КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2014 р. Справа№
5011-72/15314-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Лобаня О.І.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін: згідно
з протоколом судового засідання від
12.05.2014 року

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «Консультаційне бюро
НТТ» на рішення господарського суду
міста Києва від 17.02.2014 року (повне
рішення складено та підписано 19.02.2014
року)

у справі №5011-72/15314-2012 (головуючий суддя
Гумега О.В., судді Головіна К.І., Ващенко
Т.М.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Консультаційне бюро
НТТ»

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Консалтингова
компанія «Партнери»

про визнання недійсним договору
№вБ449-11 купівлі-продажу цінних паперів
від 08.12.2011 року та додаткової угоди №1
від 13.12.2011 року до договору №вБ449-11,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 17.02.2014 року у справі
№5011-72/15314-2012 відмовлено повністю у
задоволенні позову товариства з
обмеженою відповідальністю
«Консультаційне бюро НТТ» до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Консалтингова
компанія «Партнери» про визнання
недійсним договору №вБ449-11
купівлі-продажу цінних паперів від
08.12.2011 року та додаткової угоди №1 від
13.12.2011 року до договору №вБ449-11.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, товариство з обмеженою
відповідальністю «Консультаційне бюро
НТТ» звернулося до апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення суду
першої інстанції скасувати та прийняти
нове рішення, яким позов задовольнити
повністю. В своїх доводах позивач
посилався на те, що рішення суду першої
інстанції прийняте із неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи, неправильним застосуванням
норм матеріального права, та висновки
суду є такими, що не відповідають
обставинам справи.

Ухвалою від 26.03.2014 року Київським
апеляційним господарським судом
прийнято до провадження вказану вище
апеляційну скаргу та призначено
розгляд справи №5011-72/15314-2012 у судовому
засіданні за участю повноважних
представників сторін.

Представник позивача приймав участь у
судовому засіданні, в якому надав свої
пояснення щодо суті спору, підтримав
доводи, що викладені в апеляційній
скарзі та просив апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «Консультаційне бюро
НТТ» задовольнити, рішення
господарського суду міста Києва від
17.02.2014 року у справі №5011-72/15314-2012
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позов задовольнити.

Представники відповідача в судові
засідання апеляційної інстанції
повноважних представників не
направили, своїм процесуальним правом,
передбаченим ст. 22 ГПК України, не
скористалися. Враховуючи те, що в
матеріалах справи містяться докази
належного повідомлення всіх учасників
судового процесу про час та місце
проведення судового засідання про
розгляд апеляційної скарги, а також
приймаючи до уваги те, що ухвалою про
призначення справи до розгляду
учасників судового процесу було
попереджено, що неявка учасників
судового процесу без поважних причин у
судове засідання не є перешкодою для
розгляду апеляційної скарги, колегія
суддів апеляційного господарського
суду вважає за можливе розглянути
справу за відсутності представників
відповідача.

Відповідно до ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Судова колегія Київського
апеляційного господарського суду,
розглянувши матеріали справи,
дослідивши представлені докази в їх
сукупності, заслухавши пояснення та
доводи представника позивача у справі,
перевіривши правильність застосування
місцевим господарським судом норм
матеріального та процесуального права
встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
08.12.2011 року між товариством з обмеженою
відповідальністю «Консалтингова
компанія «Партнери» (продавець)
представлене повіреним - товариством з
обмеженою відповідальністю
«Брокерський дім «Фінансист» (брокер)
та товариством з обмеженою
відповідальністю «Консультаційне бюро
НТТ» (покупець) був укладений договір
№вБ449-11 купівлі-продажу цінних паперів,
згідно умов якого продавець за
посередництвом брокера, як своєї
уповноваженої особи, продає і
зобов'язується передати у власність
покупця, а покупець придбає і
зобов'язується прийняти від сторони
продавця (відповідача) та оплатити
цінні папери на умовах, визначених
договором.

На виконання даного договору було
складено та підписано акт
приймання-передачі цінних паперів від
13.12.2011 року.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Консалтингова
компанія «Партнери» (відповідач) на
виконання умов договору, передало
13.12.2011року цінні папери загальною
вартістю 4 263 000,00 гривень.

