КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2014 р. Справа№ 910/23378/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Агрикової О.В.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання
Анісімовій М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги б/н від 13.03.2014 року товариства з
обмеженою відповідальністю «Альфа
Бренд» на рішення господарського суду
міста Києва від 03.02.2014 року

у справі № 910/23378/13 (суддя -
Пригунова А. Б.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лекорна»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Альфа Бренд»

про стягнення 78 978, 90 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явилися,

відповідача: не з'явилися,

ВСТАНОВИВ:

03.12.2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Лекорна» звернулося
до господарського суду м. Києва з
позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю «Альфа Бренд» про
стягнення 78 978, 90 грн. за
дистриб'юторською угодою № 1903/01 від
19.03.2013 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем зобов'язань за
дистриб'юторською угодою № 1903/01 від
19.03.2013 року щодо оплати вартості
продукції.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 03.02.2014 року у справі № 910/23378/13
позовні вимоги задоволено повністю.
Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Альфа Бренд» на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лекорна» борг у сумі
78 978, 90 грн. та 1 720, 50 грн. - судового
збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
відповідач, товариство з обмеженою
відповідальністю «Альфа Бренд» 18.02.2014
року надіслав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення
господарського суду міста Києва від
03.02.2014 року повністю та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт стверджує, що позивач не надав
доказів здійснення поставки продукції
відповідачу, дистриб'юторською угодою
№ 1903/01 від 19.03.2013 року не встановлено
строку оплати вартості поставленої
продукції, відтак суд першої інстанції
невірно оцінив докази та дійшов
помилкового висновку щодо стягнення із
відповідача 78 978, 90 грн. боргу за
дистриб'юторською угодою № 1903/01.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 27.03.2014 року
апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Альфа
Бренд» прийнято до провадження та
призначено до розгляду у судовому
засіданні за участю представників
сторін на 14.04.2014 року.

Розпорядженням в.о. Голови Київського
апеляційного господарського суду від
14.04.2014 року склад колегії суду по
розгляду апеляційної скарги
товариства з обмеженою
відповідальністю «Альфа Бренд» по
справі № 910/23378/13 змінено, визначено в
наступному складі: головуючий суддя -
Жук Г.А., судді Агрикова О.В., Руденко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 14.04.2014 року
розгляд справи було відкладено на
12.05.2014 року у зв'язку з клопотанням
апелянта.

Позивач надав суду відзив на
апеляційну скаргу (вх.09-11/5455 від 07.04.2014
року), в якому просив рішення
господарського суду міста Києва від
03.02.2014 року залишити без змін, скаргу -
без задоволення. Крім того, у зв'язку з
неможливістю бути присутнім на
судовому засідання, просив розглянути
справу без участі представника
позивача.

Представники сторін в судове засідання
12.05.2014 року не з'явилися, хоча були
повідомлені про час та місце розгляду
справи належним чином.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи, апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського
апеляційного господарського суду,
розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, дослідивши
представлені докази в їх сукупності,
перевіривши правильність застосування
місцевим господарським судом норм
матеріального та процесуального права
встановила наступне.

19.03.2013 року між товариством з обмеженою
відповідальністю «Лекорна» та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Альфа Бренд» було
укладено дистриб'юторську угоду № 1903/01
(далі - угода), відповідно до п. 1.1 якого
позивач (продавець за угодою)
зобов'язався купувати продукцію у
відповідача (дистриб'ютор за угодою) та
організовувати прямі та непрямі
поставки продукції відповідно до
вимог, зазначених у додатку № 1, а також
виконувати всі інші відповідні
зобов'язання, визначені цією угодою.

Угодою сторони передбачили, що
продавець зобов'язався продавати, а
дистриб'ютор зобов'язався купувати
продукцію за цінами, зазначеними у
прейскуранті (прас-листі) продавця (п.7.1.
угоди, додаток №3).

Сторони встановили, що дистриб'ютор
здійснює оплату продукції в гривнях.
Датою здійснення платежу визнається
дата, коли кошти надійшли на зазначений
у цій угоді поточний рахунок продавця.
Дистриб'ютор має право сплатити
вартість продукції через касу продавця
в межах, встановлених законодавством.
Під час оплати дистриб'ютор повинен
зазначити призначення платежу та номер
угоди. В іншому разі продавець має
право без будь-яких погоджень із
дистриб'ютором віднести платіж в
рахунок погашення заборгованості
дистриб'ютора за будь-яким іншим
договором з продавцем (п.7.4. угоди).

Угодою сторони обумовили, що підставою
для оплати продукції є ця угода та
видаткова накладна, у якій
зазначаються вартість продукції,
транспортні витрати (якщо вони
підлягають сплаті дистриб'ютором),
податки та інші платежі, передбачені
законодавством та цим договором.

Відповідно до умов п.7.9. угоди
підтвердження факту отримання
продукції є підпис представника або
працівника дистриб'ютора на видатковій
накладній, яка завірена печаткою або
штампом, де зазначений
ідентифікаційний номер дистриб'ютора.

Дана угода набирає силу з моменту її
підписання сторонами і діє протягом
одного року та вважається автоматично
пролонгованою на той же строк, якщо
жодна зі сторін не заявить про її
припинення за один місяць до
закінчення строку (п.13.1. угоди).

