ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року Справа № 03/57-64 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючогоКозир Т.П.суддівГубенко Н.М.
Іванової Л.Б.розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Приватної фірми "Скорпіон-сервіс" на
рішення від та на постанову
відГосподарського суду Волинської
області 17.06.2010 Львівського
апеляційного господарського суду
21.01.2014у справі Господарського суду№
03/57-64 Волинської областіза
позовомПриватної фірми
"Скорпіон-сервіс"доФізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 простягнення
неустойки у судовому засіданні взяли
участь представники:- позивача
Походзяєв С.О.;- відповідача ОСОБА_6;

ВСТАНОВИВ:

02.04.2013 Приватна фірма "Скорпіон-сервіс"
звернулася до Господарського суду
Волинської області із позовом до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про
стягнення 28 140,00 грн. неустойки,
передбаченої частиною 2 статті 785
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), за невиконання обов`язку щодо
повернення наданого відповідачеві у
користування майна за угодою надання в
користування торгових площ від 01.06.2008.

Рішенням Господарського суду
Волинської області від 17.06.2010 у справі
№ 03/57-64 (суддя Сініцина
Л.М.), залишеним без змін постановою
Львівського апеляційного
господарського суду від 21.01.2014 (колегія
суддів у складі: Галушко Н.А. -
головуючий суддя, судді Гриців В.М.,
Орищин Г.В.), у позові відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними судовими
рішеннями, Приватна фірма
"Скорпіон-сервіс" звернулася до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
Волинської області від 17.06.2010 та
постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 21.01.2014 у справі
№ 03/57-64, та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позов.

Обґрунтовуючи підстави звернення з
касаційною скаргою, скаржник
посилається на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Усіх учасників судового процесу
відповідно до статті 1114 ГПК України
належним чином повідомлено про час і
місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання
їм господарськими судами попередніх
судових інстанцій належної юридичної
оцінки та повноти встановлення
обставин справи, дотримання норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського
суду України дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Причиною виникнення даного спору є
питання щодо наявності підстав для
стягнення з відповідача визначеної
позивачем неустойки за невиконання
наймачем свого обов'язку щодо
повернення об'єкта оренди за період з
29.03.2009 по 29.03.2010 у розмірі 28 140,00 грн. на
підставі ст. 785 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 175 ГК
України майново-господарськими
визнаються цивільно-правові
зобов'язання, що виникають між
учасниками господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності, в
силу яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
користь другої сторони або утриматися
від певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 509 ЦК України
зобов`язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов`язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію або
утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов`язку.

Підставою виникнення цивільних прав та
обов`язків є, зокрема, договори та інші
правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України).

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України визначає договір як
домовленість двох або більше сторін, що
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов`язків.

Як вбачається із матеріалів справи і
встановлено господарськими судами
попередніх інстанцій, 01.06.2008 між
позивачем та відповідачем виникли
зобов'язальні відносини на підставі
угоди надання в користування торгових
площ, за умовами якої позивач (за
договором адміністрація) надає, а
відповідач (за договором підприємець)
приймає в платне строкове користування
торгову площу розміром 17, 5 кв. м. на
торговому ряду пішохідно-торгової зони
ринку ПФ "Скорпіон сервіс" між вул.
Кравчука та вул. Карпенка-Карого, місце
НОМЕР_1, для встановлення тимчасової
споруди і здійснення торговельної
діяльності з метою зберігання та
продажу промислового або
продовольчого товару.

Пунктом 6.2 розділу 6 угоди передбачено,
що кожна зі сторін може відмовитися
від угоди про надання в користування
торгових площ в будь-який час, письмово
попередивши другу сторону за один
місяць.

Згідно з п. 3.15 розділу 3 угоди
підприємець зобов'язаний в належному
стані передати площі, вказані в пункті
1.1 цієї угоди адміністрації протягом
2-ох днів після припинення дії угоди.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо
у зобов`язанні встановлено строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено,
що зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться; одностороння відмова від
зобов`язання або одностороння зміна
його умов не допускається.

