ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.04.14р. Справа № 904/941/14

За позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2,
м.
Дніпропетровськ

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3,
с. Новоселівка, Новомосковського
району, Дніпропетровської області

третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача Фізична особа -
підприємець ОСОБА_4

про стягнення 31 303, 89 грн.

Суддя Золотарьова Я.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_5 - представник (дов.
№ 2350 від 06.11.2013 року)

від відповідача: ОСОБА_6 - адвокат
(свідоцтво НОМЕР_1)

від третьої особи: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2
звернувся до господарського суду
Дніпропетровської області із позовом
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, в
якому просить суд:

- стягнути заборгованість за договором
оренди приміщення № 7 від 10.04.2006 року у
розмірі 31 303,89 грн., з яких 18 000,00 грн.
основний борг, 1 303,89 грн. пеня, 12 000,00 грн.
неустойка за невиконання обов'язку
щодо повернення орендованого майна;

- виселити відповідача з орендованого
приміщення, а саме: торгової площі 55
кв.м. в приміщенні, що розташоване за
адресою: АДРЕСА_1, магазин "ІНФОРМАЦІЯ_1".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідачем порушено зобов'язання за
договором оренди приміщення № 7 від
10.04.2006 року в частині своєчасної сплати
орендної плати.

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 18.02.2014
року порушено провадження у справі та
призначено до розгляду в судовому
засіданні на 04.03.2014 року.

У межах строків передбачених статтею 69
Господарського процесуального кодексу
України розгляд справи відкладався з
04.03.2014 року на 18.03.2013 року та з 18.03.2014 року
по 14.04.2014 року.

14.04.2014 року представник відповідача
надіслав до господарського суду
Дніпропетровської області відзив на
позовну заяву, в якому просить суд у
задоволенні позовних вимог відмовити у
повному обсязі, оскільки між позивачем
та відповідачем відсутні будь-які
договірні зобов'язання. Крім того, на
підтвердження укладання договору
оренди № 7 від 10.04.2006 року та передачі
об'єкта оренди позивачем не надано
жодного письмового доказу, а саме актів
прийому-передачі приміщення в оренду,
актів виконаних робіт та платіжних
доручень, що підтверджують щомісячну
сплату орендної плати.

Також, представник відповідача заявив
клопотання щодо строку позовної
давності відповідно до ст. ст. 257, 258
Цивільного кодексу України.

Відповідач зазначає, що з 01.01.2011 року по
01.01.2014 року торгову площу 55 кв.м. позивач
передав в оренду ФОП ОСОБА_4

14.04.2014 року представник позивача надав
у судовому засіданні клопотання, в
якому просить суд продовжити строк
розгляду справи на 15 днів для надання
додаткових письмових доказів.

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 14.04.2014
року залучено до участі у справі в
якості третьої особи, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Фізичну особу -
підприємця ОСОБА_4, продовжено строк
розгляду справи на 15 днів до 29.04.2014 року
та відкладено розгляд справи на 22.04.2014
року.

22.04.2013 року представник відповідача
надав копію свідоцтва про укладення
шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

22.04.2014 року представник позивача надав
письмові пояснення, в яких зазначає, що
доказом того, що договір № 7 від 10.04.2006
року був укладений є підписи сторін на
цьому договорі.

Крім того, позивач підтверджує, що
дійсно між позивачем та ФОП ОСОБА_4 були
укладені договори оренди на приміщення
площею 22,5 кв.м., 22,5 кв.м.та 32 кв.м. Але
згідно технічного паспорту на будівлю,
загальна площа приміщення за адресою:
АДРЕСА_1 складає 419,4 кв.м., тобто ФОП
ОСОБА_7 орендує у позивача зовсім інші
приміщення ніж ті, що знаходились в
оренді у відповідача.

З картки обліку стаціонарного об'єкта
торгівлі № 13153 від 06.06.2006 року
вбачається, що в якості адреси магазину
"ІНФОРМАЦІЯ_2", в якому здійснює свою
підприємницьку діяльність відповідач
зазначено: АДРЕСА_1.

Третя особа у судові засідання,
призначені для розгляду справи, явку
свого повноважного представника не
забезпечила. Була належним чином
повідомлена про дату та місце судового
засідання.

Згідно зі статтею 85 Господарського
процесуального кодексу України у
судовому засіданні 25.04.2014 року було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення представника
позивача та представника відповідача,
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

10.04.2006 року між Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 (орендодавець) та
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3
(орендар) було укладено договір оренди
приміщення № 7 (а.с.15). Договір підписано
сторонами.

Відповідно до пункту 1.1 договору
орендодавець передає, а орендар
приймає в оренду торгову площу 55 кв.м. в
приміщенні, яке знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, магазин "ІНФОРМАЦІЯ_1", для
подальшого використання під магазин
жіночого одягу.

Згідно з пунктом 2.1.1 договору
орендодавець зобов'язаний передати
об'єкт у наступному стані: стіни -
пофарбовані, підлога - покладена
кахельна плитка, встановлена система
опалення, система освітлення; стеля -
підвісна система "амстронг", система
пожежної сигналізації.

Відповідно до пункту 2.2.1 орендар
зобов'язаний прийняти об'єкт в стані,
відповідно до вимог п. 2.1.1.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що
вартість оренди складає 500 грн. в
місяць. У вартість орендної плати
входять усі комунальні платежі.

Згідно з пунктом 3.2 договору усі
платежі вносяться орендарем щомісячно,
не пізніше 1-го числа поточного місяця
шляхом попередньої оплати за місяць
вперед.

