ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2014 р.Справа № 922/349/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Ольшанченка В.І.

при секретарі судового засідання
Алексєєвій Т.О.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Білдінг Менеджмент
Дженерал" (м. Харків) до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (м. Харків) про
визнання недійсним договору за участю
представників:

позивача - директора Палига В.М. (наказ
№2-к від 17.05.12 р.),

відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить визнати недійсним
договір поставки №01/10/12 від 01.10.2012 р.,
укладений між ТОВ "Білдінг Менеджмент
Дженерал" та ФО П ОСОБА_1. В
обґрунтування своїх позовних вимог
посилається на неможливість
здійснення відповідачем господарської
діяльності на момент укладення
спірного договору, що свідчить про
недодержання вимог ч. 1 ст. 203, ст. 215, ч. 1
ст. 216, ст. 228 ЦК України, ч. 1 ст. 207 ГК
України, а саме на час вчинення договір
з боку відповідача не був спрямований
на реальне настання правових
наслідків, отже є нікчемним і має бути
визнаний судом недійсним.

У судовому засіданні представник
позивача підтримує позовні вимоги.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суду не повідомив, хоча був
належним чином повідомлений про день,
час та місце розгляду справи.

Відповідач через канцелярію суду надав
відзив на позов, в якому просить
розглянути справу за його відсутності,
проти позову заперечує, посилаючись на
те, що спірний договір відповідає
вимогам діючого законодавства, а
відсутність у нього трудових ресурсів
та складських приміщень не свідчить
про неможливість здійснення
підприємницької діяльності.

Розглянувши клопотання відповідача
про розгляд справи без його участі, суд
вважає за можливе задовольнити його.

Дослідивши матеріали справи та
вислухавши пояснення представника
позивача, суд встановив наступне.

01.10.2012 р. між сторонами був укладений
договір поставки №01/10/12 (надалі -
спірний договір), за яким відповідач
зобов'язався поставити позивачу
гранулу з лушпиння соняшника (товар), та
відвантажити вантажоодержувачу,
замовленому покупцем, а позивач
зобов'язався своєчасно прийняти і
оплатити цей товар.

Відповідно до п. 2 спірного договору
ціна товару (лушпиння соняшника
гранульоване) вказується в рахунках та
видаткових накладних з урахуванням
ПДВ, і обговорюється в усній формі.
Кількість товару, що щомісячно
поставляється, складає в 100 метричних
тонн і більше у фізичній вазі.
Конкретна кількість товару
обумовлюється сторонами в заявці
покупця по кожній конкретній партії
товару.

Згідно п. 3 спірного договору оплата
товару здійснюється покупцем шляхом 100%
передоплати до моменту відвантаження
товару, на підставі виписаних
постачальником документів. Постачання
товару здійснюється упродовж 3 днів з
моменту отримання передоплати.
Покупець зобов'язаний протягом одного
дня з моменту здійснення платежу
повідомити про це постачальника. Під
"Моментом отримання Товару" в цьому
договорі розуміється момент
підписання покупцем накладних, ПКО, або
іншого двостороннього документу,
передбаченого чинним законодавством.

Відповідно до п. 4 вказаного договору
транспортування товару здійснюється
силами і за рахунок вантажоодержувача
(покупця). Усі претензії до кількості,
асортименту і якості товару
приймаються постачальником протягом 7
днів з моменту відвантаження товару.

Строк дії договору передбачений
розділом 9 спірного договору - до 31.12.2012
р.

З матеріалів справи вбачається, що
умови зазначеного договору були
виконані сторонами.

Так, за видатковими накладними: №ВН-00001
від 14.10.2012 р., №ВН-00002 від 21.10.2012 р.,
№ВН-00003 від 23.10.2012 р., №ВН-00004 від 30.10.2012
р., №ВН-00005 від 01.11.2012 р., №ВН-00006 від
04.11.2012 р., №ВН-00007 від 06.11.2012 р., №ВН-00008
від 12.11.2012 р., №ВН-00009 від 22.11.2012 р.,
№ВН-00010 від 29.11.2012 р., №ВН-00011 від 02.12.2012
р., №ВН-00012 від 06.12.2012 р., №ВН-00013 від
06.12.2012 р., №ВН-00014 від 18.12.2012 р., №ВН-00015
від 20.12.2012 р., №ВН-00016 від 27.12.2012 р.
відповідачем переданий позивачу товар
на загальну суму 619238,88 грн.

