РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2014 року
Справа № 906/816/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя
Павлюк І. Ю. , суддя Крейбух О.Г.

при секретарі Мухомеджанов Д.Ю.

за участю представників:

позивача - Мірач І.П. (дов. від 18.06.2013 р.)

відповідача - ОСОБА_2 (директор)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення
господарського суду Житомирської
області від 01.07.13 р. у справі № 906/816/13

за позовом (заявою) Товариство з
обмеженою відповідальністю "ДОШЕ"
(м.Луцьк, Волинська область)

до Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
(м.Житомир)

про стягнення 299560,08 грн.

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Доше", 43020, Волинська обл.., м. Луцьк,
вул.. Рівненська, 7ба/3 (надалі - позивач)
звернулось в господарський суд
Житомирської області з позовною заявою
(а.с. 2-5) до ФОП ОСОБА_2, АДРЕСА_1, (надалі -
відповідач), в якій просить стягнути
234844,75 грн. основного боргу із
врахуванням індексу інфляції, 6885,85 грн.
річних, 34454,68 грн. пені, 23374,8 грн. штрафу.

Рішенням господарського суду
Житомирської області від 01.07.13 р. (а.с.
56-58) позов задоволено частково.
Стягнуто 233 748,00 грн. основного боргу, 6
881,03 грн. 3% річних, 34 430,54 грн. пені,
125,00 грн. інфляційних втрат , 23 374, 80 грн.
штрафу, 5 971, 19 грн. судового збору. У
стягненні 4,82 грн. 3% річних, 24,14 грн. пені
та 971,75 грн. інфляційних втрат -
відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд
першої інстанції вказав, що факт
надання позивачем товару згідно умов
Договору № 22 підтверджується
видатковими накладними № РН - 0000028
від 31.01.12 р. на суму 178 452 грн., № РН - 0000243
від 06.06.12 р. на суму 200 748 грн. В свою
чергу, свої зобов'язання по сплаті за
відпущений товар відповідач виконав
частково, у зв'язку з чим у відповідача
перед позивачем виникла
заборгованість по накладній № РН - 0000028
в сумі 330000грн., по накладній № РН -0000243
на суму 200748 грн.

Враховуючи вказане, суд першої
інстанції прийшов до висновку, що
вимога позивача про стягнення
основного боргу доведена в повному
обсязі та підлягає задоволенню. Крім
того, судом першої інстанції стягнуто з
відповідача 3% річних, пеню, штраф та
інфляційні.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
відповідач звернувся із апеляційною
скаргою, в якій просить його скасувати
та відмовити в задоволенні позову.

Скаржник зокрема зазначає, що суд
першої інстанції, прийшов до хибного
висновку про наявність між позивачем
та відповідачем договірних відносин
згідно дистриб'юторського договору № 22
від 30.01.12 р., оскільки він між сторонами
не укладався.

Відповідач стверджує, що у нього наявна
заборгованість перед позивачем лише в
сумі 12000 грн., згідно рахунку-фактури №
СФ - 0000034 від 30.01.12 р. та видаткової
накладної № РН - 0000028 від 31.01.12 р., а також
3% річних в розмірі 1588,20 грн. Товар
згідно вказаної накладної, відповідач
отримав згідно умов угоди від 10.08.11 р. №
98.

Вимоги позивача про стягнення з
відповідача заборгованості за товар
згідно рахунку - фактури № СФ - 0000244 від
05.06.12 р. та видаткової накладної № РН -
0000243 від 06.06.12р. по договору № 22 від 30.01.12
р. на суму 200748 безпідставні.

В судових засіданнях відповідач
підтримав вимоги апеляційної скарги та
просив скасувати оскаржуване рішення.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу,
а також його повноважний представник в
судовому засіданні заперечив
апеляційну скаргу відповідача,
вважаючи укладеним дистриб'юторський
договір від 30.01.12 р. та доведеним факт
отримання товару згідно накладної РН
0000243 від 06.06.12 р.

Автоматизованою системою
документообігу суду визначено колегію
суддів для розгляду справи № 906/816/13 у
складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б.,
суддя Філіпова Т.Л., суддя Павлюк І.Ю.

Розпорядженням голови суду від 25.12.13 р.
внесені зміни до складу колегії суддів
та визначено колегію суддів у складі:
головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя
Павлюк І.Ю., суддя Крейбух О.Г.

