про
відкриття провадження у справі
надсилається за адресою
місцезнаходження (місця проживання)
сторін, що зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. У разі
відсутності сторін за такою адресою,
вважається, що ухвала про порушення
провадження у справі вручена їм
Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від
15.03.2007р. Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2006 році"
до повноважень господарських судів не
віднесено встановлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.
Статтею 93 Цивільного кодексу України
встановлено, що місцезнаходженням
юридичної особи є фактичне місце
ведення діяльності чи розташування
офісу, з якого проводиться щоденне
керування діяльністю юридичної особи
(переважно знаходиться керівництво) та
здійснення управління і обліку.
Згідно із ч. 4 ст. 89 вказаного Кодексу
України відомості про
місцезнаходження юридичної особи
вносяться до Єдиного державного
У відповідності до ч. 1 ст. 16 Закону
України "Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців" Єдиний державний
реєстр створюється з метою
забезпечення державних органів, а
також учасників цивільного обороту
достовірною інформацією про юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців з
Єдиного державного реєстру.
Наразі, всю судову кореспонденцію було
направлено за адресою відповідача, що
зазначена у позовній заяві та повністю
узгоджуються з відомостями з Витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців,
наявного в матеріалах справи.
З огляду на неявку відповідача в судове
засідання, господарський суд враховує,
що за змістом ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
прийняття участі у судовому засіданні
є правом сторони. При цьому, норми
вказаної статті зобов'язують сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами.
Статтею 77 зазначеного Кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених ст.69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.
При цьому, судом враховано, що у
відповідності до підпункту 3.6 пункту 3
роз'яснення Вищого арбітражного суду
України від 18.09.1997р. "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України" (з
подальшими змінами) у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
Згідно з п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
Належне повідомлення відповідача про
дату та час судового засідання
підтверджується рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення, виплату поштового
матеріалах справи. З вказаного
повідомлення вбачається, що ухвалу про
порушення провадження у справі вручено
уповноваженому представнику
відповідача Горянській 14.04.2014.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69
рішення Європейського суду з прав
людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова
проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.

Критерії оцінювання "розумності"
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це -складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
розгляд.

Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.

Таким чином, враховуючи вищенаведене,
керуючись принципами розумності
строків судового провадження,
незважаючи на те, що відповідач в
процесі розгляду справи не скористався
правами, передбаченими Господарським
процесуальним кодексом України, за
висновками суду, у матеріалах справи
достатньо документів, які мають
значення для правильного вирішення
спору, внаслідок чого справа може бути
розглянута за наявними у ній
документами відповідно до вимог ст.75
Господарського процесуального кодексу
України, а неявка відповідача не
перешкоджає вирішенню справи по суті.

Клопотання щодо фіксації судового
процесу учасниками процесу не
заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд
справи здійснювався без застосування
засобів технічної фіксації судового
процесу у відповідності до статті 811
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
присутніх учасників судового процесу,
всебічно і повно з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, господарський
суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.12.2013 Приватне підприємство «Моноліт
Фудз» (далі за текстом - ПП «Моноліт
Фудз») подало заявку на участь в
аукціоні з реалізації матеріальних
цінностей державного резерву, у тому
числі мобілізаційного (лот №71 -
реалізація м'яса яловичини 1 категорія
замороженого у півтушках у кількості
137,486 тонн з початковою ціною лота 2 220
508,90 грн.), відповідно до оголошення,
розміщеного в газеті «Урядовий кур'єр»
від 28.11.2013 №220 та на офіційному
веб-сайті Державного агентства резерву
України.

Позивач зазначає, що 17.12.2013 оплатив
гарантійний внесок у розмірі 10 %
початкової ціни лота - у сумі 222 050,89
грн., що підтверджується банківською
випискою від 18.12.2013.

В позовній заяві позивач наголошує на
тому, що 19.12.2013 ПП «Моноліт Фудз» стало
переможцем аукціону з реалізації м'яса
яловичини 1 категорії замороженого у
півтушках у кількості 137,486 тонн.

26.12.2013 між ПП «Моноліт Фудз» та
Державним агентством резерву України
було укладено Договір №юр-2в/56п-2013
купівлі-продажу (відпуску)
матеріальних цінностей державного
резерву (далі за текстом - Договір).

Позивач вказує на те, що виконав свої
зобов'язання за Договором у повному
обсязі, однак відповідач не повернув
позивачу гарантійний внесок у сумі 222
050,89 грн. у відповідності до норм
чинного законодавства України та умов
Договору.

