ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

05.05.2014
Справа № 20/47

Господарський суд Донецької області у
складі колегії суддів:

головуючого
Фурсової С.М.,

суддів
Гриник М.М.,
Зекунова Е.В.

при секретарі судового засідання
Степанян К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні господарського
суду заяву фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 про розстрочку виконання
рішення господарського суду Донецької
області від 02 лютого 2010 року у справі №
20/47

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2)

про стягнення 72 796,30 гривень, -

за участю представників сторін:

від стягувача (позивача): не
з'явився

від заявника (відповідача): не
з'явився

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду
Донецької області від 02 лютого 2010 року
у справі № 20/47, позовні вимоги
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,
товариства з обмеженою
відповідальністю «Колгоспний ринок»
про стягнення 72 796,30 гривень задоволено
частково; стягнуто з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 на користь
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 59 013,80
гривень матеріальної шкоди, 590,16
гривень державного мита, 95,66 гривень
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.

Постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 19 квітня 2010
року рішення господарського суду
Донецької області від 02 лютого 2010 року
у справі № 20/47 скасовано частково;
відмовлено у задоволенні позовних
вимог в частині стягнення 1
000,00 гривень збитків; в іншій частині
рішення господарського суду Донецької
області від 02 лютого 2010 року у справі №
20/47 залишено без змін.

17 квітня 2014 року на адресу
господарського суду Донецької області
надійшла заява фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 про розстрочку
виконання рішення господарського суду
Донецької області від 02 лютого 2010 року
у справі № 20/47.

Заява обґрунтовується тим, що
своєчасне виконання рішення суду є
неможливим, оскільки має місце
несприятлива фінансова ситуація, що
пов'язана з веденням господарської
діяльності.

До вказаної заяви заявником надано у
копіях: свідоцтво платника єдиного
податку серії НОМЕР_1; виписку з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців серії
НОМЕР_2; довідку про склад сім'ї; довідки
про доходи за 2012-2013 роки; витяг про
реєстрацію в Державному реєстрі
обтяжень рухомого майна; постанову про
арешт майна боржника та заборону на
його відчуження від 22 березня 2011 року;
акт опису й арешту майна; докази
часткової оплати; постанову про
закриття кримінального провадження
від 09 липня 2013 року; договір оренди
торгових приміщень та обладнання від 01
січня 2012 року; рішення господарського
суду Донецької області від 02 лютого 2010
року та постанову Донецького
апеляційного господарського суду від
19 квітня 2010 року у справі № 20/47.

Ухвалою господарського суду Донецької
області від 22 квітня 2014 року розгляд
заяви призначено на 05 травня 2014 року.

Сторони у судове засідання не
з'явилися, про час і місце розгляду
заяви повідомлені своєчасно та
належним чином.

Дослідивши матеріали справи, заяву та
додані до неї документи, оцінивши
докази за своїм внутрішнім
переконанням, з урахуванням всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом, господарський суд
приходить до наступного.

Відповідно до вимог частини другої
статті 6, частини другої статті 19,
пункту 1 частини третьої статті 129
Конституції України, суд управнений
здійснювати повноваження виключно на
підставі, в межах та у спосіб, що
передбачені Конституцією і законами
України.

Судові рішення ухвалюються судами
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України
(стаття 124 Конституції України).

Господарські суди здійснюють
правосуддя шляхом прийняття
обов'язкових до виконання на усій
території України рішень, ухвал,
постанов. Рішення і постанови
господарських судів приймаються
іменем України (стаття 4-5
Господарського процесуального кодексу
України).

Так, в силу статті 115 Господарського
процесуального кодексу України
рішення, ухвали, постанови
господарського суду, що набрали
законної сили, є обов'язковими на всій
території України і виконуються у
порядку, встановленому цим кодексом та
Законом України «Про виконавче
провадження».

Відповідно до статті 121 Господарського
процесуального кодексу України при
наявності обставин, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим, за заявою сторони,
державного виконавця, прокурора чи
його заступника або за своєю
ініціативою господарський суд, який
видав виконавчий документ, розглядає
питання розстрочки виконання рішення
суду і у виняткових випадках, залежно
від обставин справи, може відстрочити
або розстрочити виконання рішення,
ухвали, постанови.

Дана стаття визначає процесуальну
можливість вирішення питань,
пов'язаних із проблемами, що виникають
під час виконання рішення
господарського суду, оскільки у
процесі виконання рішення ймовірне
виникнення обставин, що ускладнюють
виконання чи роблять його неможливим.

Підставою для відстрочки, розстрочки,
зміни способу та порядку виконання
рішення можуть бути конкретні
обставини, що ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим у
визначений строк або встановленим
господарським судом способом. При
цьому слід мати на увазі, що згоди
сторін на вжиття заходів, передбачених
статтею 121 Господарського
процесуального кодексу України, ця
стаття не вимагає, і господарський суд
законодавчо не обмежений будь-якими
конкретними термінами відстрочки чи
розстрочки виконання рішення.

