ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

15 травня 2014 р. Справа №
902/447/14

Господарський суд Вінницької області в
складі

головуючого судді Тісецького С.С.,

при секретарі судового засідання Кучер
Р.П.,

розглянувши в приміщенні суду справу

за позовом: публічного акціонерного
товариства "Укртелеком" (, 21050, м. Вінниця, вул. Соборна, 8)

до: Ладижинської виправної колонії № 39
(, 24324, с. Губник, вул.
Гранітна, 5, Вінницька область)

про стягнення заборгованості за надані
послуги в сумі 4 749,74 грн.

представники сторін:

від позивача : Камзалова О.В. - за
довіреністю

від відповідача : не з'явився

ВСТАНОВИВ :

Публічне акціонерне товариство
"Укртелеком" 09.04.2014 року звернулося в
господарський суд Вінницької області з
позовом до Ладижинської виправної
колонії № 39 про стягнення
заборгованості за надані послуги в
сумі 4 749,74 грн..

Ухвалою суду від 10.04.2014 року порушено
провадження за вказаним позовом у
справі № 902/447/14 з призначенням до
розгляду в судовому засіданні на 22.04.2014
року., однак з огляду на неявку
представника відповідача та
неподанням витребуваних доказів,
ухвалою суду від 22.04.2014 року відкладено
розгляд справи на 13.05.2014 року.

За клопотанням представника позивача
було оголошено перерву в судовому
засіданні з призначенням слухання на
15.05.2014 року для підтвердження часткової
сплати відповідачем боргу та уточнення
розміру позовних вимог.

На визначену дату 15.04.2014 року в судове
засідання з'явився представник
позивача.

Про час та місце розгляду справи
відповідач повідомлений належним
чином, що підтверджується розпискою
від 13.05.2014 року.

При цьому, представником відповідача
13.05.2014 року було подано клопотання про
розгляд справи в наступному судовому
засіданні за її відсутності.

Відсутність представника відповідача
в судовому засіданні не перешкоджає
розгляду справи по суті.

Враховуючи вищевикладене суд вважає,
що вжив всі залежні від нього заходи
для повідомлення відповідача належним
чином про час і місце розгляду судової
справи.

З урахуванням наведеного, справа
слухається за наявними у ній
матеріалами, відповідно до ст. 75 ГПК
України.

В судовому засіданні від представника
позивача надійшла заява про зменшення
розміру позовних вимог № 20-2151 від 15.05.2014
року згідно якої позивач просить
стягнути з відповідача 2 441,25 грн. -
основного боргу, 28,46 грн. - пені, 160,34 грн.
- інфляційних збитків та 73,16 грн. - 3%
річних.

В ході розгляду справи по суті,
представник позивача, підтримала
позовні вимоги в повному обсязі з
підстав та за обставин, вказаних в
позові з урахуванням заяви про
зменшення розміру позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
надавши юридичну оцінку поданих до
справи доказів, суд з'ясував наступне.

28.12.2006 року між відкритим акціонерним
товариством "Укртелеком" (підприємство
зв'язку) та Ладижинською виправною
колонією № 39 (споживач) укладено
типовий договір про надання послуг
електрозв'язку № 229 на таких умовах.

Підприємство зв'язку надає послуги
електрозв'язку перераховані в додатку
№ 1 і безплатні послуги перераховані в
додатку № 2 (п. 1).

Підприємство зв'язку зобов'язане
забезпечувати безперебійне і якісне
надання послуг телефонного зв'язку (п.п.
2.1, 2.1.1).

Споживач зобов'язаний своєчасно
вносити плату за користування
телефоном, міжміські та міжнародні
телефонні розмови, подані в кредит
телеграми та інші послуги надані по
телефону (п.п. 3.2, 3.2.8).

Послуги, які надаються підприємством
зв'язку, оплачуються за тарифами
затвердженими згідно з чинним
законодавством (п. 4.1).

Споживач сплачує послуги
електрозв'язку за спільною погодженою
системою оплати - авансова з поданням
рахунків (п. 4.2).