Позивачем здійснений розрахунок з
відповідачем на загальну суму 630000,00
грн., що підтверджується копіями
квитанцій до прибуткових касових
ордерів та атком звірки
взаєморозрахунків.

Як пояснив в судовому засіданні
представник позивача, куплений товар
отримувався позивачем безпосередньо
зі складів, адреси яких повідомляв
відповідач, та доставлявся
автотранспортом перевізника ТОВ
"Європа-Транс ЛТД", з яким у позивача
укладений договір №П01-10/08 від 10.08.2012 р.,
а також експедитором - ПП "Асей", з яким у
позивача укладений договір від 30.10.2012 р.

Придбаний товар використовувався у
власній господарській діяльності та
був експортований до інших країн, що
підтверджується доданими до
матеріалів справи вантажно-митними
деклараціями.

Позивач в обґрунтування своїх вимог
посилається на те, що відповідач не має
ніяких ресурсів для здійснення
підприємницької діяльності, а саме не
має найманих працівників, не має
власного автотранспорту для
перевезення вантажів, відсутня
виробнича база, складські приміщення.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво - чи
багатосторонніми (договори).

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину
передбачені статтею 203 ЦК України, а
саме :

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Сторони досягли згоди з
істотних умов щодо передачі, прийняття
та оплати за товар.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
передає або зобов'язується передати
майно у власність другій стороні, а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно та сплатити за нього
певну грошову суму.

Стаття 712 ЦК України передбачає, що за
договором поставки, так як і за
договором купівлі-продажу, продавець
(постачальник) передає у встановлений
строк товар у власність покупця, а
покупець зобов'язаний прийняти товар
та сплатити за нього певну грошову
суму. Також ч. 2 ст. 712 ЦК України
передбачено, що до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Суд зазначає, що сторони в спірних
договорах погодили найменування,
кількість товару та ціну.

Відповідач поставив позивачу
продукцію за видатковими накладними та
позивач прийняв таку продукцію, яка
повністю відповідала домовленостям,
досягнутим між сторонами.

Позивач не наводить жодної обставини, з
якою закон пов'язує недійсність
правочину. Відсутність у відповідача
найманих працівників та складських
приміщень для зберігання товару не є
такою обставиною, оскільки в даному
випадку для здійснення господарської
діяльності щодо купівлі-продажу товару
відповідачем вони не є необхідною
умовою та складовою.

Крім того умовами договору
передбачено, що вивезення товару
здійснюється самим покупцем, а згідно з
частиною шостою статті 267 ГК України
договором може бути передбачено
відвантаження товарів
вантажовідправником (виготовлювачем),
що не є постачальником, та одержання
товарів вантажоодержувачем, що не є
покупцем, а також оплата товарів
платником, що не є покупцем.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо. (п. 18 постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
6 листопада 2009 р.).

Таким чином, суд дійшов висновку, що
правові відносини, що виникли між
сторонами на підставі спірного
договору відповідають встановленим
нормативними актами вимогам щодо
договорів поставки та купівлі-продажу,
а зміст вказаного договору не
суперечить діючому законодавству
України і не порушує публічний порядок
та договір спрямований на реальне
настання правових наслідків.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Позивачем не наведено жодної
обставини, за якої спірний договір може
бути визнано недійсними, судом також
при розгляді справи не встановлено
обставин, які б свідчили про
недійсність спірного договору.

За таких обставин, суд вважає позовні
вимоги нормативно та документально
необґрунтованими, недоведеними та не
підлягаючими задоволенню в повному
осбязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 193, 207 ГК України, ст.ст.
202, 203, 215, 228, 626, 628, 638, 655, 712 ЦК України,
ст.ст. 33-35, 43, 49, 82-85 ГПК України,

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 20.02.2014 р.

Суддя В.І. Ольшанченко