КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" травня 2014 р. Справа№ 911/4509/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Скрипки І.М.

при секретарі судового засідання
Гаркуші В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги товариства з обмеженою
відповідальністю «Фоззі-Фуд»

на рішення господарського суду
Київської області

від 05.02.2014 року

у справі №911/4509/13 (суддя - Лопатін А.В.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Альфа Бренд», м.
Київ,

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Фоззі-Фуд», м. Київ,

про стягнення 186 304,75 грн.,

за участю представників:

від позивача: Рудь А.В. - представник
(довіреність б/н від 18.02.2014р.);

від відповідача: Корчук І.І. -
представник (довіреність №867/03-УРБ-13
від 10.12.2013р.);

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Альфа Бренд» (надалі
- ТОВ «Альфа Бренд») звернулось до
господарського суду Київської області
з позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю «Фоззі-Фуд» (надалі -
ТОВ «Фоззі-Фуд») про стягнення 186 304,75
грн., з яких 171 492,10 грн. основного боргу,
11 849,12 грн. пені та 2 963,53 грн. 3 % річних,
вказуючи на неналежне виконання
відповідачем взятих на себе
зобов'язань за договором поставки №3126
від 01.02.2013 року щодо оплати отриманого
товару.

Рішенням господарського суду
Київської області від 05.02.2014 року у
справі №911/4509/13 позовні вимоги
задоволено. Стягнуто з товариства з
обмеженою відповідальністю
«Фоззі-Фуд» на користь товариства з
обмеженою відповідальністю «Альфа
Бренд» 171 492,10 грн. основного боргу, 11 849,12
грн. пені, 2 963,53 грн. 3% річних.

Не погоджуючись із рішенням суду, ТОВ
«Фоззі-Фуд» звернулось до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Київської області від 05.02.2014 року як
таке, що прийняте при неповному
з'ясуванні обставин, що мають значення
для справи, та постановити нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 03.03.2014 року
апеляційна скарга прийнята до
провадження у складі колегії суддів:
головуючий суддя - Мальченко А.О., судді
Агрикова О.В., Жук Г.А. та призначена до
розгляду на 31.03.2014 року.

Позивач скористався правом, наданим
статтею 96 Господарського
процесуального кодексу України, надав
відзив на апеляційну скаргу, в якому
просив залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а рішення господарського
суду Київської області без змін.

В судове засідання 31.03.2014 року
відповідач свого уповноваженого
представника не направив, через відділ
документального забезпечення подав
клопотання про відкладення розгляду
справи, у зв'язку з чим розгляд скарги
на підставі ст. 77 ГПК України було
відкладено на 05.05.2014 року.

05.05.2014 року у зв'язку з перебуванням
судді Агрикової О.В. у відпустці,
розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду для розгляду
апеляційної скарги у справі №911/4509/13
було сформовано колегію суддів у
складі: головуючий суддя Мальченко А.О.,
судді Жук Г.А., Скрипка І.М.

В судовому засіданні 05.05.2014 року
представник скаржника підтримав
вимоги апеляційної скарги, просив її
задовольнити, рішення господарського
суду Київської області від 05.02.2014 року
скасувати і прийняти нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
повністю.

Представник позивача проти доводів
апеляційної скарги заперечив, вважає
їх безпідставними та необґрунтованими,
а рішення законним і мотивованим, у
зв'язку з чим просив відмовити у
задоволенні апеляційної скарги, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

05.05.2014 року в судовому засіданні
колегією суддів було оголошено вступну
та резолютивну частини постанови
апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вислухавши
пояснення представників сторін,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, а рішення має
бути залишеним без змін, виходячи з
наступного.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом та вбачається з
матеріалів справи, 01.02.2013 року між
товариством з обмеженою
відповідальністю «Альфа Бренд» (в
тексті договору - постачальник) та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Фоззі-Фуд» (в тексті
договору - покупець) було укладено
договір поставки №3126 (надалі - договір).

Згідно п.п. 1.1.-1.2. договору постачальник
зобов'язується передати у власність
покупця, а покупець прийняти та
оплатити товар відповідно до умов
договору. Товар поставляється в
асортименті та за цінами, узгодженими
сторонами договору в специфікації
(додаток №1), яка є невід'ємною частиною
договору. Кількість товару та
асортимент конкретної партії
вказується в замовленні, узгодженому
сторонами у встановленому цим
договором порядку.