В судовому засіданні від 07.11.13 р.
представник позивача заявив
клопотання про призначення
почеркознавчої експертизи для
встановлення чи належить підпис на
оскаржуваному договорі та накладній №
РН-0000243 відповідачу, відповідач
підтримав дане клопотання позивача.

Ухвалою від 14.11.13 р. призначено у справі
№ 906/816/13 судово-почеркознавчу
експертизу, проведення якої доручено
Львівському науково-дослідному
інституту судових експертиз. Крім того,
даною ухвалою зупинено провадження у
справі №906/816/13 до надходження в
апеляційний суд висновку судової
експертизи та матеріалів справи.

Ухвалою від 19.02.14 р. апеляційне
провадження поновлено.

Заслухавши пояснення представників
позивача, відповідача, розглянувши
матеріали та обставини справи,
апеляційну скаргу, відзиви на
апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що в задоволенні апеляційної скарги
слід відмовити, а оскаржуване рішення
залишити без змін, виходячи з
наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій
та вбачається з матеріалів справи 30
січня 2012 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю "ДОШЕ"
(постачальник) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2
(дистриб'ютор) укладений
Дистриб'юторський договір №22, згідно
якого постачальник зобов'язався
поставити дистриб'ютору товар, а
дистриб'ютор зобов'язався прийняти та
своєчасно оплачувати товар в порядку
та на умовах, передбачених даним
договором (надалі - Договір) (а.с. 10-12).

Ціна товару та знижки, кількість та
якість, замовлення товару передбачено
розділами 3, 4 та 5 Договору №22.

В розділі 6 Договору сторони
домовились, що поставка товару
здійснюється на умовах EXW, на підставі
замовлення дистриб'ютора узгодженого з
постачальником та в строки, що
складають 3 (три) робочих дні з моменту
отримання заявки дистриб'ютора.

Прийняття товару дистриб'ютором
передбачено розділом 7 Договору.

Згідно п. 8.1. Договору, сторони
домовились, що поставка товару
здійснюється на умовах 100% передоплати.
За домовленістю сторін порядок
розрахунків за поставлений товар може
бути змінений на після оплату, але не
більше ніж на 30 (тридцять) календарних
днів з моменту поставки товару.

За умовами п. 8.2 Договору, сторони
домовились, що оплата товару
здійснюється у безготівковій формі,
шляхом перерахування грошових коштів
на банківський рахунок постачальника.

Зобов'язання дистриб'ютора та
постачальника визначено у розділах 9, 10
Договору.

У пункті 11.2 Договору сторони
домовилися, що у випадку прострочення
дистриб'ютором строку оплати, він
сплачує постачальнику пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ за
кожен день прострочення.

У пункті 11.3 Договору передбачено, що у
випадку прострочення дистриб'ютором
оплати товару більш ніж на 30
календарних днів, останній додатково
сплачує постачальнику штраф у розмірі
10% від вартості неоплаченого товару.

Як вбачається з матеріалів справи,
даний Договір підписаний
представниками сторін та скріплений
печаткою позивача.

Дослідивши зміст оскаржуваного
договору, колегія суддів констатує той
факт, що правовідносинам, які виникли
між сторонами, притаманні ознаки
договору поставки, тому спірні
відносини, регулюються главою 30
розділом 1 Господарського кодексу
України та главою 54 розділом 1
Цивільного кодексу України (ч. 6 ст. 265
ГК України).

Звертаючись в господарський суд,
позивач обґрунтовував свої позовні
вимоги неналежним виконанням
відповідачем Договору № 22 від 30.01.12р.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, відповідач заперечує укладення
даного договору та стверджує, що
Договір № 22 від 30.01.12р. не підписаний
відповідачем та не скріплений печаткою
відповідача. Колегія суддів оцінює
критично твердження відповідача, щодо
недійсності правочину, виходячи з
наступного.

Львівське НДІСЕ у своєму висновку № 4188
від 08.02.14 р., зазначив, що в результаті
порівняння досліджуваних підписів на
Договорі № 22 та експериментальних
зразків підпису ОСОБА_2 встановлено
збіги, які є суттєвими, в своїй
сукупності індивідуалізують почерк
конкретної особи і достатні для
категоричного твердження про
виконання досліджуваних підписів
ОСОБА_2.

