ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28.04.2014
Справа № 905/1284/14

Господарський суд Донецької області у
складі головуючого судді Демідової П.В.

При секретарі судового засідання
Самойловій К.Є.

Розглянув у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Спільне
Українсько-Грецьке підприємство
"Харіс", м. Дніпропетровськ

до відповідача: Публічного
акціонерного товариства
"Акціонерно-Комерційний Банк "Капітал",
м. Донецьк

про визнання недійсною додаткової
угоди №б/н від 11.03.2010р. до договору про
відкриття кредитної лінії №20/2008 від
12.03.2008р.

За участю представників сторін:

Від позивача: не з'явився .

Від відповідача: Юнякін Є.Ю. за
довіреністю.

Суд перебував в нарадчій кімнаті

28.04.2014р. з 11.51 год. по 11.54 год.

Суть справи:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Спільне
Українсько-Грецьке підприємство
"Харіс", м. Дніпропетровськ звернулось
до господарського суду Донецької
області з позовом до Публічного
акціонерного товариства
"Акціонерно-Комерційний Банк "Капітал",
м. Донецьк про визнання недійсною
додаткової угоди №б/н від 11.03.2010р. до
договору про відкриття кредитної лінії
№20/2008 від 12.03.2008р.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач посилається на відсутність
повноважень у посадової особи, якою з
боку позичальника підписана додаткова
угода №б/н від 11.03.2010р. до договору про
відкриття кредитної лінії №20/2008 від
12.03.2008р.

Ухвалою суду від 28.02.2014р. за вказаним
позовом порушено провадження по справі
№ 905/1284/14.

18 березня 2014р. через канцелярію суду
відповідачем наданий відзив №3/709 від
14.03.2014р., в якому він заперечив проти
задоволення позовних вимог,
посилаючись на встановлене рішеннями
суду виконання позивачем умов спірної
додаткової угоди, та вимагає
застосувати до позовних вимог наслідки
спливу позовної давності.

За клопотанням позивача розгляд справи
відкладався згідно зі ст. 77 ГПК України.

В судовому засіданні 28.04.2014р.
представник відповідача проти позову
заперечив, позивач в судове засідання
не з'явився, про час та місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином, про що на оригіналі ухвали
мається відмітка про отримання її
копії.

Перед початком розгляду справи по суті
представників сторін ознайомлено з
правами та обов'язками, передбаченими
ст.22 ГПК України. У відповідності до
ст.81-1 ГПК України за клопотанням
позивача здійснювалась фіксація
судового процесу за допомогою
технічних засобів.

У відповідності до п.п.2, 3, 4 ч.2 ст.129
Конституції України, ст.ст.42, 43 ГПК, ст. 33
ГПК України основними засадами
судочинства є рівність усіх учасників
судового процесу перед законом та
судом, змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до ст.34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
За приписами ст.43 ГПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді у судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд, -

Встановив:

12 березня 2008р. між Відкритим
акціонерним товариством
"Акціонерно-комерційний банк „Капітал"
(далі - банк, правонаступником якого є
відповідач), та Товариством з обмеженою
відповідальністю „Спільне
українсько-грецьке підприємство
„Харіс" (далі -позичальник) був
укладений договір на відкриття
кредитної лінії №20/2008 (договір або
кредитний договір), відповідно до умов
якого банк надає позичальнику
(постійно поновлювальний) кредит в
формі кредитної лінії в межах
визначеної даним договором граничної
суми кредиту на цілі: поповнення
оборотних коштів, з виплатою
процентної ставки за користування
грошовими коштами відповідно п. 1.5
даного договору (п. 1.1 договору).

Пунктом 1.2 кредитного договору
встановлений строк надання кредиту - з
13.03.2008р. по 12.03.2010р.

Згідно з п.1.4, гранична сума кредиту, яка
одночасно може знаходитись у
користуванні позичальника, складає 4 000
000,00 грн.

Конкретні умови видачі кожного траншу
в межах цього договору встановлюються
шляхом оформлення позичальником заяви
про надання позичкових коштів,
додаткової угоди, підписаної банком та
позичальником, та 3-х примірників
доручень позичальника з позичкового
рахунку, зазначеного в п.3.1 цього
договору (п.1.3 кредитного договору).

Згідно до п.1.5 договору позичальник
сплачує банку за користування
кредитними коштами процентну ставку,
яка на момент укладення договору в
розмірі 21% відсотка річних.

Зміни до кредитного договору
оформлюються додатковою угодою сторін
та є невід'ємною частиною договору (п.8.4
кредитного договору).