На підставі вищезазначеного позивач
звернувся до суду за захистом
порушених прав та просить суд стягнути
з відповідача грошові кошти у розмірі
222 050,89 грн.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 10.04.2014 суд зобов'язував
відповідача надати письмовий відзив на
позов із зазначенням доказів, що
підтверджують викладені у відзиві
обставини. Однак відповідач, всупереч
вимог суду відзив не надав та не
надіслав.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
у повному обсязі з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу
України передбачає, що правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про
державний матеріальний резерв"
державний резерв є особливим державним
запасом матеріальних цінностей,
призначених для використання в цілях і
в порядку, передбачених цим законом. У
складі державного резерву створюється
незнижуваний запас матеріальних
цінностей (постійно підтримуваний
обсяг їх зберігання).

Як визначено ст. 2 цього закону,
відповідальним зберіганням
матеріальних цінностей державного
резерву є зберігання закладених до
державного резерву матеріальних
цінностей у постачальника (виробника)
або одержувача (споживача) без надання
йому права користуватися цими
матеріальними цінностями до прийняття
у встановленому порядку рішення про
відпуск їх з державного резерву.

Статтею 4 вказаного Закону передбачено,
що державний резерв створює Кабінет
Міністрів України. Організація
формування, зберігання і
обслуговування державного резерву,
соціальний розвиток забезпечуються
уповноваженим на це центральним
органом виконавчої влади. який
здійснює управління державним
резервом, підприємствами, установами і
організаціями, що входять до єдиної
системи державного резерву України.

Згідно з Положенням про Державне
агентство резерву України (Держрезерв),
яке затверджено Указом Президента
України від 13.04.2011 № 463/2011, основними
завданнями Держрезерву України є
реалізація державної політики у сфері
державного матеріального резерву та
внесення пропозицій щодо її формування

Як вже зазначалось, 17.12.2013 ПП «Моноліт
Фудз» подало заявку на участь в
аукціоні з реалізації матеріальних
цінностей державного резерву, у тому
числі мобілізаційного (лот №71 -
реалізація м'яса яловичини 1 категорія
замороженого у півтушках у кількості
137,486 тонн з початковою ціною лота 2 220
508,90 грн.), відповідно до оголошення,
розміщеного в газеті «Урядовий кур'єр»
від 28.11.2013 №220 та на офіційному
веб-сайті Державного агентства резерву
України.

У відповідності до п.15 Порядку
реалізації матеріальних цінностей
державного резерву, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 25.08.2004 №1078, гарантійний внесок
суб'єкт господарювання сплачує у
розмірі 10 відсотків початкової ціни
лота до закінчення строку подання
заявки. В іншому випадку гарантійний
внесок вважається несплаченим.

З банківської виписки №1206, наявної в
матеріалах справи вбачається, що 17.12.2013
позивачем було перераховано на рахунок
відповідача гарантійний внесок на
участь в аукціоні, згідно оголошення в
газеті «Урядовий кур'єр» від 28.11.2013 №220,
за лотом №71.

З листа б/н б/д Державного агентства
резерву України до ПП «Моноліт Фудз»
вбачається, що відповідно до
проведеного аукціону з реалізації
матеріальних цінностей державного
резерву ПП «Моноліт Фудз» визнано
переможцем аукціону з реалізації м'яса
яловичини 1 категорії замороженого у
півтушках: 137,486 тонн (лот №71) та 199,900
тонн (лот №72).

Відповідно до ч. 2 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язання виникають
з підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

З матеріалів справи слідує, що між
Державним агентством резерву України
(продавець) та ПП «Моноліт Фудз»
(покупець) було укладено Договір
№юр-26/56п-2013 купівлі-продажу
матеріальних цінностей державного
резерву.

Згідно з п.7.2. строк дії Договору
встановлюється з дати його підписання
і до повного виконання сторонами своїх
зобов'язань.

Дослідивши матеріали справи судом
встановлено, що за своєю правовою
природою вказаний Договір є договором
купівлі-продажу.

Статтею 655 Цивільного кодексу України
передбачено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Як вбачається з ч. 1 ст. 656 Цивільного
кодексу України предметом договору
купівлі-продажу може бути товар, який є
у продавця на момент укладення
договору або буде створений (придбаний,
набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до п.1.1. вказаного Договору
продавець продає (відпускає)
матеріальні цінності державного
резерву, а покупець купує матеріальні
цінності державного резерву, на умовах
EXW «Франко-склад» відповідно до
Інкотермс-2010.

Пунктом 1.2. Договору передбачено
найменування матеріальних цінностей -
м'ясо яловичини 1 категорії заморожене
у пів тушках у кількості 137,486 тонн (дата
виготовлення 2 кв. 2012 року (квітень)) -
місце зберігання: ДО «Комбінат
«Світанок» (смт. Золочів, Харківська
обл.).