Споживач повинен своєчасно оплачувати
надані послуги. Розрахунок абонплати
за користування місцевим телефонним
зв'язком здійснюється за сталою (без
почасової оплати) або за змінною (з
почасовою) величиною, якщо остання
передбачена технічними можливостями
обладнання АТС (п. 4.3).

У разі застосування авансової системи
оплати, споживач для одержання послуг
електрозв'язку проводить щомісячно до
20-го числа поточного місяця попередню
оплату їх вартості в розмірі не менше
суми послуг, наданих у попередньому
розрахунковому періоді з подальшим
перерахунком (до 10 числа місяця, що
настає після розрахункового періоду),
виходячи з фактично наданих послуг (п.
4.6).

Цей договір набирає чинності з дня
підписання і діє п'ять років (7.1).

Якщо за місяць до закінчення терміну
дії договору жодна із сторін не
повідомила про його припинення, то
договір вважається дійсним на той же
термін (п. 7.2).

Додатком № 1 до даного договору
затвердженні послуги електрозв'язку,
які надаються споживачеві.

На виконання умов даного договору,
позивачем надано відповідачу послуги
зв'язку на загальну суму 5 359,91 грн., що
підтверджується рахунками-актами за
телекомунікаційні послуги, а саме :

- № 001062.4.2013. за квітень 2013 року на
суму 599,21 грн.;

- № 001062.5.2013. за травень 2013 року на
суму 527,81 грн.;

- № 001062.6.2013. за червень 2013 року на
суму 649,21 грн.;

- № 001062.7.2013. за липень 2013 року на
суму 731,62 грн.;

- № 001062.8.2013. за серпень 2013 року на
суму 609,20 грн.;

- № 001062.9.2013. за вересень 2013 року на
суму 461,81 грн.;

- № 001062.10.2013. за жовтень 2013 року на
суму - 66,19 грн.;

- № 001062.11.2013. за листопад 2013 року на
суму 461,81 грн.;

- № 001062.12.2013. за грудень 2013 року на
суму 461,81 грн.;

- № 001062.1.2014. за січень 2014 року на
суму 461,81 грн.;

- № 001062.2.2014. за лютий 2014 року на
суму 461,81 грн..

В даних рахунках зазначено договір № 229
від 28.12.2006 року.

Відповідач за надані послуги
розрахувався частково, зокрема за
квітень 2013 року сплачено кошти у сумі 2
486,26 грн. та за серпень 2013 року сплачено
1000,00 грн., що підтверджується
банківською випискою (а.с. 49).

Також згідно платіжного доручення № 99
від 26.03.2014 року відповідачем було
сплачено позивачу кошти у сумі 2 000,00
грн. із призначенням платежу : оплата за
послуги зв'язку згідно рахунку №
001062 від 17.03.2014 року.

Як вбачається з письмового пояснення
позивача б/н від 18.04.2014 року, відповідач
станом на 01.04.2013 року мав
заборгованість перед позивачем у
розмірі 2 502,28 грн..

Відповідно до договору про надання
телекомунікаційних послуг № 229 від
28.12.2006 року ВАТ "Укртелеком" в особі
Центру телекомунікаційних послуг м.
Вінниці Вінницької філії ВАТ
"Укртелеком" за період з квітня 2013 року
по березень 2014 року надало відповідачу
телекомунікаційних послуг на суму 5 359,91
грн., що підтверджується рахунками.

Відповідач провів часткову оплату
наданих послуг на загальну суму 3 420,94
грн. основного боргу та 65,32 грн. пені
(всього 3 486,26 грн.), що підтверджується
банківськими виписками.

Таким чином сума боргу Ладижинської
виправної колонії № 39 перед Вінницькою
філією товариства "Укртелеком" за
період з квітня 2014 року по березень 2014
року становить 4 441,25 грн. (2 502,28 грн. -
борг на початок періоду станом на 01.04.2013
року + 5359,91 грн. - надані послуги за
період з 01.03.2013 року по 01.03.2014 року - 3 420,94
грн. - оплата послуг за даний період = 4
441,25 грн.).

Крім того, позивачем було надано суду
письмове пояснення (вх. № 08-46/4454/14 від
13.05.2014 року), наступного змісту.

