РІШЕННЯ

"10" квітня 2014 р.Справа № 921/20/14-г/6

Господарський суд Тернопільської
області

у складі судді Шумського І.П.

Розглянув справу

за позовом Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1
АДРЕСА_1

до відповідача №1 - Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_2 АДРЕСА_2

до відповідача №2 - Приватного
акціонерного товариства "ВТБ Банк"
бульв. Т. Шевченка/вул. Пушкінська, буд.
8/26 м. Київ 01004

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
Відділу примусового виконання рішень
управління Державної виконавчої
служби головного управління юстиції в
Тернопільській області вул. Лисенка, 1
м. Тернопіль, Тернопільська область 46000

про визнання права власності на майно
(грошові кошти) та зняття з нього арешту

За участю представників:

позивача - ОСОБА_4

відповідача №1 - не з'явився

відповідач №2 - Лакомий О.Б.

третьої особи - Санжара О.М.

Суть справи:

СПД фізична особа ОСОБА_1 звернулась в
господарський суд Тернопільської
області з позовом до відповідачів: №1 -
СПД - фізичної особи ОСОБА_2 та №2 -
Відділу ДВС Тернопільського міського
управління юстиції про визнання права
власності на грошові кошти та зняття з
них арешту.

Ухвалою суду від 10.01.2014 року порушено
провадження по справі та призначено до
розгляду.

06.03.2014 року, відповідно до п.5 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України №9 від 17.10.2012 року, судом
проведено заміну відповідача №2 з
Відділу ДВС Тернопільського міського
управління юстиції на ПАТ "ВТБ Банк".
Тією ж ухвалою до участі у справі в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
залучено Відділ примусового виконання
рішень управління ДВС ГУЮ
Тернопільської області.

Розгляд спору, призначений вперше на
06.02.2014 року, відкладався та у судовому
засіданні оголошувалась перерва,
востаннє до 10.04.2014 року.

Представник відповідача №1, участь
якого не визнавалась обов'язковою, в
засідання 10 квітня 2014 року не з'явився,
хоча про час і місце наступного
слухання справи повідомлявся належним
чином, що підтверджується протоколом
судового засідання від 03.04.2014 року.

В засіданні учасникам процесу
роз'яснено належні їм права та
обов'язки, передбачені ст.ст.20,22,27,81-1 ГПК
України.

За відсутності відповідного
клопотання, аудіозапис судового
засідання не здійснювався.

Позовні вимоги обґрунтовано
належністю позивачу права власності на
грошові кошти, які було арештовано
третьою особою в рахунок погашення
заборгованості відповідача №1.

Відповідач №1 позовні вимоги визнав
(письмова заява, подана суду 20.02.2014
року).

Відповідач №2 проти задоволення позову
заперечив, посилаючись на
безпідставність заявлених вимог.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення учасників
процесу, суд встановив наступне:

- 01.02.2013 року на виконання свого рішення
від 19.10.2012 року, Тернопільським
міськрайонним судом видано виконавчий
лист №1915/13642/2012р. про стягнення з ОСОБА_2
на користь ПАТ "ВТБ Банк" в особі
Тернопільської дирекції - 5 257 641,82 грн.
боргу та 3 219 грн. судового збору (разом 5
260 860,82 грн.).

За заявою банку (відповідача №2 в
господарській справі), постановою
Відділу примусового виконання рішень
управління ДВС ГУЮ Тернопільської
області 19.02.2013 року (третьої особи у
справі) відкрито відповідне виконавче
провадження. Тією ж постановою
боржнику - ОСОБА_2 встановлено
семиденний строк для самостійної
сплати, призначених до стягнення сум.

Постановою ДВС від 19.0.2013 року накладено
арешт на все майно, що належить ОСОБА_2
в межах суми - 5 260 860,82 грн.

Постановою названого органу ДВС від
14.03.2013 року накладено арешт на кошти, що
є на всіх рахунках ОСОБА_2 у
Тернопільській філії ПАТ КБ
"Приватбанк".