03.10.2008 ПФ "Скорпіон-сервіс" було
прийнято наказ № 15 "Про відмову від
угод надання в користування торгових
площ" у зв'язку із виробничою
необхідністю.

Із вказаного наказу вбачається, що на
підставі пункту 6.2. угоди від 01.06.2008,
позивач від неї відмовився.

Позивач у повторному повідомленні
(роз`ясненні) № 156 від 19.11.2008, яке
надіслано рекомендованим листом (а. с.
32), підтвердив свій намір припинити
угоду шляхом відмови від неї з 15.11.2008 і
надав відповідачу 1 календарний місяць
з дати вручення цього повторного
повідомлення для вивезення
товарно-матеріальних цінностей та
звільнення торгової площі (демонтажу
та вивезення металевої конструкції).

Правила торгівлі на ринках,
затверджені наказом Міністерства
економіки та з питань європейської
інтеграції України, Міністерства
внутрішніх справ України, Державної
податкової адміністрації України,
Державного комітету стандартизації,
метрології та сертифікації України від
26 лютого 2002 року № 57/188/84/105 (що діяли на
час виникнення спірних правовідносин)
передбачають укладення між
адміністрацією ринку і підприємцями,
що займаються торговельною діяльністю,
договорів, що за своєю правовою
природою є договорами оренди (найму)
торгових площ (Така правова позиція
викладена в постанові Верховного Суду
України від 24.10.2011 у справі № 07/33-71).

Частиною 1 статті 785 ЦК України
встановлено, що у разі припинення
договору найму наймач зобов'язаний
негайно повернути наймодавцеві річ у
стані, в якому вона була одержана, з
урахуванням нормального зносу, або у
стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно зі статтею 610 ЦК України,
порушенням зобов`язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, відповідач не звільнив
торгове місце і використовує його в
своїй підприємницькій діяльності, що
підтверджується актом № 3 від 17.04.2010 (а.
с. 33).

Якщо наймач не виконує обов'язку щодо
повернення речі, наймодавець має право
вимагати від наймача сплати неустойки
у розмірі подвійної плати за
користування річчю за час прострочення
(частина 2 статті 785 ЦК України).

Місцевий господарський суд
відмовляючи у позові виходив з того, що
позивачем при нарахуванні неустойки не
враховано положення ч. 6 ст. 232 ГК
України; позивач звернувся із даним
позовом до суду зі спливом спеціальної
позовної давності передбаченої ст. 258
ЦК України.

Вищий господарський суд України не
може погодитися з наведеними
висновками суду першої інстанції з
огляду на таке.

Згідно з частиною другою статті 785 ЦК
України, якщо наймач не виконує
обов'язку щодо повернення речі,
наймодавець має право вимагати від
наймача сплати неустойки у розмірі
подвійної плати за користування річчю
за час прострочення.

Відповідно до частини шостої статті 232
ГК України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Тобто положення частини шостої статті
232 ГК України щодо нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання в межах шести місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано, застосовується до
відповідних правовідносин у разі, якщо
інше не встановлено законом або
договором.

Водночас, законодавством, що регулює
орендні правовідносини, встановлено
можливість стягнення неустойки за весь
час прострочення виконання
зобов'язання щодо повернення об'єкта
оренди (Така ж правова позиція
викладена в постановах Верховного Суду
України від 18.04.2011 у справі № 30/190, від
18.04.2011 у справі № 30/191, від 26.11.2011 у справі
№ 5005/2712/2011).

Крім того, відповідно до вимог чинного
законодавства за захистом свого
цивільного права або інтересу особа
може звернутися до суду у строк,
визначений статтями 257, 258 ЦК України.

Статтею 257 ЦК України встановлюється
загальна позовна давність тривалістю у
три роки.

Спеціальна позовна давність в один рік
відповідно до приписів пункту 1 частини
другої статті 258 ЦК України
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).
Згідно з положеннями статті 549 ЦК
України штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання, а пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Неустойка, стягнення якої передбачено
частиною другою статті 785 ЦК України, є
самостійною майновою відповідальністю
у сфері орендних правовідносин і
визначається законодавцем як подвійна
плата за користування річчю за час
прострочення, а тому застосування до
неї спеціальної позовної давності є
неправильним (Така ж правова позиція
викладена в постанові Верховного Суду
України від 20.03.2012 у справі № 40/117).