За період з квітня 2013 р. по березень 2014
р. відповідачу було надано
телекомунікаційних послуг згідно
виставлених рахунків на загальну суму 7
862,19 грн., враховуючи борг на початок
періоду 2 502,28 грн. та оплати в сумі 2 486, 26
грн. та 934,68 грн.. Але здійснивши
перерахунок із врахуванням оплати в
сумі 2 486,26 грн. із призначенням платежу
за квітень 2013 р., борг на початок
періоду на квітень 2013 р. становить 16,02
грн.. Кожного місяця відповідачу були
здійсненні нарахування за надані
телекомунікаційні послуги згідно
виставлених рахунків. Здійснивши
калькуляцію цих сум, додавши щомісячні
рахування до суми, яка була на початку
періоду позивач вийшов на суму 7 862, 19
грн.. Тобто 2
502,28+599,21+527,81+649,21+731,62+609,2+461,81-66,19+461,81+461,81+461,
81+461,81 = 7 862,19 грн..

З врахуванням встановлених обставин,
суд дійшов таких висновків.

В силу п.1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України, підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Як вбачається з матеріалів справи, між
позивачем та відповідачем виникли
правовідносини щодо надання послуг
електрозв'язку та їх оплати.

Згідно ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу
України, за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного
кодексу України, якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 905 Цивільного кодексу
України, передбачено, що строк
договору про надання послуг
встановлюється за домовленістю сторін,
якщо інше не встановлено законом або
іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.1 ст. 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Таке ж положення містить і ч. 1 ст.173
Господарського кодексу України, в якій
зазначено, що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ч.1, ч. 2 ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом. Кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння заміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Стаття 629 Цивільного кодексу України
вказує, що договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

В силу ч. 2 ст. 4-3 ГПК України, сторони та
інші особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

Згідно ч.1 ст. 32 ГПК України, доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

За змістом статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 34, 43 ГПК України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

В силу п. 2.5 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" № 18
від 26 грудня 2011 року, будь-які подані
учасниками процесу докази (в тому
числі, зокрема, й стосовно інформації у
мережі Інтернет) підлягають оцінці
судом на предмет належності і
допустимості. Вирішуючи питання щодо
доказів, господарські суди повинні
враховувати інститут допустимості
засобів доказування, згідно з яким
обставини справи, що відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Що ж до належності
доказів, то нею є спроможність
відповідних фактичних даних містити
інформацію стосовно обставин, які
входять до предмета доказування з
даної справи. Суд обґрунтовує своє
рішення лише тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно п. 1.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" № 14
від 17 грудня 2013 року, грошовим, за
змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України), є
виражене в грошових одиницях
(національній валюті України чи в
грошовому еквіваленті в іноземній
валюті) зобов'язання сплатити гроші на
користь іншої сторони, яка, відповідно,
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке
зобов'язання, що складається в тому
числі з правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій кореспондує
обов'язок боржника сплатити гроші на
користь кредитора. Зокрема, грошовим
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона зобов'язана
оплатити поставлену продукцію,
виконану роботу чи надану послугу в
грошах, а друга сторона вправі вимагати
від першої відповідної оплати, тобто в
якому передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору.

Як встановлено судом, 28.12.2006 року між
відкритим акціонерним товариством
"Укртелеком" та Ладижинською виправною
колонією № 39 укладено типовий договір
про надання послуг електрозв'язку № 229,
згідно якого позивачем за період з
квітня 2013 року по березень 2014 року
надано відповідачу послуги
електрозв'язку на загальну суму 5 359,91
грн., що підтверджується вказаними вище
рахунками-актами за телекомунікаційні
послуги.

Відповідачем згідно банківської
виписки та платіжного доручення № 99
від 26.03.2014 року за надані послуги
сплачено кошти у сумі 3 486,26 грн. та кошти
у сумі 2000,00 грн..

За змістом позовної заяви та
письмового пояснення позивача,
відповідачу було наданого послуги
зв'язку на загальну суму 7 862,19 грн., яка
складається із боргу на початок
періоду у сумі 2 502,28 грн. та наданих
послуг за квітень 2013 року-березень 2014
року в сумі 5 359,91 грн..

