ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2014 р.
Справа № 922/44/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя
Гребенюк Н. В. , суддя Потапенко В.І.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників:

позивача - Федорової Ю.О. за довіреністю
б/н від 14.04.2014 р.

відповідача - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Яблуневий
дар", с. Городок, Львівська область (вх.
№619 Х/3) на рішення господарського суду
Харківської області від 10.02.14 у справі
№ 922/44/14

за позовом Приватного акціонерного
товариства "САДОВОД", с. Садовод
Великобурлуцький район, Харківська
область

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Яблуневий дар", с.
Городок, Львівська область

про стягнення 100739,96 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ПрАТ "Садовод", звернувся до
господарського суду з позовом до про
стягнення з ТОВ "Яблуневий Дар" в особі
Харківської філії ТОВ "Яблуневий Дар"
100739,96 грн., з яких 75964,20 грн. основного
боргу, штраф в розмірі 30% в сумі 22789,26
грн., пеня в розмірі 1190,45 грн., 3% річних в
розмірі 274,72 грн., відсотки за
користування грошовими коштами в
розмірі облікової ставки НБУ в сумі 595,23
грн.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 10 лютого 2014
року у справі № 922/44/14 (суддя Суярко Т.Д.)
позов задоволено частково. Стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Яблуневий дар" на
користь Приватного акціонерного
товариства "Садовод" заборгованість за
договором в розмірі 75964,20 грн., штраф в
розмірі 22789,26 грн., пеню в розмірі 1190,45
грн., 3% річних в розмірі 274,72 грн.,
судовий збір в розмірі 2004,38 грн. В
частині стягнення відсотків за
користування грошовими коштами в
розмірі облікової ставки НБУ в сумі 595,23
грн. в позові відмовлено.

Відповідач із вказаним рішенням
господарського суду першої інстанції
не погодився звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на порушення місцевим
господарським судом норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення
господарського суду Харківської
області від 10.02.2014 року у справі № 922/44/14
та прийняти нове рішення, яким зменшити
розмір штрафних санкцій, нарахованих
позивачем на 90%.

Відповідач вважає, що суд першої
інстанції не взяв до уваги норми ст. 551
ЦК України, ст. 233 ГК України та не надав
належної оцінку обставинам, які ТОВ
"Яблуневий дар" зазначив в клопотанні
про зменшення штрафних санкцій, а саме
тому, що позивачем не було надано до
суду доказів, які б підтверджували факт
спричинення позивачу збитків
внаслідок порушення відповідачем
строків оплати вартості товару.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу
з наведеними відповідачем доводами не
погоджується, вважає їх
безпідставними, просить залишити
апеляційну скаргу без задоволення,
оскаржуване рішення - без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 02.04.2014 р. за
клопотанням відповідача розгляд
апеляційної скарги відкладено на 16.04.2014
року.

Відповідач в призначене судове
засідання 16.04.2014 року свого
представника не направив, про причини
неявки суд не повідомив, про час та
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення 08.04.2014 року уповноваженій
особі Товариства з обмеженою
відповідальністю "Яблуневий дар"

Враховуючи те, що судом апеляційної
інстанції створено всі необхідні умови
для встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства, вжито заходи для
належного повідомлення учасників
судового процесу про час та місце
розгляду справи, колегія суддів вважає
за можливе розглянути справу без
участі представника відповідача за
наявними у ній матеріалами у
відповідності до статті 75
Господарського процесуального кодексу
України.

Дослідивши докази, що є у справі,
перевіривши застосування норм
матеріального та процесуального права
судом першої інстанції, обговоривши
доводи апеляційної скарги колегія
суддів апеляційного господарського
суду дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 25 вересня
2012 року між позивачем (як продавцем) та
відповідачем (як покупцем) було
укладено договір поставки № 25 (далі -
"договір поставки"). Відповідно до умов
якого продавець зобов'язується
передати у власність покупця
сільськогосподарську плодово-овочеву
продукцію (товар), у кількості
погодженій сторонами, а покупець -
прийняти та оплатити її.