А відтак, Львівський НДІСЕ зробив
висновок, що підписи від імені ОСОБА_2,
розташовані в графі "Дистриб'ютор"
розділу "16. Юридичні адреси та
реквізити сторін" примірника
дистриб`юторського договору № 22 від
30.01.12 р., укладеного ТОВ "Доше", в особі
директора Роберта Руцького, та
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2,
який знаходиться в матеріалах справи №
906/816/13 (т. 1, а.с. 192-196), виконані ОСОБА_2.

Експертний висновок - це письмове
викладення експертом відомостей про
обставини, що мають значення для
справи, встановлені експертом на
підставі його спеціальних знань і
отриманих у результаті проведеного
дослідження матеріалів справи, яке
ґрунтується на сформульованому в
ухвалі суду про призначення експертизи
завданні. Результати експертних
досліджень викладаються у висновку.
Висновок складається в письмовій формі
та підписується експертом,

Частиною 5 ст. 42 ГПК України
встановлено, що висновок експерта є
рівноцінним з іншими видами доказів.
Висновок експерта не є обов'язковим для
суду, оскільки жоден доказ не має
заздалегідь установленої сили.
Експертний висновок оцінюється судом
сукупно з іншими доказами.

При перевірці й оцінці експертного
висновку суд повинен з'ясувати: чи було
додержано вимоги законодавства при
призначенні та проведенні експертизи;
чи не було обставин, які виключали
участь експерта у справі;
компетентність експерта і чи не вийшов
він за межі своїх повноважень;
достатність поданих експертові
об'єктів дослідження; повноту
відповідей на порушені питання та їх
відповідність іншим фактичним даним;
узгодженість між дослідницькою
частиною та підсумковим висновком
експертизи; обґрунтованість
експертного висновку та його
узгодженість з іншими матеріалами
справи.

Апеляційний суд приходить до висновку,
що при проведенні
судово-почеркознавчої експертизи за
матеріалами справи № 906/816/13, щодо
встановлення факту чи підписаний
Договір № 22 від 30.01.12р. ОСОБА_2, судовим
експертом додержано вимоги чинного
законодавства України, надано повний,
обґрунтований висновок на поставлені
судом питання, що мають значення для
правильного вирішення спору, а відтак,
висновок експерта є належним та
допустимим доказом на підтвердження
справжності підпису ОСОБА_2 на Договорі
№22.

Враховуючи вказане, колегія суддів
приходить до висновку, що Договір № 22
укладений у належній формі, сторони
дійшли згоди стосовно усіх істотних
умов договору, а відтак відсутні
правові підстави вважати даний договір
неукладеним.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах
справи, колегія судді констатує той
факт, що свої обов'язки по договору
позивач виконав належним чином,
поставивши відповідачу товар на
загальну суму 379 200, 00 грн., що
підтверджується видатковими
накладними наявними в матеріалах
справи.

На виконання умов Договору, позивачем
виставлено відповідачу
рахунки-фактури №СФ-0000034 від 31.01.12 р. на
суму 178452 грн., №СФ-0000244 від 05.06.12р. на
суму 200748 грн.

Однак відповідач частково оплатив
отриманий від позивача товар на суму 145
452,00 грн., що підтверджується наявними в
матеріалах справи банківськими
виписками.

При цьому, судом критично оцінюється
заперечення відповідача щодо
здійсненої ним оплати товару,
одержаного за накладною № РН-0000028 від
31.01.2012р. в сумі 172452 грн. виходячи з
наступного.

Згідно пояснень позивача, у
відповідача станом на час укладення
договору № 22 від 30.01.2012р. існувала
заборгованість за договором № 98 від
10.08.2011р. (укладений між тими ж
сторонами), у зв'язку з чим проплати, які
здійснював ФОП ОСОБА_2 у 2012р.
зараховувалися в рахунок погашення
заборгованості за поставлений товар до
30.01.2012р. При цьму на вимогу суду
позивачем надано накладні та реєстр
оплат (сформований на підставі
банківських виписок) на підтвердження
всіх господарських операцій з часу
виникнення правовідносин між
сторонами ( за умовами договорів № 98
від 10.08.11, № 22 від 30.01.12).