Згідно з відповіддю Приватбанку
№20.1.0.0.0/7-20130918/1399 від 21.09.2013 року на
звернення ОСОБА_2 б/н від 18.09.2013 року та
пояснень представника ДВС в засіданні
від 10.04.2014 року, саме на виконання
постанови третьої особи від 14.03.2013 року
було арештовано грошові кошти в сумі 116
950 грн., що знаходились в Тернопільській
філії ПАТ "КБ "ПриватБанк" на рахунку,
який був відкритий на ім'я ОСОБА_2.

За поясненнями представника ДВС,
даними в засіданні від 03.04.2014 року,
вказані кошти вже списані з рахунку
боржника в Тернопільської філії ПАТ "КБ
"ПриватБанк" та перераховані на
відповідний рахунок виконавчої служби,
але ще не передані стягувачу. Реквізити
рахунку, на якому знаходяться спірні
кошти представник ДВС не повідомив.

Вважаючи описане майно (кошти) своїм,
підприємець ОСОБА_1 (позивач)
звернулась в суд з позовом, в порядку
ст.60 Закону України "Про виконавче
провадження" про визнання права
власності на це майно та про зняття з
нього арешту.

На підтвердження своїх вимог та на
запит суду представник позивача
представив наступне.

Договір комісії на придбання товарів
б/н від 12.08.2013 року, за яким підприємець
ОСОБА_1 (комітент) зобов'язувалась не
пізніше 20 календарних днів з дати
укладення цієї угоди забезпечити
підприємця ОСОБА_2 (комісіонера)
грошовими коштами у сумі 116 950 грн., для
придбання комісіонером товарів згідно
з додатком №1.

В свою чергу СПД ОСОБА_2 повинна була
укласти від свого імені договір
поставки відповідних товарів, оплатити
їх вартість за рахунок коштів, наданих
СПД ОСОБА_1 та передати останній товар.

За домовленістю сторін, викладеній в
п.1.4 договору комісії від 12.08.2013 року
грошові кошти, а пізніше придбаний за
них товар є власністю СПД ОСОБА_1
(позивача).

У відповідності до наданих суду копій
платіжних документів, на яких
міститься відбиток печатки СПД ОСОБА_2,
у серпні 2013 року вона одержала від
позивача готівкою - 116 950 грн., саме на
виконання договору комісії від 12.08.2013
року.

Зазначене також стверджується
поясненнями представників заявника та
відповідача №1, даними ними в судових
засіданнях.

Згідно з письмовими поясненнями
відповідача №1 від 05.03.2014 року, у зв'язку
з тим, що право власності на ці кошти в
комісіонера за умовами договору не
виникло, вони не відображались СПД
ОСОБА_2 у своєму податковому обліку в
якості доходу.

На виконання договору комісії, між
відповідачем №1 як покупцем та ТОВ
"Кроно-Україна" як продавцем укладено
договір купівлі - продажу продукції №
2013/110.

Однак, його умови (в т.ч. щодо передачі
продавцем товару) виконано не було,
через відсутність оплати зі сторони
відповідача №1 .

Як зазначалось вище, призначені для
цього кошти в сумі 116 950 грн. були
внесені відповідачем №1 на арештований
ДВС рахунок та їх рух заблоковано.

Неможливість вільно володіти,
розпоряджатись та користуватись своїм
майном, незалежно від волі інших осіб
стало підставою для звернення позивача
до суду із позовом про відновлення його
порушених прав.

У відповідності до ст.124 Конституції
України, ст.ст.1,2,12 ГПК України, Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів", п.п.3.1,3.2 та п.11 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України №10 від 24.10.2011 року, п.5 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України №9 від 17.10.2012р., п.2.10 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України №7 від 21.02.2013р., з наступними
змінами, а також судової практики, що
склалась, розгляд заявлених вимог
підвідомчий саме господарському суду.

З'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтуються доводи і заперечення
сторін, оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи, суд
прийшов до висновку про необхідність
задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до змісту пункту 4 частини 3
статті 129 Конституції України, ст.ст.4-3,
33 ГПК України, кожна сторона повинна
довести належними і допустимими
доказами ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Поданими позивачем доказами, визнаними
відповідачем №1 і не запереченими
належним чином відповідачем №2,
доведено обґрунтованість заявлених
вимог.