Згідно п. 2.1 договору поставки ціна
кожної партії товару визначається за
домовленістю сторін відповідно до його
якості та зазначається у накладних, які
з боку продавця підписуються
директором. У разі незадовільної
якості товар повертається продавцю,
гроші перераховані за цей товар
повертаються покупцю протягом 3 днів з
моменту підписання двостороннього
акту про невідповідність якості.

Пунктом 3.2 договору поставки сторони
визначили, що право власності на товар
переходить від продавця до покупця з
моменту приймання товару на складі
покупця та підписання актів закупівлі
або накладних, або відомостей
закупівлі сільськогосподарської
продукції.

Оплата за товар здійснюється протягом 3
днів з моменту поставки товару, або
передплатою (п. 4.1 договору поставки).

Позивач стверджує, що він поставив
відповідачу товар на загальну суму
374854,90 грн., втім останній за отриманий
товар розрахувався частково, що
призвело до виникнення заборгованості
в розмірі 75964,20 грн.

В зв'язку з викладеними обставинами,
керуючись п. 5.5 договору поставки
(відповідно до якого за несвоєчасну
оплату товару за договором покупець
сплачує на користь продавця пеню в
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
за весь час прострочення платежу та
штраф в розмірі 30 % від несвоєчасно
сплаченої суми) позивач нарахував
відповідачу пеню в розмірі 1190,45 грн. та
штраф в розмірі 22789,26 грн.

Окрім того, на підставі ст. 625 ЦК України
позивач нарахував відповідачу 3% річних
в розмірі 274,72 грн., а також керуючись ст.
536 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України -
відсотки за користування грошовими
коштами в розмірі облікової ставки НБУ
- на суму 595,23 грн.

В свою чергу, відповідач визнав позовні
вимоги, але при цьому просив суд
зменшити розмір пені та 3% річних,
посилаючись на факт сплати основної
заборгованості та скрутне фінансове
становище підприємства.

Вирішуючи даний господарський спір,
суд першої інстанції на підставі
наявних у справі доказів (видаткових
накладних) визнав встановленим факт
поставки позивачем та прийняття
відповідачем в період з 26.08.2013 р. по
13.11.2013 р. товару на загальну суму 374854,90
грн.

Враховуючи, що відповідач отриманий
товар оплатив частково на суму 298890,70
грн., господарський суд також
встановив, що наявні в матеріалах
справи докази підтверджують наявність
у відповідача перед позивачем
заборгованості за договором поставки в
розмірі 75964,20 грн.

З огляду на наведене, суд дійшов
висновку, що відповідач є таким, що
прострочив виконання грошового
зобов'язання за договором поставки, а
від так і про законність та
обґрунтованість позовних вимог щодо
стягнення заборгованості за договором
поставки в розмірі 75964,20 грн.

Зважаючи на встановлений факт
прострочення відповідачем грошового
зобов'язанн з оплати вартості
поставленого за договором товару,
застосувавши положення ст.ст. 253-255, ч. 3
ст. 549, 625 ЦК України, ч. 6 статті 231 ГК
України, статтями 1, 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та ч. 6
статті 232 ГК України, суд першої
інстанції визнав позовні вимоги щодо
стягнення пені (за період з 17.11.2013 р. по
30.12.2013 р. в розмірі 1190,45 грн.), штрафу (в
розмірі 22789,26 грн.) та 3% річних (за період
з 17.11.2013 р. по 30.12.2013 р. в розмірі 274,72 грн.)
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог щодо
стягнення з відповідача 595,23 грн.
відсотків за користування грошовими
коштами в розмірі облікової ставки НБУ
судом першої інстанції відмовлено за
необґрунтованістю оскільки договором
поставки не передбачено розміру
процентів за користування
відповідачем коштами, вчасно не
сплаченими за отриманий товар. Законом
розмір відповідних процентів також не
передбачено.