13.12.2011 року між сторонами було укладено
додаткову угоду №1 до договору №вБ449-11
купівлі-продажу цінних паперів від
08.12.2011 року, відповідно до якої внесено
зміни до п. 2.2. зазначеного договору, що
стосується порядку розрахунків за
цінні папери.

У жовтні 2012 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Консультаційне бюро
НТТ» звернулося до господарського суду
міста Києва з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Консалтингова компанія «Партнери»
про визнання недійсним договору
№вБ449-11 купівлі-продажу цінних паперів
від 08.12.2011 року та додаткової угоди №1
від 13.12.2011 року до договору №вБ449-11, які
укладено між товариством з обмеженою
відповідальністю «Консультаційне бюро
НТТ» та товариством з обмеженою
відповідальністю «Консалтингова
компанія «Партнери».

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що спірний договір та
додаткова угода №1 повинні бути
визнані недійсними, оскільки вони
підписані директором товариства з
обмеженою відповідальністю
«Консультаційне бюро НТТ» ОСОБА_2 з
перевищенням наданих повноважень, які
чітко регламентовані статутом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Консультаційне бюро
НТТ». Оскільки, укладення будь-яких
договорів на суму, що перевищує 50 000,00
грн. здійснюється лише за попередньою
згодою загальних зборів учасників
товариства.

При прийнятті оскаржуваного рішення,
місцевий господарський суд дійшов
висновку, що вимоги товариства з
обмеженою відповідальністю
«Консультаційне бюро НТТ» про визнання
недійсним договору №вБ449-11
купівлі-продажу цінних паперів від
08.12.2011 року та додаткової угоди №1 від
13.12.2011 року до договору №вБ449-11 є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідач у свої запереченнях вказує,
що при укладанні спірного договору
відповідачу було надано протокол
загальних зборів позивача від 08.12.2011
року. Крім того, вказаний договір
проводився за участю торговців цінними
паперами - ТОВ «Брокерський дім
«Фінансист», який при укладанні
вказаного договору перевіряв
повноваження як продавця так і покупця
за договором, у тому числі наявність
рішень загальних зборів. Отже, на думку
відповідача, оскільки оспорюваний
правочин укладений у відповідності до
вимог статутних документів та вимог
закону, правові підстави для
задоволення позову відсутні.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду, беручи до уваги
межі перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду слід
залишити без змін з наступних підстав.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного
кодексу України передбачає, що
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є: договори та
інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України
встановлено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Статтею 638 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх його істотних умов.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї сторони має бути досягнута
згода.

Вказана норма кореспондується з
приписами частини 2 статті 180
Господарського кодексу України,
відповідно до якої господарський
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.

У відповідності до частини 3 статті 180
Господарського кодексу України при
укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками (частина 1 статті
181 Господарського кодексу України).

Судовою колегією встановлено та
досліджено той факт, що між сторонами
виникли правовідносини з договору
купівлі-продажу, що також не
заперечується сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України, в
силу зобов'язання одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Частиною 7 статті 179 ГК України
передбачено, що господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Нормами статті 204 ЦК України визначено,
що правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення його
сторонами вимог, які встановлені ч. 1-3, 5
ст.203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину: 1)
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності;
3) волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; 4) правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; 5) правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, у розумінні ст.ст. 203, 215 ЦК
України, недійсність договору
законодавець пов'язує з
невідповідністю змісту договору
нормам закону.

Отже, вирішуючи спори про визнання
договорів недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання правочинів недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту договору вимогам
закону; додержання встановленої форми
договору; правоздатність сторін за
договором; у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року №9, судам необхідно
враховувати, що згідно із статтями 4, 10
та 203 ЦК зміст правочину не може
суперечити ЦК, іншим законам України,
які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.
Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).
Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013 року «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203
цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, третьої,
п'ятої статті 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 92 ЦК України юридична
особа набуває цивільних прав та
обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.

Відповідно до п. 8.1 статуту товариства
органами управління товариством є
загальні збори учасників товариства і
директор.

Судом встановлено, що договір №вБ449-11
купівлі-продажу цінних паперів від
08.12.2011 року та додаткова угода №1 від
13.12.2011 року до договору №вБ449-11
підписані від імені позивача
директором ОСОБА_2 та
скріплений печатками сторін.