Проте, вирішуючи питання про
відстрочку чи розстрочку виконання
рішення, зміну способу і порядку
виконання рішення, господарський суд
повинен враховувати матеріальні
інтереси сторін, їх фінансовий стан,
ступінь вини відповідача у виникненні
спору, наявність інфляційних процесів
у економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо (пункт 7.2
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17
жовтня 2012 року № 9 «Про деякі питання
практики виконання рішень, ухвал,
постанов господарських судів
України»).

Господарський процесуальний кодекс
України не визначає переліку обставин,
які свідчать про неможливість
виконання рішення чи ускладнення його
виконання у зв'язку з чим господарський
суд оцінює докази, що підтверджують
зазначені обставини, за правилами
статті 43 вказаного Кодексу, і за
наявності обставин, які ускладнюють
виконання рішення чи унеможливлюють
його, господарський суд має право,
зокрема, розстрочити виконання
рішення, ухвали, постанови.

За приписами статей 4-3, 33
Господарського процесуального кодексу
України, саме на відповідача
покладається обов'язок доведення
існування відповідних підстав для
розстрочки виконання рішення, тоді як
позивач, у разі наявності заперечень,
має навести докази на їх (підстав)
спростування. Доказування повинно
здійснюватися за загальними правилами
відповідно до статей 32, 33
Господарського процесуального кодексу
України.

З урахуванням викладеного,
змагальність сторін полягає в тому, що
сторони у процесуальній формі доводять
перед судом свою правоту, за допомогою
доказів переконують суд у правильності
своєї правової позиції.

Так, за змістом статті 32 Господарського
процесуального кодексу України,
наявність чи відсутність обставин, на
яких ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору
встановлюються на підставі доказів -
фактичних даних.

Докази, у відповідності зі статтею 34
Господарського процесуального кодексу
України, повинні відповідати, зокрема,
вимогам належності та допустимості.

Доводи заявника щодо необхідності
розстрочки виконання рішення
полягають в обґрунтуванні скрутного
фінансового становища і оцінки
негативних наслідків виконання такого
рішення без її надання.

З правового аналізу спеціальної норми
(стаття 121 Господарського
процесуального кодексу України)
вбачається, що відстрочка або
розстрочка виконання рішення
допускається у виняткових випадках і
залежно від обставин справи, при чому
такі обставини мають свідчити про
неможливість або реальне ускладнення
виконання рішення.

Розстрочка - це виконання рішення
частками, встановленими господарським
судом, з певним інтервалом у часі.

Відстрочка або розстрочка виконання
рішення надається лише в тих випадках,
коли є достатньо доказів того, що у
сторін з поважних та виняткових причин
немає можливості виконати рішення у
встановлений строк чи встановленим
способом. При цьому господарський суд
повинен враховувати реально можливі
негативні наслідки як для боржника при
виконанні рішення у встановлений
строк, так і для стягувача.

З аналізу процесуальних норм, які
регулюють питання можливості надання
розстрочки виконання рішення суду
випливає, що законодавець у будь-якому
випадку пов'язує розстрочку виконання
судового рішення у судовому порядку з
об'єктивними, непереборними, іншими
словами - виключними обставинами, що
ускладнюють вчасне виконання судового
рішення.

При цьому, норми чинного
господарського процесуального
законодавства не містять визначення
«винятковий випадок», тому це поняття є
оціночним.

Процесуальний закон не наводить навіть
приблизного переліку обставин, за
наявності яких може бути надано
розстрочку виконання судового рішення,
і покладає розв'язання цього питання
безпосередньо на суд, який розглядає
відповідну заяву з урахуванням всіх
обставин.

Статтею 42 Господарського кодексу
України унормовано, що підприємництво -
це самостійна, ініціативна,
систематична, на власний ризик
господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Посилання заявника на скрутне
фінансове становище не є винятковою
підставою, що ускладнює виконання
рішення або робить його неможливим,
оскільки пунктом 9 частини третьої
статті 129 Конституції України
закріплено принцип обов'язковості
рішень суду, який не залежить від
наявності чи відсутності у боржника
коштів.

Невиконання відповідачем протягом
тривалого часу рішення суду порушує
матеріальні інтереси позивача та може
призвести до негативних наслідків для
нього.

При цьому, несплата відповідачем
протягом 4 років суми коштів,
присудженої рішенням господарського
суду Донецької області від 02 лютого 2010
року у справі № 20/47 нівелює його
припущення про те, що розстрочка
виконання рішення спричинить його
належне виконання.

Наведені відповідачем підстави для
розстрочки виконання судового рішення
не є тими виключними обставинами, які
давали б підстави для розстрочки
виконання рішення господарського
суду Донецької області від 02 лютого 2010
року у справі № 20/47. Разом з цим,
відповідач після винесення рішення мав
достатньо часу, щоб акумулювати
необхідну суму коштів для своєчасного
та належного його виконання.