З приводу заяви відповідача про
зменшення розміру штрафних санкцій на
90 %, місцевий господарський суд
відмовив в її задоволенні, виходячи з
того, що в даному випадку, враховуючи
майновий стан сторін, інтереси обох
сторін, суд не вбачає підстав для
зменшення пені, оскільки відповідачем
не надано доказів в підтвердження та
обґрунтування винятковості обставин, з
якими закон, а саме норми 83 ГПК України
пов'язують можливість зменшення
нарахованих позивачем штрафних
санкцій.

Таким чином, місцевий господарський
суд задовольнив позовні вимоги
позивача в частині стягнення з
відповідача заборгованість за
договором в розмірі 75964,20 грн., штрафу в
розмірі 22789,26 грн., пені в розмірі 1190,45
грн., 3% річних в розмірі 274,72 грн.

Повторно переглядаючи справу,
здійснивши оцінку обставинам справи та
правомірності застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права до даних
правовідносин, колегія суддів
погоджується з висновками, викладеними
в рішенні суду, оскільки вони
відповідають обставинам справи та
наявним матеріалами, що є у справі, їм
дана правильна та повна правова оцінка.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Обов'язок доказування відповідно до
приписів статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
розподіляється між сторонами виходячи
з того, хто посилається на певні
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги та заперечення.

Відповідач в апеляційній скарзі факт
прострочення оплати товару та розмір
нарахованих позивачем пені та 3%
річних будь-якими доказами не
спростовує, але посилається на те, що
судом не було надано належної оцінки
доводам відповідача та наявності
підстав для застосуванні ст. 551 ЦК
України, ст. 233 ГК України, посилаючись
на те, що позивачем не було надано до
суду доказів, які б підтверджували факт
спричинення позивачу збитків
внаслідок порушення відповідачем
строків оплати вартості товару.

З приводу наведених відповідачем
доводів колегія суддів зазначає
наступне.

Положеннями ч.І ст. 216 Господарського
кодексу України визначено, що учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбаченому
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

За ст. 230 Господарського кодексу
України штрафними санкціями у цьому
Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно ч. 1, 3 статті 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 статті 550 Цивільного
кодексу України неустойкою право на
неустойку виникає незалежно від
наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання.

П. 5.5 договору поставки передбачено, що
за несвоєчасну оплату товару за
договором покупець сплачує на користь
продавця пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ за весь час
прострочення платежу та штраф в
розмірі 30 % від несвоєчасно сплаченої
суми.

Здійснивши перевірку наданого
позивачем розрахунку щодо стягнення з
відповідача пені, з урахуванням дат
проведених відповідачем проплат,
колегія суддів вважає правомірним її
нарахування за період з з 17.11.2013 р. по
30.12.2013 р. в розмірі 1190,45 грн., а також
штрафу в розмірі 22789,26 грн., оскільки
таке нарахування відповідає умовам
договору та не суперечить вимогами
чинного законодавства.

Також, враховуючи доведеність факту
порушення відповідачем зобов'язання за
договором з оплати поставленого
позивачем товару, позовні вимоги
позивача щодо стягнення з відповідача
3% річних в розмірі 274,72 грн. за вказаний
період, є правомірними, як такі, що
нараховані у відповідності до вимог ст.
625 Цивільного кодексу України, а також
підтверджуються розрахунками
позивача.

Доводи апелянта щодо наявності підстав
для зменшення нарахованих позивачем
штрафних санкцій, колегія суддів
відхиляє, як безпідставні, оскільки
встановила, що суд першої інстанції
правомірно відмовив у задоволенні
клопотань відповідача в зв'язку з
недоведеністю останнім наявності
підстав, встановлених законом, для
можливості зменшення судом суми
штрафних санкцій, що є не обов'язком, а
правом суду.

Відповідно до статті 233 ГК України, якщо
належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій; якщо порушення
зобов'язання не завдало збитків іншим
учасникам господарських відносин, суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій. Зазначені норми
ставлять право суду на зменшення
неустойки в залежність від
співвідношення її розміру і збитків.