Так, приписами ст. 177 ЦК України
визначено, що об'єктами цивільних прав
є речі, у тому числі гроші та цінні
папери, інше майно, майнові права,
результати робіт, послуги, результати
інтелектуальної, творчої діяльності,
інформація, а також інші матеріальні і
нематеріальні блага.

Статтею 179 ЦК України надано
визначення, згідно з яким річчю є
предмет матеріального світу, щодо
якого можуть виникати цивільні права
та обов'язки.

У відповідності до ч. 2. ст. 184 ЦК України,
річ є визначеною родовими ознаками,
якщо вона має ознаки, властиві усім
речам того ж роду, та вимірюється
числом, вагою, мірою.

Майном як особливим об'єктом
вважаються окрема річ, сукупність
речей, а також майнові права та
обов'язки. Річ, що має лише родові
ознаки, є замінною (ст. 190 ЦК України).

З огляду на наведене, а також ст. 140 ГК
України, джерелом формування майна
суб'єктів господарювання є у т.ч.
грошові кошти.

Про визначення грошових коштів (в т.ч.
які знаходяться на банківських
рахунках) в якості різновиду майна
йдеться і у ст. 52 Закону України "Про
виконавче провадження" №606 від 21 квітня
1999 року.

Згідно з ч.1 ст. 334 ЦК України, право
власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Зокрема, за договором комісії одна
сторона (комісіонер) зобов'язується за
дорученням другої сторони (комітента)
за плату вчинити один або кілька
правочинів від свого імені, але за
рахунок комітента (ст. 1011 ЦК України).

Відповідно до п.1.4 укладеного між
підприємцем ОСОБА_1 та підприємцем
ОСОБА_2 договору комісії від 12 серпня 2013
року, право власності на передані
відповідачу №1 грошові кошти до нього
не переходило, а продовжувало
залишатись за позивачем.

Крім того, підпункт 14.1.202 п.14.1 ст. 14
Податкового кодексу України, визначає
передання товару в межах договору
комісії як операцію, яка не передбачає
передачі прав власності.

Тому, відповідно до п.п. 136.1.19. п.136.1. ст. 136
ПК України, кошти або вартість майна, що
надходять комісіонеру (повіреному,
агенту тощо) в межах договорів комісії,
для визначення об'єкта оподаткування
не враховуються.

В силу п.п.153.4.1.,153.4.2 п.153.4 ст. 153 ПК
України, з урахуванням особливостей,
установлених цим розділом, не
включаються в дохід і не підлягають
оподаткуванню кошти або майно,
залучені чи надані платником податку у
зв'язку з залученням або наданнями
платником податку коштів або майна на
підставі договору комісії.

За змістом ч.2 п.137.1 ПК України, дохід від
надання послуг та виконання робіт (у
т.ч. за договором комісії) визнається за
датою складення акта або іншого
документа, оформленого відповідно до
вимог чинного законодавства, який
підтверджує виконання робіт або
надання послуг.

Зважаючи на положення договору комісії
від 12 серпня 2013 року, невиконання
відповідачем №1 його умов та приписи
перелічених норм, право власності на
передані ОСОБА_1 116950 грн. у ОСОБА_2 не
виникало. Вказані кошти і далі належали
позивачу.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику
Європейського суду з прав людини як
джерело права.

Згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, ратифікованого
Законом України від 17.07.97 року N 475/97-ВР,
кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.

Статтею 15 Цивільного кодексу України
встановлено, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Одним із способів
захисту цих прав та інтересів, зокрема,
може бути визнання права.

Стаття 41 Конституції України гарантує
кожному право володіти, користуватися
і розпоряджатися своєю власністю.

Зміст права власності полягає у праві
власника володіти, користуватись та
розпоряджатись майном (ст. 317 ЦК
України).

При цьому, володіння означає
можливість мати майно у своєму
безпосередньому віданні та у сфері
свого господарського чи іншого впливу.

Право користування - це юридично
закріплена можливість особи
користуватись майном, використовувати
його корисні можливості.

В силу ст. 392 ЦК України, позов про
визнання права власності на майно
необхідний позивачеві тоді, коли у
інший спосіб створюється неможливість
реалізації ним свого права власності,
бодай через сумніви щодо такого права у
інших осіб.