Колегія суддів враховує, що відповідно
до частини першої статті 9 Конституції
України частиною національного
законодавства України є Конвенція про
захист прав і основних свобод людини 1950
року, ратифікована Верховною Радою
України (Закон України від 17 липня 1997
року № 475/97-ВР). Юрисдикція
Європейського суду з прав людини є
обов'язковою в усіх питаннях, що
стосуються тлумачення та застосування
Конвенції.

Пункт 1 статті 6 § 1 Конвенції гарантує
кожному право на справедливий і
публічний розгляд його справи упродовж
розумного строку незалежним і
неупередженим судом.

Зазначена стаття проголошує «право на
суд», одним з аспектів якого є право на
доступ, тобто право подати до суду
позов з цивільно-правових питань. Однак
це право було б ілюзорним, якби правова
система держави допускала, щоб
остаточне судове рішення, яке має
обов'язкову силу, не виконувалося, на
шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав
людини від 20 липня 2004 року по справі
«Шмалько проти України» (заява № 60750/00)
зазначено, що для цілей статті 6
виконання рішення, ухваленого
будь-яким судом, має розцінюватися як
невід'ємна частина «судового
розгляду».

Оскільки розстрочка подовжує період
відновлення порушеного права
стягувача, при її наданні, суди в цілях
вирішення питання про можливість її
надання, а також визначення строку
подовження виконання рішення суду,
повинні враховувати закріплені в
нормах матеріального права, і перш за
все у Європейській конвенції про
захист прав людини і основних свобод,
що є частиною національного
законодавства, допустимі межі надання
розстрочки виконання судового рішення.

У системному розумінні статті 6
Конвенції та національного закону, суд
не повинен перешкоджати ефективному
поновленню у правах, шляхом виконання
судового рішення, тобто довготривале
виконання рішення суду може набути
форми порушення права на справедливий
судовий розгляд, що не може бути
оправдано за конкретних обставин
справи та є наслідком зменшення вимог
щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання
рішення суду порушує право на повагу до
власності та на вільне володіння
власністю у зв'язку з тим, що рішення
набуває ознак довготривалого
виконання.

Європейський суд з прав людини у своїх
рішеннях зазначає, що межі оправданої
затримки виконання рішення суду
залежить зокрема від складності
виконавчого провадження, суми та
характеру, що визначено судом.

Стосовно системності виконання
Європейський суд підкреслює, що
присудження грошових коштів не надає
пом'якшення у виконавчому провадженні,
а отже сама можливість надання
розстрочки/відстрочки виконання
судового акту повинна носити виключний
характер.

З підстав, умов та меж надання
розстрочки виконання судового рішення
слідує, що безпідставне надання
розстрочки без обґрунтованих на те
мотивів, надане на тривалий період без
дотримання балансу інтересів
стягувача та боржника, порушує основи
судового рішення, яке ухвалене іменем
України, позбавляє кредитора
можливості захистити свої права,
знижує авторитет судового рішення, а
тому таке судове рішення не може
вважатися законним та справедливим.

Питання щодо надання розстрочки
виконання рішення суду повинно
вирішуватися господарськими судами із
дотриманням балансу інтересів сторін,
які приймають участь у справі.
Необхідною умовою задоволення заяви
про надання розстрочки виконання
рішення суду є з'ясування факту
дотримання балансу інтересів сторін, а
також дотримання розумно
встановленого строку розстрочки.

Слід зауважити, що надання відповідачу,
який неналежно виконує свої
зобов'язання, ще й розстрочки виконання
рішення свідчить про нехтування
інтересами позивача, що є
неприпустимим, з огляду на принцип
рівності сторін у господарському
процесі.

На думку колегії суддів, в даному
випадку відсутні підстави, які мали б
своїм наслідком розстрочення
виконання судового рішення, зокрема,
тяжке фінансове становище не є тими
виключними обставинами, які б давали
підстави для розстрочення виконання
судового рішення, оскільки важке
фінансове становище відповідача
утворилось внаслідок його власної
господарської діяльності, а не в силу
існування об'єктивних, незалежних від
відповідача обставин. Крім того,
підприємницька діяльність в Україні
здійснюється на власний ризик суб'єкта
підприємництва.

Розглянувши мотиви поданої заяви,
врахувавши матеріальні інтереси
сторін, ступінь вини боржника у
виникненні спору й міжнародно-правові
норми захисту порушених прав та вимоги
національного законодавства,
дослідивши наявні докази, колегія
суддів дійшла висновку про відмову в
задоволенні заяви фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 про розстрочку
виконання рішення господарського суду
Донецької області від 02 лютого 2010 року
у справі № 20/47 відповідно до
викладеного в заяві графіку, оскільки
така заява відповідає лише інтересам
заявника, але порушує права стягувача
на отримання присудженої йому суми
коштів.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 86, 121 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про
розстрочку виконання рішення
господарського суду Донецької області
від 02 лютого 2010 року у справі
№ 20/47 - відмовити.

Головуючий суддя
С.М. Фурсова

Суддя
М.М. Гриник

Суддя
Е.В.
Зекунов