Ціна товару, що вказана в накладних, які
надаються постачальником покупцю
разом з партією товару, повинна
відповідати специфікації. Зміна ціни
без попереднього узгодження сторонами
шляхом, укладення та підписання нової
специфікації, до виконання всіх діючих
і не виконаних на момент такої зміни
замовлень, не допускається. Ціна
договору складається з вартості
поставленого та прийнятого покупцем
товару згідно відповідних накладних за
цим договором (п.п. 2.2 договору).

Підпунктом 2.5 договору сторони
визначили, що обов'язковою умовою для
оплати поставленого за договором
товару є наявність у покупця
оформлених у встановленому чинним
законодавством України та п.п. 4.2. цього
договору порядку відповідної
накладної і податкової накладної та
інших документів, які передбачені
Розділом 4 договору; а також
відповідність цін в накладній діючій
специфікації.

У відповідності до п.п. 2.6 договору
оплата за товар здійснюється протягом
40 календарних днів від дати поставки
продукції за умови, що постачальник
належним чином виконав вимоги п.п. 2.5
договору. Якщо постачальник виконав
вимоги п.п. 2.5 договору пізніше 7-денного
строку термін відстрочення платежу
рахується від дати належного виконання
постачальником всіх умов п.п. 2.5
договору. В разі, коли останній день
строку платежу припадає на вихідний,
святковий або інший неробочий день
банківської установи, днем виконання
зобов'язання є перший за ним робочий
день. В першу чергу погашається
вартість отриманого товару, в другу
чергу - всі інші платежі, передбачені
договором.

Датою приймання партії товару та
переходу права власності та ризиків
вважається дата підписання
відповідної накладної уповноваженим
представником покупця (п.п. 3.17.
договору).

Підпунктом 11.1 договору передбачено, що
такий набирає чинності з моменту
підписання його сторонами і діє
протягом одного календарного року. У
тому випадку, якщо сторони у термін не
менше ніж за 20 днів до закінчення
терміну дії даного договору не
повідомлять один одного про бажання
розірвати договір або укласти новий
договір, то останній вважається
продовженим терміном на один рік.

Як зазначає позивач та не заперечує
відповідач, а крім того
підтверджується матеріалами справи, на
виконання умов договору ТОВ «Альфа
Бренд» здійснило поставку ТОВ
«Фоззі-Фуд» хлібобулочної продукції
(надалі - товар) на суму 171 492,10 грн., що
підтверджується видатковими
накладними за період з 18.03.2013 року по
02.04.2013 року (а.с.19-127).

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач
стверджує, що відповідач порушив умови
договору щодо своєчасної оплати
отриманого товару, у зв'язку з чим в
останнього існує заборгованість перед
позивачем у розмірі 171 492,10 грн.

На підтвердження вказаного позивачем
надано суду Акт звірки
взаєморозрахунків (а.с. 128), згідно якого
сторони підтвердили, що станом на
30.09.2013 року заборгованість за ТОВ
«Фоззі-Фуд» складає 171 492,10 грн.

Крім того, в ході судового розгляду
позивачем було надано також Акт звірки
взаєморозрахунків (а.с. 157), який
свідчить, що вказана заборгованість
залишається незмінною і станом на
31.12.2013 року.

У зв'язку з тим, що відповідач зазначену
заборгованість не погасив, за
поставлений йому товар не
розрахувався, позивач був змушений
звернутися з відповідним позовом до
суду.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ
«Альфа Бренд», місцевий господарський
суд виходив з доведеності факту
здійснення поставки та отримання
товару за наявними в матеріалах справи
видатковими накладними та відсутності
доказів його оплати ТОВ «Фоззі-Фуд» у
строк, визначений договором.

Заперечуючи проти задоволення позову,
відповідач як під час розгляду справи
судом першої інстанції, так і в
апеляційній скарзі наголошував на
відсутності в останнього обов'язку з
оплати поставленого товару, з огляду на
ненастання на його думку, строків
оплати. При цьому, відповідач посилався
на відсутність у видаткових накладних
зазначення дати та номеру замовлення,
на підставі якого поставлявся товар.

Колегія суддів з даними твердженнями
скаржника не погоджується, вважає їх
безпідставними та такими, що не
відповідають дійсним обставинам
справи та вимогам законодавства, з
огляду на наступне.

Матеріали справи свідчать, що між
сторонами в ході виконання даного
договору склалися відносини, які мають
ознаки договору поставки товару, за
яким у відповідності до статті 265
Господарського Кодексу України, одна
сторона - постачальник зобов'язується
передати (поставити) у зумовлені строки
(строк) другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне положення містить ст. 712
Цивільного кодексу України та
відповідно до ч. 2 якої визначено, що до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Отже, укладення товариством з
обмеженою відповідальністю «Альфа
Бренд» та товариством з обмеженою
відповідальністю «Фоззі-Фуд» договору
поставки №3126 від 01.02.2013 року було
спрямоване на отримання останнім
товару і одночасного обов'язку по
здійсненню його оплати.