Згідно з п.2.1. вказаного Договору
вартість матеріальних цінностей, що
реалізуються за Договором,
визначається результатами проведеного
аукціону та відповідно до протоколу
засідання аукціонного комітету
Держрезерву України від 19.12.2013 №32/про -
лот №71 та складає 2 225 898,34 грн.

Також, умовами Договору передбачено, що
протягом 5-ти банківських днів з дати
отримання листа продавця, покупець
здійснює оплату у розмірі 100% загальної
вартості матеріальних цінностей
шляхом перерахування грошових коштів
на рахунок продавця, що вказаний у
реквізитах Договору (п.2.2. Договору).

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання умов Договору 08.01.2014
позивачем було виконано свої
зобов'язання за Договором, а саме
сплачено 100% загальної вартості
матеріальних цінностей у розмірі 2 225
898,34 грн., що підтверджується
банківською випискою, наявною в
матеріалах справи.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу
України встановлено, що відповідно до
ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Пунктом 2.3. Договору сторони домовились
про те, що грошові кошти, внесені
покупцем на рахунок продавця в якості
гарантійного внеску повертаються
покупцю після повної оплати вартості
матеріальних цінностей, вказаних у п.2.1.
даного Договору.

Між сторонами було укладено Акт звірки
взаєморозрахунків станом на 05.03.2014 за
лотом 71 від 28.11.2013, з якого вбачається
борг Державного агентства резерву
України у сумі 222 050,89 грн. Вказаний Акт
скріплений підписами та печатками
сторін.

У відповідності до п.5.1. Договору за
невиконання або неналежне виконання
своїх зобов'язань за Договором сторони
несуть відповідальність згідно із
Законом України «Про державний
матеріальний резерв» та
законодавством України.

Таким чином суд вказує на те, що з
матеріалів справи вбачається належне
виконання позивачем умов Договору, а
саме 100% оплата загальної вартості
матеріальних цінностей, що
підтверджується наявними матеріалами
справи. З наведеного слідує те, що у
відповідача виник прямий обов'язок
перед позивачем щодо повернення
гарантійного внеску.

Пунктом 16 Порядку реалізації
матеріальних цінностей державного
резерву, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 25.08.2004
№1078 встановлено, що гарантійний внесок
повертається протягом трьох робочих
днів після виникнення підстави для
його повернення. Однією з підстав для
повернення гарантійного внеску є
виконання переможцем аукціону умов
договору купівлі-продажу матеріальних
цінностей.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, відповідач не виконав свої
зобов'язання за Договором, та в
порушення норм чинного законодавства
України гарантійний внесок позивачу у
сумі 222 050,89 грн. не повернув.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Зазначене також кореспондується зі
ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України
відповідно до яких зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України
передбачає, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Згідно п. 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Станом на час розгляду справи докази
повернення гарантійного внеску на
користь позивача у сумі 222 050,89 грн. до
суду не представлено.

З урахуванням викладеного суд дійшов
висновку що позовні вимоги позивача
про стягнення з відповідача 222 050,89 грн.
боргу обґрунтовані та підлягають
задоволенню.

Згідно зі статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (стаття 34 Господарського
процесуального кодексу України).

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" якщо стороною (або
іншим учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК України), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

З огляду на вищезазначене, суд
зазначає, що відповідач доказів на
спростування обставин, повідомлених
позивачем, не надав.

Судові витрати позивача по сплаті
судового збору у сумі 4 441,02 грн.
відповідно до положень статті 49
Господарського процесуального кодексу
України покладаються на відповідача
враховуючи задоволення позовних вимог
у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги Приватного
підприємства "МОНОЛІТ ФУДЗ"
задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного агентства
резерву України (01601, м. Київ, вул.
Пушкінська, 28, , р/р
4115, МФО 820172 ДКС України, ІПН
91) або з будь-якого іншого рахунку,
виявленого державним виконавцем під
час виконання рішення суду, на користь
Приватного підприємства "МОНОЛІТ ФУДЗ"
(03026, м. Київ, вул. Червонопрапорна, 169,
, р/р 1366 в АТ
"Златобанк", м. Київ, МФО 380612, ІПН 11,
свідоцтво платника ПДВ 100326643) або на
будь-який інший рахунок, виявлений
державним виконавцем під час виконання
рішення суду, грошові кошти у розмірі 222
050,89 грн. (двісті двадцять дві тисячі
п'ятдесят гривень 89 копійок) та витрати
по сплаті судового збору у сумі 4 441,02
грн. (чотири тисячі чотириста сорок
одна гривня 02 копійки). Видати наказ.

Рішення набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України. Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 93 Господарського
процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 24.04.2014.

Суддя
Ю.В. Цюкало