Згідно письмового пояснення позивача
б/н від 18.04.2014 року, із сплаченої
відповідачем суми коштів в розмірі 3
486,26 грн., 3 420, 94 грн. було зараховано в
рахунок погашення основного боргу та
65,32 грн. - в рахунок погашення пені.

Таким чином, утворилася сума основного
боргу в розмірі 4 441,25 грн. (7 862,19 грн. - 3420,
94 грн.).

Разом з тим, беручи до уваги, сплату
відповідачем коштів в сумі 2 000,00 грн.,
сума основного боргу склала 2 441,25 грн. (4
441,25 грн. - 2 000,00 грн.), що підтверджується
відповідачем у письмовому поясненні,
яке надано суду супровідним листом №
7/1688 від 12.05.2014 року.

З врахуванням викладеного, сума
основного боргу складає 2 441,25 грн., яку
просить стягнути позивач з відповідача
згідно заяви про зменшення розміру
позовних вимог № 20-2151 від 15.05.2015 року.

Згідно ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач
вправі до прийняття рішення по справі
збільшити розмір позовних вимог за
умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу, в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог.

Пунктом 3.10 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" № 18
від 26 грудня 2011 року, визначено, що
передбачені частиною четвертою статті
22 ГПК права позивача збільшити або
зменшити розмір позовних вимог,
відмовитись від позову можуть бути
реалізовані до прийняття рішення судом
першої інстанції. Під збільшенням або
зменшенням розміру позовних вимог слід
розуміти відповідно збільшення або
зменшення кількісних показників за
тією ж самою вимогою, яку було заявлено
в позовній заяві. Згідно з частиною
третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує
позивач. Отже, у разі прийняття судом
зміни (в бік збільшення або зменшення)
кількісних показників, у яких
виражається позовна вимога, має місце
нова ціна позову, виходячи з якої й
вирішується спір, - з обов'язковим
зазначенням про це як у вступній, так і
в описовій частині рішення. При цьому
питання щодо повернення зайво
сплаченої суми судового збору у зв'язку
із зменшенням позовних вимог
вирішується господарським судом на
загальних підставах і в порядку,
визначеному законодавством.

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу
України, учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. У разі якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.
Не вважаються такими обставинами,
зокрема, порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника,
відсутність на ринку потрібних для
виконання зобов'язання товарів,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Слід зазначити, що відсутність
бюджетних коштів не є підставою для
звільнення від відповідальності за
порушення договірного зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
15.05.2012 № 11/446 та в рішенні Європейського
суду з прав людини у справі "Терем ЛТД,
Чечеткін та Оліус проти України" від
18.10.2005 року.

Відповідачем доказів щодо повного
проведення розрахунків з позивачем
суду не надано.

З огляду на викладене, позовні вимоги
позивача про стягнення основного боргу
з відповідача в розмірі 2 441,25 грн.
підлягає задоволенню в повному обсязі.
Обґрунтованість та правомірність
заявлених позивачем вимог
підтверджуються наданими та
дослідженими судом письмовими
доказами наявними у матеріалах справи.

Крім того, як вбачається із розрахунку
суми заборгованості (а.с. 52-53) та заяви
про зменшення розміру позовних вимог,
позивачем нараховано до стягнення з
відповідача за прострочення сплати
боргу 28,46 грн. - пені, 160,34 грн. -
інфляційних витрат та 73,16 грн. - 3%
річних.

Пунктом 5.8 договору № 229 від 28.12.2006 року,
позивач та відповідач узгодили, що у
разі неоплати за надані послуги
електрозв'язку понад установлений
термін (з 21 числа місяця, що настає
після розрахункового періоду),
споживач сплачує пеню, яка
обчислюється від вартості неоплачених
послуг у розмірі облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період за який нараховується пеня.

Даний пункт договору узгоджується із ч.
2 ст. 36 Закону України "Про
телекомунікації", якою передбачено, що
у разі затримки плати за надані
оператором, провайдером
телекомунікаційні послуги споживачі
сплачують пеню, яка обчислюється від
вартості неоплачених послуг у розмірі
облікової ставки Національного банку
України, що діяла в період, за який
нараховується пеня.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України визначено, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

В силу п. 3 ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу
України, у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Частина 1 ст. 230 Господарського кодексу
України визначає, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України, пеня нараховується
протягом шести місяців від дня коли
зобов'язання мало бути виконане.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 Цивільного
кодексу України, якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Позивачем проведено нарахування пені
із застосуванням облікової ставки
Національного банку України. Обмеження
максимального розміру пені за
порушення грошових зобов'язань
встановлено Законом України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
відповідно до якого: платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін (ст. 1);
розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня (ст.3).