Згідно частини 1 статті 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Покупець, у відповідності до статті 691
Цивільного кодексу України,
зобов'язаний оплатити товар за ціною,
встановленою у договорі
купівлі-продажу.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до положень п.п 2.6. договору
оплата за товар здійснюється протягом
40 календарних днів від дати поставки
продукції за умови, що постачальник
належним чином виконав вимоги п.п 2.5
договору.

При цьому, підпунктом 2.5. договору
визначено, що обов'язковою умовою для
оплати поставленого за договором
товару є наявність у покупця
оформлених у встановленому чинним
законодавством України та п.п. 4.2. цього
договору порядку відповідної
накладної і податкової накладної та
інших документів, які передбачені
Розділом 4 договору.

Судова колегія погоджується з
твердженням апелянта про те, що
видаткові накладні, які були додані до
позовної заяви в якості підтвердження
виконання позивачем своїх зобов'язань
за договором, не містять всієї
інформації, передбаченої п.п. 4.2
договору, а саме, номеру та дати
замовлення.

Однак, на переконання колегії суддів
апеляційного господарського суду,
відсутність посилань у первинному
документі на номер і дату замовлення,
не спростовує правильності висновків,
яких дійшов суд, надаючи оцінку
зібраним у справі доказам в
сукупності, а саме, виникнення у
відповідача обов'язку зі здійснення
оплати за поставлений товар.

При цьому, судова колегія виходить з
того, що підписання покупцем
видаткових накладних, які є первинними
обліковими документами в розумінні
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» і які відповідають вимогам,
зокрема, статті 9 названого Закону і
Положенню про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, та фіксують
факт здійснення господарської
операції і встановлення договірних
відносин, є підставою виникнення
обов'язку щодо здійснення розрахунків
за отриманий товар. Строк виконання
відповідного грошового зобов'язання
визначається за правилами,
встановленими частиною першою статті
692 ЦК України (Інформаційний лист
Вищого господарського суду України
№01-06/928/2012 від 17.07.2012 року «Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права»).

Як вбачається з матеріалів справи,
надані в обґрунтування позовних вимог
видаткові накладні оформлені
відповідно до вимог Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» і Положення «Про
документальне забезпечення записів
бухгалтерського обліку»,
затвердженого наказом Міністерства
Фінансів України від 24 травня 1995 року
№88, щодо зазначення обов'язкових в них
реквізитів, а саме: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ; назву
документа(форми); дату і місце
складення документа; зміст та обсяг
господарської операції; одиницю виміру
господарської операції (у натуральному
таабо вартісному виразі); посади і
прізвища осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші данні,
що дають змогу ідентифікувати особу,
яка брала участь у здійсненні
господарської операції, а відтак, є
первинними документами, що
підтверджують здійснення
господарської операції.

Відповідно до п.п. 3.8 договору передача
товару постачальником і його приймання
покупцем по найменуванню, кількості
(вазі), якості проводиться на підставі
видаткової та/або товарно-транспортної
накладної тільки відповідно до
погодженого сторонами замовлення.
Покупець приймає товар в асортименті і
за цінами, зазначеними у погодженому
сторонами замовленні та специфікації.

Колегія суддів звертає увагу, що надані
в обґрунтування позовних вимог
видаткові накладні підписані без
зауважень уповноваженими особами обох
сторін, підписи яких скріплені
печатками та штампами товариств, що
свідчить про погодження сторонами
відомостей, що в них зазначені, зокрема,
відповідності поставленого позивачем
товару відповідним замовленням
відповідача.

Крім того, в матеріалах справи відсутні
будь-які докази звернення відповідача
до позивача з вимогами про належне
оформлення первинної документації чи з
іншими претензіями щодо поставленого
товару.

Жодних пояснень щодо того, яким чином
позивач повинен був привести у
відповідність до п.п. 4.2. договору вже
підписані та погоджені сторонами
видаткові накладні, відповідачем суду
не надано.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що позивачем належним чином
виконано свої договірні зобов'язання
щодо поставки товару, а відтак, у
відповідача виник обов'язок його
оплати протягом 40 календарних днів від
дати поставки продукції.