Сторонами досягнуто згоду щодо всіх
істотних умов оспорюваного договору,
оскільки вказаний договір містить
предмет, ціну та строк дії, тощо, та
підписаний сторонами.

Твердження скаржника про те, що
оспорюваний договір укладений з
перевищенням повноважень директора
ОСОБА_2, оскільки рішення загальних
зборів учасників товариства,
відповідно до якого надавалася б згода
на вчинення такого правочину відсутнє,
судова колегія не приймає до уваги з
наступних підстав.

Статутом позивача дійсно передбачено,
що укладання будь-яких договорів на
суму, що перевищує 50 000,00 грн.
здійснюється за згодою загальних
зборів учасників товариства.

Відповідно до протоколу №08/12/11
Загальних зборів учасників товариства
з обмеженою відповідальністю
«Консультаційне бюро НТТ», вирішено
придбати у ТОВ «Консалтингова компанія
«Партнери» цінні папери, а саме акції
прості іменні емітента ПАТ «ЗНВКІФ
«Альтаір Інвест» у кількості 3 000 (три
тисячі) штук, загальною вартістю 4 263 000,00
грн. та надати попередню згоду
директору товариства на вчинення від
імені товариства усіх дій та
правочинів, необхідних для укладення
та підписання договору купівлі-продажу
цінних паперів №вБ449-11, в тому числі
самостійно визначати усі істотні умови
договору, а також вносити зміни та
доповнення до нього.

Згідно ч. 2. ст. 2 ст. 207 ЦК України,
правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюються печатками.

За умовами статті 241 ЦК України
правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє,
лише у разі наступного схвалення
правочину цією особою. Правочин
вважається схваленим зокрема у разі,
якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання. Наступне схвалення
правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки з моменту вчинення
цього правочину.

При цьому суд враховує, що обидві
сторони виконували цей договір та не
заперечували його дійсності раніше.

Таким чином, враховуючи що до
компетенції директора товариства з
обмеженою відповідальністю
«Консультаційне бюро НТТ» ОСОБА_2
належало укладання оспорюваного
договору купівлі-продажу цінних
паперів та додаткової угоди до
зазначеного договору, який містить
визначені законом істотні умови
договору, а також з урахуванням факту
виконання сторонами спірного договору,
недоведення позивачем обставин, з
якими стаття 215 Цивільного кодексу
України пов'язує недійсність
правочину, суд не вбачає правових
підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 33 ГПК України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Нормами статті 43 ГПК України визначено,
що господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Позивачем - товариством з обмеженою
відповідальністю «Консультаційне бюро
НТТ» не надано докази та належним чином
не доведено правомірність вимог
апеляційної скарги про скасування
рішення місцевого господарського суду
від 17.02.2014 року.

Щодо інших доводів апеляційної скарги,
колегія не бере їх до уваги, оскільки
прийшла висновку про їх
необґрунтованість. Інших належних
доказів на підтвердження своїх доводів
та заперечень викладених в поданій
апеляційній скарзі, апелянтом не було
надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний
господарський суд вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
17.02.2014 року прийнято після повного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, які місцевий господарський
суд визнав встановленими, та
відповідністю висновків, викладених в
рішенні суду обставинам справи, а також
у зв'язку із правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, і є таким що відповідає нормам
закону.

Зважаючи на те, що доводи товариства з
обмеженою відповідальністю
«Консультаційне бюро НТТ» законних та
обґрунтованих висновків суду першої
інстанції не спростовують, рішення
господарського суду міста Києва від
17.02.2014 року слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Консультаційне бюро НТТ» - без
задоволення.

Судові витрати розподіляються
відповідно до вимог ст. 49 ГПК України

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Консультаційне бюро НТТ» на рішення
господарського суду міста Києва від
17.02.2014 року у справі №5011-72/15314-2012
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 17.02.2014 року у справі
№5011-72/15314-2012 залишити без змін.

3. Матеріали справи №5011-72/15314-2012
повернути до господарського суду міста
Києва.

Головуючий суддя
А.Г. Майданевич

Судді
О.І. Лобань

Р.В. Федорчук