Матеріали справи свідчать про те, що
між позивачем та відповідачем у справі
виникли зобов'язання за договором
поставки, згідно якого, в силу ст. 712 ЦК
України продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

За правовою природою договір поставки
є консенсуальним, двостороннім і
оплатним. Як консенсуальний договір
він вважається укладеним з моменту
досягнення сторонами згоди щодо всіх
істотних умов. Двосторонній характер
договору купівлі-продажу зумовлює
взаємне виникнення у кожної сторони
прав та обов'язків. Оплатний характер
цього договору полягає в тому, що
продавцеві сплачується вартість
відчужуваного майна у грошовому
виразі.

Як встановлено ч. 2 ст. 712 ЦК України до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що
за загальним правилом, обов'язок
покупця оплатити товар виникає після
його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на товар.
Це правило діє, якщо спеціальними
правилами або договором
купівлі-продажу не встановлено інший
строк оплати.

Колегія суддів апеляційної інстанції
звертає увагу на те, що в Угоді від
19.03.2013 року сторонами чітко не
встановлено строк оплати товару. У
п.7.4-7.5 угоди підставою оплати визначено
видаткову накладну, що узгоджується з
вимогами ст. 692 ЦК України, згідно якої
обов'язок оплати покупця настає з
моменту прийняття товару.

Отже, якщо інше не встановлено
укладеним сторонами договором або
актом цивільного законодавства,
перебіг строку виконання грошового
зобов'язання, яке виникло на підставі
договору купівлі-продажу, починається
з моменту прийняття товару або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, і положення
частини другої статті 530 ЦК України, в
якій ідеться про строк (термін)
виконання боржником обов'язку, що не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, до відповідних
правовідносин не застосовується (Дану
правову позицію викладено у Постанові
Вищого господарського суду України від
28.02.2012 року № 5002-8/481-2011).

Підписання покупцем видаткової
накладної, яка, у розумінні Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», є
первинним обліковим документом і яка
відповідає вимогам статті 9 названого
Закону, Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар. Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами, встановленими частиною
першою статті 692 ЦК України (постанова
Вищого господарського суду України від
21.04.2011 року № 9/252-10, лист ВГСУ від 17.07.2012
року № 01-06/928/2012 «Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права»)

Місцевий господарський суд правомірно,
посилаючись на норми ст.ст. 174, 193 ГК
України, ст. ст. 11, 509, 526, 626, 629 ЦК України
зазначив, що підставою виникнення
зобов'язання є договір укладений між
сторонами, зобов'язання мають
виконуватися належним чином
відповідно до вимог закону, умов
договору. Статтею 525 ЦК України
передбачено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Як вбачається із матеріалів справи, на
виконання умов договору, позивач
поставив відповідачу товар на суму 78 978,
90 грн., що підтверджується видатковою
накладною № 974 від 26.03.2013 року на суму 78
978, 90 грн., яку підписано представниками
сторін без будь-яких зауважень, підписи
сторін скріплені штампом позивача і
штампом відповідача (належним чином
засвідчена копія наявна в матеріалах
справи (а.с.28).

В підтвердження поставки товару та
отримання його дистриб'ютором свідчить
також представлена в матеріалах справи
копія товарно-транспортної накладної
№ 2603/01 від 26.03.2013 року на суму 78 978, 90 грн.
(а.с.30).

15.11.2013 року позивач надіслав на адресу
відповідача вимогу про оплату вартості
товару, поставленого за
дистриб'юторською угодою № 1903/01 від
19.03.2013 року у сумі 78 978, 90 грн. (а.с.31-32).
Факт направлення вимоги позивачем
підтверджено представленими в
матеріалах справи описом вкладення у
цінний лист та фіскальним чеком № 0115
від 15.11.2013 року (а.с.33), однак відповідач
борг не сплатив, що стало підставою
звернення позивача до суду за захистом
порушеного права.

Наведене спростовує твердження
відповідача про відсутність доказів
поставки товару, та відсутності вимоги
продавця на оплату.

Заборгованість в заявленій сумі
підтверджується також актом звірки
взаєморозрахунків станом на березень
2013 року (а.с.29), який підписано сторонами
і є дією відповідача, що свідчить про
визнання ним боргу Зазначена правова
позиція викладена в Постанові
Верховного Суду України від 24.04.2007 року
№ 26/27.

Доказів сплати заборгованості в
повному обсязі ні на час прийняття
рішення суду, ні на час перегляду
рішення в апеляційній інстанції
відповідачем не надано.

Відтак, колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком місцевого господарського
суду, про те що факт наявності
заборгованості відповідача перед
позивачем в сумі 78 978, 90 грн. належним
чином доведений, документально
підтверджений і відповідачем не
спростований, тому позовні вимоги в
частині стягнення боргу судом першої
інстанції правомірно задоволено.

Враховуючи наведене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду вважає, що
місцевим господарським судом належним
чином досліджено обставини справи,
рішення господарського суду міста
Києва від 03.02.2014 року у справі № 910/23378/13
відповідає фактичним обставинам
справи, а відтак передбачених законом
підстав для скасування оскаржуваного
рішення місцевого господарського суду
не вбачається.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові
витрати за перегляд рішення в
апеляційній інстанції покладаються
відповідача у справі (апелянта).

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Альфа
Бренд» на рішення господарського суду
міста Києва від 03.02.2014 року у справі №
910/23378/13 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 03.02.2014 року у справі № 910/23378/13
залишити без змін.

3. Справу № 910/23378/13 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у
касаційному порядку відповідно до
вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя
Г.А. Жук

Судді
О.В. Агрикова

М.А. Руденко