Відповідно до вимог статей 509, 526 ЦК
України, статей 173, 193 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Ці дані встановлюються судом
письмовими та речовими доказами,
поясненнями представників сторін та
інших осіб, які беруть участь у
судовому процесі. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів апеляційного господарського
суду погоджується з висновком
місцевого господарського суду, про те
що факт наявності заборгованості
відповідача перед позивачем в сумі 171
492,10 грн. є належним чином доведеним,
документально підтвердженим,
відповідачем не спростований, а тому
позовна вимога про стягнення з
відповідача суми основного боргу
підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, крім
основного боргу позивач просив
стягнути з відповідача неустойку за
прострочення виконання зобов'язань по
оплаті товару в розмірі подвійної
облікової ставки Національного Банку
України, яка діяла у період за який
сплачується неустойка від суми
заборгованості за кожен день
прострочення, з дня виникнення такої
прострочки, та яка за розрахунком
позивача складає 11 849,12 грн.

Відповідно до статті 611 ЦК України у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку
(штраф, пеню) як грошову суму або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення ним
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК
України).

Статтею 230 ГК України визначено, що
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми, які учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі неналежного виконання
господарського зобов'язання. Цією ж
статтею визначено види штрафних
санкцій - неустойка, штраф, пеня. При
цьому, порядок нарахування та розмір
санкцій, які можуть бути встановлені
договором, встановлені частиною 4 ст. 231
ГК України: у відсотковому відношенні
до суми невиконаної частини
зобов'язання, в певній визначеній
грошовій сумі, у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів.

Як вбачається з пункту 7.2 договору,
сторони передбачили, що у випадку
порушення термінів оплати товару,
передбачених цим договором, покупець
оплачує на користь постачальника
виключну неустойку в розмірі 0,05 % від
простроченої суми оплати за кожний
день прострочення, але не більше
подвійної облікової ставки НБУ.

Колегія суддів зазначає, що
передбачена сторонами неустойка за
невиконання грошового зобов'язання за
своєю правовою природою є пенею.

Статтею 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
встановлено, що розмір пені
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла в
період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини шостої ст. 232 ГК
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши здійснений позивачем
розрахунок пені, місцевий
господарський суд дійшов
обґрунтованого висновку, що він
відповідає вимогам законодавства та
обставинам справи. При цьому, колегія
суддів встановила, що її розмір
становить 11 853,00 грн.

Разом з тим, враховуючи приписи п. 2 ст. 83
ГПК, колегія суддів вважає, що вимога в
частині стягнення пені підлягає
задоволенню відповідно до заявленої
позивачем суми у розмірі 11 849,12 грн.

Крім того, враховуючи порушення
відповідачем строків виконання
грошового зобов'язання щодо здійснення
повного розрахунку за отриманий товар,
позивач також просив суд стягнути з
відповідача 3% річних у розмірі 2 963,53
грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Оскільки, відповідачем прострочено
виконання грошового зобов'язання, то
відповідно вимога позивача про
стягнення з відповідача 3% річних,
нарахованих на суму боргу, є
правомірною.

Перевіривши здійснений позивачем
розрахунок 3% річних, місцевий
господарський суд дійшов
обґрунтованого висновку, що він
відповідає вимогам законодавства та
обставинам справи. При цьому, колегія
суддів встановила, що їх розмір
становить 2 963,58 грн.

Разом з тим, враховуючи приписи п. 2 ст. 83
ГПК, колегія суддів вважає, що вимога в
частині стягнення 3% річних підлягає
задоволенню відповідно до заявленої
позивачем суми у розмірі 2 963,53 грн.

Враховуючи вищезазначене, колегія
суддів погоджується з рішенням суду
першої інстанції щодо задоволення
позовних вимог, а саме, щодо стягнення з
відповідача на користь позивача
заборгованості за договором поставки
№3126 від 01.02.2013 року у розмірі 186 304,75 грн.,
з яких 171 492,10 грн. основного боргу, 11 849,12
грн. пені та 2 963,53 грн. 3 % річних.

Згідно зі статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що місцевий
господарський суд, всебічно
перевіривши обставини справи, вирішив
спір у відповідності з нормами
процесуального та матеріального права,
доводи апеляційної скарги законних та
обґрунтованих висновків суду не
спростовують, отже, підстави для зміни
чи скасування рішення відсутні, а тому
апеляційну скаргу ТОВ «Фоззі-Фуд» на
рішення господарського суду Київської
області від 05.02.2014 року у справі №911/4509/13
слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові
витрати із сплати судового збору за
розгляд апеляційної скарги
покладаються на відповідача у справі
(апелянта).

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Фоззі-Фуд» на рішення господарського
суду Київської області від 05.02.2014 року у
справі №911/4509/13 залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду
Київської області від 05.02.2014 року у
справі №911/4509/13 залишити без змін.

3. Справу №911/4509/13 повернути до
господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
А.О. Мальченко

Судді
Г.А. Жук

І.М. Скрипка