Статтею 11128 ГПК України передбачено, що
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

Отже, враховуючи обов'язкове для всіх
судів України рішення Верховного Суду
України, що містить висновок про
помилковість застосування
господарськими судами до спірних
правовідносин ч. 6 ст. 232 ГК України та
ст. 258 ЦК України, колегія суддів суду
касаційної інстанції вважає, що судом
першої інстанції неправильно
застосовано до спірних правовідносин
норм матеріального права (ч. 6 ст. 232 ГК
України та ст. 258 ЦК України), що
призвело до ухвалення незаконного
рішення.

В свою чергу, переглядаючи в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції не усунув наведені порушення
допущені місцевим господарським судом.

Водночас, суд апеляційної інстанції
підтримуючи висновок місцевого
господарського суду про відмову у
позові виходив з того, що відсутні
правові підстави для стягнення
неустойки за користування торговою
площею, оскільки рішенням Луцької
міської ради № 41/23 від 29.05.2013 "Про
скасування рішень виконкому та
розпоряджень міської ради", які
стосуються Приватної фірми
"Скорпіон-сервіс", скасовано рішення
виконкому № 394 від 17.08.2000, № 487 від 28.09.2000,
№185 від 29.03.2001, №536 від 28.09.2001, згідно з
якими позивачу надано в оренду
комунальну земельну ділянку площею
0,076га та 0,1422 га для обслуговування
торгових кіосків, що розташована на
торгово-пішоходній зоні між вулицями
Кравчука та Карпенка-Карого, та
зазначено про те, що вважати чинними
рішення Луцької міської ради № 64/57 від
04.08.2010 та № 67/100 від 13.10.2010 (щодо надання в
оренду земельної ділянки комунальних
земель між вулицями Кравчука та
Карпенка-Карого приватним підприємцям
- власникам торгових кіосків для
обслуговування цих торгових кіосків), а
також скасовано як незаконне (конфлікт
інтересів) розпорядження міського
голови № 383рр від 16.11.2000, яким Приватній
фірмі "Скорпіон-сервіс" надано статусу
ринку".

Однак, дійшовши даного висновку суд
апеляційної інстанції, в порушення
вимог ст.ст. 43, 105 ГПК України, не вказав
яким чином рішення Луцької міської
ради № 41/23 від 29.05.2013 "Про скасування
рішень виконкому та розпоряджень
міської ради" стосується предмету
даного спору, та не навів норм чинного
законодавства України, якими він
керувався. До того ж, неустойка у даній
справі стягується за період з 29.03.2009 по
29.03.2010, в той час як рішення Луцької
міської ради № 41/23 прийнято 29.05.2013.

Отже, як місцевий, так і апеляційний
господарські суди припустились
неправильного застосування приписів ч.
1 ст. 47 ГПК України щодо прийняття
судового рішення суддею за
результатами обговорення усіх
обставин справи та ч. 1 ст. 43 цього
Кодексу стосовно всебічного, повного і
об'єктивного розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, що відповідно до ч. 1 ст. 11110
ГПК України є підставою для скасування
судового рішення у справі.

Касаційна ж інстанція відповідно до ч. 2
ст. 1117 ГПК України не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

З огляду на наведене справа має бути
передана на новий розгляд до суду
першої інстанції, під час якого
необхідно встановити обставини,
зазначені в цій постанові, дати їм та
доводам сторін належну правову оцінку,
і вирішити спір відповідно до вимог
закону.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватної фірми
"Скорпіон-сервіс" задовольнити
частково.

Скасувати рішення Господарського суду
Волинської області від 17.06.2010 та
постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 21.01.2014 у справі
№ 03/57-64.

Справу № 03/57-64 направити на новий
розгляд до Господарського суду
Волинської області.

Головуючий суддя
Т.П. КОЗИР

Судді
Н.М. ГУБЕНКО

Л.Б. ІВАНОВА