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України, боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Слід зазначити, що 3 % річних не є
санкцією, а виступає способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення
грошових коштів унаслідок інфляційних
процесів та отриманні компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові, а тому
ці кошти нараховуються незалежно від
вини боржника та незалежно від сплати
ним неустойки (пені) за порушення
виконання зобов'язання. Окрім того,
якщо сторони в договорі не передбачили
сплату процентів річних та їх розмір,
підлягають сплаті три проценти річних
від простроченої суми за весь час
прострочення.

Суд, перевіривши наданий розрахунок
заборгованості за допомогою
інформаційно-пошукової системи "Ліга :
Закон", дійшов висновку, що нараховані
суми коштів відповідають обставинам
справи та наданим доказам.

Разом з тим, сума 3 % річних, яка
нарахована за періоди зазначені у
розрахунку (а.с. 53) становить 73,14 грн.
(1,51 + 2,90 + 4,41 + 6,41 + 7,19 + 0,36 + 6,54 + 6,38 + 7,76 + 8,65 +
10,11 + 10,92), а не 73,16 грн., як вказано
позивачем, в зв'язку з чим в частині
стягнення 3 % річних в сумі 0,02 грн. слід
відмовити як невірно нарахована.

З огляду на викладене, оскільки
відповідач не здійснив оплату наданих
послуг електрозв'язку у повному обсязі
у встановлений термін згідно умов
договору № 229 від 28.12.2006 року, то він
відповідно з вимогами цивільного та
господарського кодексів є боржником,
що прострочив, а тому наявні підстави
для задоволення вимог про стягнення з
нього на користь позивача 28,46 грн. -
пені, 160,34 грн. - інфляційних витрат та
73,14 грн. - 3% річних.

Згідно п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 7 Закону України
"Про судовий збір", сплачена сума
судового збору повертається за ухвалою
суду в разі зменшення розміру позовних
вимог або внесення судового збору в
більшому розмірі, ніж встановлено
законом. У випадках, установлених
пунктом 1 частини першої цієї статті,
судовий збір повертається в розмірі
переплаченої суми; в інших випадках,
установлених частиною першою цієї
статті, - повністю.

З огляду на вказане та беручи до уваги,
що позивачем сплачено судовий збір за
мінімальною ставкою в сумі 1 827,00 грн.,
підстави для повернення судового збору
в зв'язку із зменшенням розміру
позовних вимог відсутні.

Судові витрати зі сплати судового
збору підлягають покладенню на
відповідача пропорційного сумі
задоволених позовних вимог, відповідно
до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-2 - 4-4, 32 - 34, 43, 49, 82, 84, 85,
115, 116 Господарського процесуального
кодексу України, -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Ладижинської виправної
колонії № 39 (, 24324, с.
Губник, вул. Гранітна, 5, Вінницька
область, р/р 0002 у Головному
управлінні Державного казначейства
України у Вінницькій області, МФО 802015)
на користь публічного акціонерного
товариства "Укртелеком" (, 21050, м. Вінниця, вул. Соборна,
8, р/р № 260077394 в ВОД ПАТ "Райффайзен банк
Аваль", МФО 302247) 2 441,25 грн. - основного
боргу, 28,46 грн. - пені, 160,34 грн. -
інфляційних витрат, 73,14 грн. - 3% річних
та 1 826,98 грн. - відшкодування витрат
пов'язаних зі сплатою судового збору.

3. Відмовити в частині позовних вимог
щодо стягнення 3 % річних в сумі 0,02 грн..

4. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

5. Копію рішення направити відповідачу
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення.

Повне рішення складено 19 травня 2014 р.

Суддя
Тісецький С.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу (24324, с. Губник, вул.
Гранітна, 5, Вінницька область)