Частина 3 ст. 551 ЦК України встановлює,
що розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення. При цьому
відсутність чи невисокий розмір
збитків може бути підставою для
зменшення судом розміру неустойки, що
стягується з боржника.

При застосуванні частини третьої
статті 551 ЦК України та статті 233 ГК
України слід мати на увазі, що поняття
"значно" та "надмірно" є оціночними і
мають конкретизуватися судом у кожному
конкретному випадку.

Вирішуючи питання про зменшення
розміру пені, яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання,
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеня
виконання зобов'язання, причини
неналежного виконання або невиконання
зобов'язання, незначності прострочення
у виконанні зобов'язання,
невідповідності розміру пені
наслідкам порушення, негайного
добровільного усунення винною
стороною порушення та його наслідків.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Однак, відповідачем не надано ні до
місцевого господарського суду, ні до
суду апеляційної інстанції будь-яких
доказів на підтвердження винятковості
обставин, які унеможливили своєчасне
виконання зобов'язання з оплати
поставленого позивачем товару.

В свою чергу, нарахована позивачем пеня
та штраф базуються на умовах договору,
які в силу закону є обов'язковими для
виконання, у тому числі для
відповідача.

Колегія суддів звертає увагу, що
доказом існування тяжкого фінансового
стану є офіційна фінансова звітність,
відповідна документація (баланс, звіт
про фінансові результати, тощо),
достовірність якої підтверджена
належними засобами.

Однак, відповідачем не надано
документальних доказів існування
тяжкого фінансового стану
підприємства.

Відповідно до абз. 1 п. 3.17.4. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" №18 від 26.12.2011
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83
ГПК), господарський суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Крім того, висновок суду щодо
необхідності зменшення розміру пені,
яка підлягає стягненню з відповідача,
повинен ґрунтуватися, крім
викладеного, на загальних засадах
цивільного законодавства, якими є,
зокрема, справедливість,
добросовісність та розумність (п. 6
статті 3 ЦК України).

В даному випадку, як вбачається з
наявного в матеріалах справи
розрахунку пені, загальний розмір
нарахованої пені в сумі 1190,45 грн. та
штраф в розмірі 22789,26 грн. є значно
меншим від розміру основної суми боргу
відповідача в розрахунковому періоді
(75964,20 грн.).

Отже, оцінивши співвідношення розміру
заявлених штрафних санкцій, зокрема, із
розміром збитків кредитора, врахувавши
інтереси обох сторін, колегія суддів не
вбачає підстав для зменшення пені,
оскільки її розмір не є значним
порівняно з основною заборгованістю.

Враховуючи обставини справи, надані
сторонами документи в обг'рунтування
своїх вимог та заперечень, в тому числі
майнового стану, колегія суддів не
вбачає правових підстав для
застосування ч.1 статті 233
Господарського кодексу України.

За таких обставин, відповідач ані під
час вирішення спору у господарському
суді Харківської області, ані під час
розгляду його апеляційної скарги не
надав жодного документального доказу
обґрунтованості та правомірності
висловлених у своїй апеляційній скарзі
тверджень. Тому, вказані вимоги
відповідача, що зазначені ним в
апеляційній скарзі, не підлягають
задоволенню, а наведені на їх
підтвердження доводи не можуть бути
прийнятими до уваги колегією суддів в
якості підстав для зміни або
скасування прийнятого у даній справі
рішення господарського суду
Харківської області від 10.02.14 у справі
№ 922/44/14.

На підставі викладеного та керуючись
статтями статями 32-34, 43, 99, 101, пунктом 1
статтею 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів ,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Яблуневий
дар", с. Городок, Львівська область
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 10.02.14 у справі
№ 922/44/14 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та
підписано 18 квітня 2014 року

Головуючий суддя
Слободін М.М.

Суддя
Гребенюк Н. В.

Суддя
Потапенко В.І.