ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29.04.2014
Справа № 905/1700/14

за позовом Комунальної установи
«Лікувально-профілактичний заклад
міська клінічна лікарня № 2
«Енергетик» м. Донецька»

до Виконавчого комітету Донецької
міської ради

про визнання права власності.

Суддя Говорун О.В.

Представники:

від позивача - Горожанкин Ю.К.,
довіреність від 06.02.2014;

від відповідача - не з'явився.

Комунальна установа
«Лікувально-профілактичний заклад
міська клінічна лікарня №2 «Енергетик»
м. Донецька» (далі - позивач) звернулась
до господарського суду Донецької
області з позовом до Виконавчого
комітету Донецької міської ради (далі -
відповідач) про визнання комунальною
власністю гаражу.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що гараж був
самочинно побудований позивачем в 2004
році на земельній ділянці, наданій
позивачу в постійне користування.
Позивач звернувся до відповідача з
заявою про надання йому в користування
вже побудованого гаражу. Відповідачем
було прийнято рішення, яким, зокрема,
був закріплений за позивачем на праві
оперативного управління зазначене
майно. За вказаних обставин, позивач
просить визнати комунальною власністю
зазначений гараж.

Відповідач у листах №01/15-1757вих від
10.04.2014 та №01/15-1984вих від 28.04.2014 проти
задоволення позовних вимог не
заперечує та просить суд розглянути
справу без участі свого представника.

Суд, заслухавши представника позивача,
дослідивши письмові докази у судовому
засіданні, встановив наступні факти та
відповідні ним правовідносини.

Позивач є комунальною організацією зі
статусом юридичної особи, що
підтверджується довідкою з Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України серія АА № 547586,
дата первинної державної реєстрації
23.01.1997 (а.с.9).

Рішенням відповідача №445/1 від 18.09.2002
«Про реєстрацію статуту Комунальної
установи «Лікувально-профілактичний
заклад міська клінічна лікарня № 2
«Енергетик» м. Донецька» було
вирішено зареєструвати статут
позивача (а.с.8).

Відповідно до п.1.1 загальних положень
статуту позивача, затвердженого
розпорядженням Донецького міського
голови №729 від 05.07.2007, позивач є
самостійним закладом охорони здоров'я
і призначений для надання медичної
допомоги населенню (а.с.10-14).

Згідно з п.1.3 загальних положень
статуту позивача, у своїй діяльності
позивач підпорядковується управлінню
охорони здоров'я Донецької міської
ради м. Донецька.

Частиною 1 статті 5 статуту позивача
встановлено, зокрема, що власником
майна є Донецька міська рада.

Відповідно до частини 2 статті 5 статуту
позивача, майно позивача належить
позивачу на правах оперативного
управління.

Згідно висновку про проведення
технічного обстеження будівельних
конструкцій будівлі гаражу (літера И-1
по тех. паспорту), розташованого за
адресою: вул. Доненерго, 23 «а» у
Будьоннівському районі м. Донецька від
13.09.2013, виконаного Дочірнім
підприємством «Науково-дослідний та
проектний інститут «Донецький
Промбудндіпроект», встановлена
відповідність технічного стану
будівлі гаражу вимогам надійної та
безпечної експлуатації (а.с.16-27).

Будівля гаражу, як зазначає позивач,
побудована у 2004 році на земельній
ділянці, яка, відповідно до рішення
відповідача №338/10 від 17.12.1997 (а.с.30)
надана позивачу в постійне
користування для розміщення існуючих
будівель і споруд лікарні, що
підтверджується Державним актом на
право постійного користування землею
(а.с.28) та довідкою № 05-19-24853 Головного
управління Державного земельного
кадастру у Донецькій області (а.с.31).

Позивач звернувся до відповідача з
заявою про надання йому в користування
вже побудованого гаражу, відповідач
розпорядженням №1127 від 04.12.2013 «Про
закріплення об'єктів нерухомості за
Комунальною установою
«Лікувально-профілактичний заклад
міська клінічна лікарня № 2
«Енергетик» м. Донецька» на праві
оперативного управління»
розпорядився, зокрема, закріпити за
позивачем на праві оперативного
управління зазначене нерухоме майно
(а.с.32).

Відповідно до додатку до розпорядження
відповідача №1127 від 04.12.2013, гараж (5
боксів та нежитлове приміщення для
крупногабаритних машин), розташований
за адресою: вул. Доненерго, 23 «а» у
Будьоннівському районі м. Донецька, був
закріплений за позивачем на праві
оперативного управління (а.с.33-34).

Частиною 1 ст. 316 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

За змістом ст. 319 ЦК України, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону. Діяльність власника може бути
обмежена чи припинена або власника
може бути зобов'язано допустити до
користування його майном інших осіб
лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним і ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України
передбачено, що житловий будинок,
будівля, споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без належного
дозволу чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Згідно з ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу
власника (користувача) земельної
ділянки суд може визнати за ним право
власності на нерухоме майно, яке
самочинно збудоване на ній, якщо це не
порушує права інших осіб.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

При цьому право на пред'явлення такого
позову належить виключно власнику
майна.

Відповідно до ст. 327 ЦК України у
комунальній власності є майно, у тому
числі грошові кошти, яке належить
територіальній громаді. Управління
майном, що є у комунальній власності,
здійснюють безпосередньо
територіальна громада та утворені нею
органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1 ст.133 Господарського
кодексу України (далі - ГК України),
основу правового режиму майна
суб'єктів господарювання, на якій
базується їх господарська діяльність,
становлять право власності та інші
речові права - право господарського
відання, право оперативного
управління.

Згідно з частинами 1,2 статті 137 ГК
України, правом оперативного
управління визнається речове право
суб'єкта господарювання, який володіє,
користується і розпоряджається майном,
закріпленим за ним власником
(уповноваженим ним органом) для
здійснення некомерційної
господарської діяльності, у межах,
встановлених цим Кодексом та іншими
законами, а також власником майна
(уповноваженим ним органом). Власник
майна, закріпленого на праві
оперативного управління за суб'єктом
господарювання, здійснює контроль за
використанням і збереженням
переданого в оперативне управління
майна безпосередньо або через
уповноважений ним орган і має право
вилучати у суб'єкта господарювання
надлишкове майно, а також майно, що не
використовується, та майно, що
використовується ним не за
призначенням.

Отже, спірне майно перебуває у
позивача на праві оперативного
управління, яке було йому передано
відповідачем.

Позивач не довів, що він є особою, яка
відповідно до зазначеного вище
законодавства, має право на звернення
до суду з вимогою про визнання права
комунальної власності на майно, а
відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України, суд
може визнати право власності на
нерухоме майно, яке самочинно
збудоване на ній, саме за власником
(користувачем) земельної ділянки, якщо
це не порушує права інших осіб.

Враховуючи вищевикладене, відсутні і
підстави для ствердження про
оспорювання або невизнання права
власності позивача відповідачем.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України), кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Водночас, судом зазначається, що, на
підставі ст. 38 ГПК України,
господарський суд витребовує докази за
наявності відповідного клопотання, у
разі неможливості самостійно надати
докази сторонами.

Згідно ч.1 ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд вважає позовні
вимоги такими що задоволенню не
підлягають.

Господарські витрати розподілити
відповідно до ст.49 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не було скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів, через
господарський суд, який розглянув
справу.

Повне рішення складено 05 травня 2014
року.

Суддя
О.В.
Говорун