В п.8.7 кредитного договору міститься
третейське застереження, за яким всі
спори, що виникають з правовідносин,
встановлених цим договором, зокрема,
щодо його дійсності, укладення,
виконання, зміни або припинення
договору, тлумачення його умов,
визначення наслідків недійсності або
порушення договору, стягнення
заборгованості, а також збитків сторін,
спричинених невиконанням або
неналежним виконанням договору,
підлягають розгляду постійно діючим
третейським судом при Асоціації
«Юристи Донбасу».

Враховуючи позицію Пленуму Вищого
господарського суду України, викладену
в п. 4.2.3 постанови №18 від 26.12.2011р. «Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» та
беручи до уваги відсутність заперечень
відповідача проти розгляду справи саме
господарським судом, суд розглядає
справу №905/1284/14 по суті.

11 березня 2010р. сторонами укладено
додаткову угоду до договору на
відкриття кредитної лінії №20/2008 від
12.03.2008р., якою п.1.5 викладено в новій
редакції, а саме сторони встановили, що
з 11.03.2010р. позичальник сплачує банку за
користування кредитними коштами
процентну ставку в розмірі 28% річних,
яка щомісячно коригується з
урахуванням перевищення поточного
індексу інфляції (далі за текстом
Індекс інфляції) за відповідний період
над прогнозованим індексом інфляції,
що публікується КМУ. Розрахунок
Індексу інфляції здійснюється
перемноженням місячних індексів
інфляції поточного року. Коригування
розраховується як Різниця між
прогнозованим індексом інфляції
(фіксована базова ставка на початок
року) та Індексом інфляції за
відповідний період з початку
календарного року, (з 1 числа місяця,
наступного за місяцем надання кредиту),
що надається Госкомстатом України,
далі процентна ставка коригується:
Процентна ставка = чинна Процентна
ставка + (Різниця * чинна Процентна
ставка) %». Сторони визначили, що дана
додаткова угода є невід'ємною частиною
договору на відкриття кредитної лінії
№20/2008 від 12.03.2008р.

Позивачем оскаржується дійсність
додаткової угоди №б/н від 11.03.2010р. до
договору на відкриття кредитної лінії
№20/2008 від 12.03.2008р. з посиланням на
відсутність у директора Товариства з
обмеженою відповідальністю „Спільне
українсько-грецьке підприємство
„Харіс" Кулєшова Івана Олеговича
повноважень щодо укладення кредитних
договорів, які згідно з п.6.4.1 Статуту
віднесено до компетенції Загальних
зборів учасників товариства.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема,
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Як встановлено судом, з боку
позичальника - Товариства з обмеженою
відповідальністю „Спільне
українсько-грецьке підприємство
„Харіс" додаткову угоду №б/н від
11.03.2010р. до договору на відкриття
кредитної лінії №20/2008 від 12.03.2008р.
підписано директором Кулєшовим Іваном
Олеговичем, посадовий статус якого на
момент вчинення оспорюваного
правочину підтверджується протоколом
№46 від 29.01.2010р. зборів учасників ТОВ СП
«Харіс» та під час розгляду справи
№905/1284/14 сторонами не ставиться під
сумнів.

Відповідно до п.6.1 статуту Товариства з
обмеженою відповідальністю „Спільне
українсько-грецьке підприємство
„Харіс", затвердженого рішенням
загальних зборів учасників (протокол
№45 від 30.07.2009р.), чинного на момент
укладення оспорюваного договору (далі
- статут), у товаристві створюються
керівний, виконавчий і контролюючий
органи.

Згідно з п.6.4.1 (к) статуту, прийняття
рішень щодо укладення договорів
кредиту, іпотеки, розпорядження майном
Товариства, оренди, про інвестиції, а
також договори з іноземними
контрагентами віднесено до виключної
компетенції загальних зборів
учасників. В свою чергу, згідно з п.7.3
статуту директор укладає трудові та
господарські договори, за виключенням
тих, що віднесені до компетенції
загальних зборів учасників, та
розпоряджається коштами Товариства на
суму в межах 300 000,00 грн. на місяць.

Проаналізувавши правову природу
оспорюваного правочину, суд дійшов
висновку, що він має похідний характер
від договору на відкриття кредитної
лінії №20/2008 від 12.03.2008р., оскільки
спрямований на внесення змін до
зазначеного кредитного договору. При
цьому, додаткова угода за своїм змістом
не є договором кредиту, а виступає лише
належної формою взаємного
волевиявлення сторін щодо зміни умов
кредитування відносно
річної(щомісячної) плати за
користування кредитом (встановлення
розміру процентної ставки).