Зазначена правова позиція знайшла своє
відображення у судовій практиці (серед
іншого див. постанову Вищого
господарського суду України від 09
жовтня 2012 року у справі №5005/3756/2011).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
виконавче провадження", виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

У процесі здійснення виконавчого
провадження, статті 11, 52 Закону України
"Про виконавче провадження" надають
державному виконавцю право накладати
арешт на кошти та інше майно саме
боржника. Зокрема на кошти, які
перебувають на рахунках і вкладах у
банках, інших фінансових установах, на
рахунки в цінних паперах, а також
опечатувати каси, приміщення і місця
зберігання грошей.

Разом з тим, за ч.1 ст.60 Закону України
"Про виконавче провадження" особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

Як зазначалось вище, поняття "майно"
включає в себе і "кошти". Тому арешт,
згідно з ст. 60 названого Закону може
бути знятий і з коштів за рішенням суду
у всіх випадках незавершеного
виконавчого провадження (постанова
Вищого господарського суду України від
17 грудня 2013 року у справі №5011-16/11450-2012).

У разі прийняття судом рішення про
зняття арешту з майна арешт з майна
знімається за постановою державного
виконавця не пізніше наступного дня,
коли йому стало відомо про такі
обставини. Копія постанови про зняття
арешту з майна надсилається боржнику
та органу (установі), якому була
надіслана для виконання постанова про
накладення арешту на майно боржника
(частина друга цієї статті).

Враховуючи перелічене, зважаючи на те,
що заявлений позов відповідає
визначеним законом способам захисту
права власності, встановлення судом
факту не вибуття спірного майна з
власності підприємця ОСОБА_1, заявлені
вимоги про визнання такого права на
грошові кошти в сумі 116950 грн. та зняття
з них арешту підлягає задоволенню.

При цьому, суд критично оцінює
посилання відповідача №2 на дотримання
органом ДВС порядку накладення арешту
на спірне майно, оскільки
правомірність дій державного
виконавця не було предметом судового
дослідження.

А для задоволення позову в порядку ст. 60
Закону України "Про виконавче
провадження" достатньо встановлення
судом факту приналежності
арештованого майна (коштів) не боржнику
за виконавчим провадженням, а позивачу
у такому спорі.

Крім того, відповідно до постанови
пленуму Вищого господарського суду
України № 9 від 17 жовтня 2012 року "Про
деякі питання практики виконання
рішень, ухвал, постанов господарських
судів України" у разі, коли заперечення
проти арешту (опису) майна, які не
пов'язані зі спором про право на це
майно, а стосуються лише порушень вимог
виконавчого провадження з боку органів
державної виконавчої служби, то їх слід
розглядати за правилами статті 1212 ГПК.

Відповідно до ст.ст. 44,49 ГПК України,
Закону України "Про судовий збір",
враховуючи предмет спору та виникнення
спірних правовідносин з вини
підприємця ОСОБА_2, судовий збір
відшкодовується позивачу за рахунок
відповідача №1.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 1, 2, 4-3, 12, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

1. Визнати за суб'єктом підприємницької
діяльності - фізичною особою ОСОБА_1
(АДРЕСА_1, ін. номер НОМЕР_1) - право
власності на майно (грошові кошти) в
сумі 116 950 грн., що знаходились на
поточному рахунку НОМЕР_3 в
Тернопільській філії ПАТ "КБ
"ПриватБанк",МФО 338783, який був відкритий
на ім'я фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 (АДРЕСА_2 ін. номер - НОМЕР_2).

2. Зняти арешт з майна (грошових коштів)
в сумі 116 950 грн., внесених на поточний
рахунок НОМЕР_3 в Тернопільській філії
ПАТ "КБ "ПриватБанк", МФО 338783, який був
відкритий на ім'я фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2 ін. номер -
НОМЕР_2).

3. Стягнути з Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_2
(АДРЕСА_2 ін. номер - НОМЕР_2) на користь
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ін. номер НОМЕР_1) - 2 339
грн. судового збору.

Видати наказ.

Дата підписання: 29 квітня 2014 року

Суддя
І.П. Шумський