Відповідно до пункту 9.1 договору даний
договір вступає в силу з моменту
підписання його сторонами та діє до
25.03.2007 року.

Пунктом 9.2 договору встановлено, що
строк оренди об'єкту починається після
виконання сторонами п.п.2.1.1, але не
пізніше 15.04.2006 року.

Частиною 1 статті 193 Господарського
кодексу України передбачено, що
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу
України передбачено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 283 Господарського
кодексу України встановлено, що за
договором оренди одна сторона
(орендодавець) передає другій стороні
(орендареві) за плату на певний строк у
користування майно для здійснення
господарської діяльності.

Відповідно до частини 6 статті 283
Господарського кодексу України до
відносин оренди застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом.

Згідно зі статтею 765 Цивільного кодексу
України наймодавець зобов'язаний
передати наймачеві майно у
користування негайно або у строк,
встановлений договором найму.

Частиною 2 статті 640 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо
відповідно до акта цивільного
законодавства для укладення договору
необхідні також передання майна або
вчинення іншої дії, договір є укладеним
з моменту передання відповідного майна
або вчинення певної дії.

Частиною 1 статті 795 Цивільного кодексу
України встановлено, що передання
наймачеві будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої
частини) оформляється відповідним
документом (актом), який підписується
сторонами договору. З цього моменту
починається обчислення строку
договору найму, якщо інше не
встановлено договором.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивачем на підтвердження передачі
об'єкта оренди відповідачу доказів не
надано.

Відповідно до частини 1 статті 638
Цивільного кодексу України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Частинами 1 та 3 статті 760 Цивільного
кодексу України встановлено, що
предметом договору найму може бути річ,
яка визначена індивідуальними
ознаками і яка зберігає свій первісний
вигляд при неодноразовому
використанні (неспоживна річ).
Особливості найму окремих видів майна
встановлюються цим Кодексом та іншим
законом.

Предметом договору оренди № 7 від 10.04.2006
року є частина нежитлового приміщення.
Розмір частини приміщення складає 55
кв.м.

Згідно технічного паспорту на будівлю,
загальна площа будівлі складає 419,4
кв.м., з яких 222,2 кв.м. - підвал та 197,2 кв.м.
- перший поверх.

Із змісту договору не вбачається, які
саме приміщення повинні були бути
передані в оренду. План приміщень, які
повинні бути передані в оренду до
договору не складався.

Таким чином, договір оренди № 7 від
10.04.2006 року не містить такої істотної
умови як предмет договору.

Частиною 7 пункту 2.6 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 11
від 29.05.2013 року "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними" встановлено, що
сама лише відсутність у договорі тієї
чи іншої істотної умови (умов) може
свідчити про його неукладення.

Суд не звертає увагу на твердження
позивача про те, що ФОП ОСОБА_7 орендує у
позивача інші приміщення ніж ті, що
знаходились в оренді у відповідача, з
огляду на наступне.

Як вже зазначалось, згідно технічного
паспорту на будівлю, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, загальна площа
будівлі складає 419,4 кв.м., з яких 222,2 кв.м.
- підвал та 197,2 кв.м. - перший поверх.

З договорів, укладених між позивачем та
ФОП ОСОБА_7 вбачається, що приміщення №
17, яке було надано в оренду знаходиться
на першому поверсі. Розміщення об'єкту
оренди вказується в плані (а.с.53-54, 56-59,
61-62).

До договору оренди № 7 від 10.04.2006 року
підписаний між позивачем та
відповідачем план не укладався. Тому
визначити об'єкт оренди неможливо.

Суд також відхиляє у якості доказу
передачі в оренду приміщення картки
обліку стаціонарного об'єкта торгівлі.
Зі змісту цієї картки не вбачається,
які саме приміщення займав відповідач
та на підставі чого.

Судом також враховується той факт, що
позивач та відповідач в спірний період,
за який позивач вимагає стягнення
заборгованості перебували у
зареєстрованому шлюбі, що
підтверджується свідоцтвом про
укладення шлюбу І-КИ № 254203 від 02.02.1994
року.

Отже, хоча приміщення належить
позивачу, його дружина могла
здійснювати відповідну господарську
діяльність в цьому приміщенні і без
укладання будь-якого договору.

Відповідно частини 2 статті 4-3
Господарського процесуального кодексу
України сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, обґрунтовують
свої вимоги і заперечення поданими
суду доказами.

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (стаття 34 Господарського
процесуального кодексу України).

Таким чином, господарський суд не
знаходить підстав для задоволення
позову.

Стосовно клопотання відповідача щодо
застосування позовної давності, суд
зазначає наступне.

Відповідно до статті 257 Цивільного
кодексу України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Частиною 2 статті 258 Цивільного кодексу
України передбачено, що позовна
давність в один рік застосовується,
зокрема, до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені);

Частинами 3 та 4 статті 267 Цивільного
кодексу України встановлено, що
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до пункту 2.2 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.2013 року "Про
деякі питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" за змістом
частини першої статті 261 ЦК України
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості.

Враховуючи те, що позовна заява
необґрунтована, права особи, яка
звернулась із позовом не порушені, тому
до спірних відносин позовна давність
застосування не підлягає.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір покладається при відмові
в позові - на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, 82 - 85, 115 -
117 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення суду може бути оскаржене
протягом десяти днів з дня підписання
рішення шляхом подання апеляційної
скарги до Дніпропетровського
апеляційного господарського суду
через господарський суд
Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги,
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення складено 25.04.2014р.

Суддя Я.С. Золотарьова