Разом з цим, виходячи зі змісту змін,
внесених до договору на відкриття
кредитної лінії №20/2008 від 12.03.2008р.
згідно з додатковою угодою №б/н від
11.03.2010р., сторони дійшли згоди про
встановлення розміру відсоткової
ставки за користування кредитними
коштами 28% річних, тому з урахуванням
максимального ліміту кредитування в
сумі 4 000 000,00 грн. максимальний розмір
відсотків, що підлягає щомісячній
сплаті позичальником у відповідності
до умов оспорюваної додаткової угоди,
складає близько 93 333,33 грн. та не
перевищує встановленого статутом
розміру 300 000,00 грн., яким обмежено
повноваження директора з
розпорядження коштами товариства.
Зазначене спростовує твердження
позивача щодо перевищення директором
наданих йому повноважень.

Також суд зазначає, що ухвалами від
28.02.2014р., 18.03.2014р., 8.04.2014р. було
зобов'язано позивача обґрунтувати
порушення його прав укладанням
додаткової угоди від 11 березня 2010 року.
Пояснень з боку позивача суду не
надано, але, як встановлено судом,
оспорювана додаткова угода фактично
направлена на захист інтересів
позивача, її укладанням сторони
знизили відсоткове навантаження на
позичальника змінивши процентну
ставку з 35 % (додаткова угода від 13
травня 2008 року) до 28% річних (оспорювана
додаткова угода). У відповідності до
ст.15 ЦК України, ст. 1 ГПК України
юридичні особи, мають право звертатися
до суду за захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. Проте, за змістом
рішення Верховного суду України від
25.12.2013 року (справа 6-94цс 13) суди, при
розгляді справ про визнання право
чинів недійсними, повинні з'ясовувати
чи дійсно порушуються права позивача в
оспорюваних відносинах, визначати
істотність цих порушень. Враховуючи
викладене, суд наголошує , що позивач не
довів, а суд не вбачає поршень прав
позивача укладанням додаткової угоди
від 11.03.2010 року. Натомість, факт
прийняття до виконання позивачем умов
кредитного про відкриття кредитної
лінії №20/2008 від 12.03.2008р. зі змінами,
внесеними додатковою угодою №б/н від
11.03.2010р., щодо сплати відсотків за
користування кредитом за процентною
ставкою 28% річних є встановленим
рішенням господарського суду
Донецької області від 20.04.2011р. по справі
№28/26пд та не потребує доведення знову
при розгляді справи №905/1284/14.

З огляду на наведені обставини, суд
робить висновок про неправомірність та
не відповідність дійсності вимог
позивача про визнання недійсною
додаткової угоди №б/н від 11.03.2010р. до
договору про відкриття кредитної лінії
№20/2008 від 12.03.2008р. як укладеної з
порушенням ст. 98 ЦК України.

Враховуючи наведені обставини, суд
дійшов висновку, що вимоги позивача не
відповідають чинному законодавству та
спростовуються матеріалами справи,
тому не підлягають задоволенню.

Стосовно заяви відповідача про
застосування до позовних вимог
позовної давності, суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Судом враховано правову позицію
Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України, висловлену в
ухвалі від 24.05.2006р., за якою правові
наслідки спливу строку позовної
давності можуть застосовуватися лише у
тих випадках, коли буде доведено
існування самого суб'єктивного
цивільного права і факт його порушення
або оспорювання.

Отже, з огляду на висновок суду про
необґрунтованість позовних вимог та
враховуючи обов'язковий характер
вказівок Верховного Суду України,
визначений ст.11128 ГПК України,
господарський суд не вбачає підстав
для застосування за заявою відповідача
позовної давності до вимог про
визнання недійсною додаткової угоди
№б/н від 11.03.2010р. до договору про
відкриття кредитної лінії №20/2008 від
12.03.2008р.

Відповідно до ст.49 ГПК України, витрати
по сплаті судового збору покладаються
на позивача.

Керуючись ст.129 Конституції України,
ст.ст. 98, 203, 215, 512, 519-528, §6 Глави 49
Цивільного кодексу України, Законами
України „Про господарські товариства",
«Про іпотеку», ст.ст.1, 4, 22, 27, 33, 34, 36, 43, 49,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Спільне
Українсько-Грецьке підприємство
"Харіс", м. Дніпропетровськ до
Публічного акціонерного товариства
"Акціонерно-Комерційний Банк "Капітал",
м. Донецьк про визнання недійсною
додаткової угоди №б/н від 11.03.2010р. до
договору про відкриття кредитної лінії
№20/2008 від 12.03.2008р. - відмовити повністю.

У судовому засіданні 28.04.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення. Повний текст рішення за
правилами ст.ст.84-85 ГПК України
підписано 05.05.2014р.

Суддя
П.В. Демідова