Як вбачається з доказів оплати,
проведених після 30.01.12р. та наданих ФОП
ОСОБА_2 (квитанції про оплату, звіти про
операції по рахунку) на виконання вимог
суду, останній, здійснюючи платежі,
вказував їх призначення на власний
розсуд. Зокрема, згідно платіжних
документів, наданих ОСОБА_2, як докази
оплати, в графах призначення платежу
вказано: "оплата за корма згідно
договору". Разом з тим оплати згідно
платіжних документів: від 13.09.12 р., які
вказують підставою платежу: "за корма
згідно договору № 98 від 10.08.11 р."; від
05.06.12 р., підстава платежу "за корма
згідно рахунку № СФ-0000034 від 30.01.12 р.";
квитанція від 20.07.12 р. підстава платежу:
"за товар згідно рахунку № СФ-0000034",
зараховані позивачем у відповідності
до вказаних відповідачем призначень.

До того ж суд звертає увагу, що оплати
здійснені відповідачем за отриманий
товар по накладній від 31.01.12 р., на суму
10000 грн. - 05.06.12 р. та 11000 грн. - 02.08.12 р. та
які, за твердженням останнього, не
враховані ТОВ "Доше", зараховані
позивачем на погашення боргу за
отриманий товар 31.01.12 р. (додаткові
пояснення позивача від 08.04.14р.).

Водночас, з 80000 грн., оплачених
відповідачем 01.06.12 р., 30000 грн.
зараховано позивачем на оплату боргу
за товар, отриманий згідно видаткової
накладної № 362 від 31.10.11 р. за договором
№ 98 від 10.08.11 р., 50000 грн. в погашення
боргу за накладною від 31.01.12 р. №28. При
цьому, суд звертає увагу, що
призначення платежу в платіжному
документі від 01.06.12 р. про сплату 80000 грн.
зазначено: "за корма згідно рахунку".

Відповідно до роз'яснень Комітету з
питань фінансів і банківської
діяльності Верховної Ради України,
наданих листом № 06-10/10-1215 від 29.10.04 р.,
питання віднесення платежу до того чи
іншого періоду має визначатись
одержувачем відповідно до умов
договору між платником та одержувачем
коштів таким чином: якщо порядок
зарахування коштів врегульовано у
договору між платником та одержувачем
коштів - згідно з положенням договору;
якщо відповідні застереження відсутні
у договорі та у разі заборгованості, в
тому числі, що підлягає стягненню на
підставі судових рішень, платежі мають
відноситись на погашення
заборгованості і хронологічному
порядку, тобто починаючи з такої
(заборгованості), що виникла у
найдавніший період, до повного її
погашення.

Враховуючи вказане, суд констатує, що
за позивачем закріплене право
спрямувати кошти, які сплачуються
відповідачем без чіткого зазначення
призначення платежу, в першу чергу на
погашення боргу, який виник раніше.

Враховуючи той факт, що відповідач в
даному випадку, не зазначив у більшості
платежах ні період, за який
зараховуються платіж, ні документ, на
підставі якого він здійснює такий
платіж, а відтак, колегія суддів
приходить до висновку, що у позивача
були всі підстави відносити ці платежі
на погашення заборгованості в
хронологічному порядку, тобто
починаючи з такої, що виникла у
найдавніший період. Таким чином,
перераховані відповідачем кошти були
зараховані відповідно до призначення
платежу, або за відсутності належного
призначення чи повного погашення боргу
по документу, зазначеному в
призначенні платежу, такі кошти
зараховані в хронологічному порядку
виникнення заборгованості попередніх
періодів.

Дослідивши накладні та реєстри оплат,
апеляційний суд приходить до висновку,
що зарахування коштів без чіткого
посилання платника на призначення
платежу в погашення заборгованості за
минулі періоди не заборонено нормами
законодавства, у зв'язку з чим
заперечення відповідача щодо оплати за
отриманий товар по накладній № 28 від
31.01.12 р. у сумі 172 452 грн. не знаходить
свого підтвердження матеріалами
справи.

А відтак сума оплати за отриманий
відповідачем товар по накладній №
РН-0000028 від 31.01.12 р. на час розгляду
справи становила 145 452 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що відповідач
свої зобов'язання по оплаті товару
належним чином не виконав, внаслідок
чого, утворилась заборгованість перед
позивачем за отриманий товар в сумі 233
748, 00 грн., а саме: за видатковою
накладною №РН-0000028 від 31.01.12 р. в сумі 33
000,00 грн., за видаткова накладна
№РН-0000243 від 06.06.12 р. в сумі 200 748, 00 грн.

Аналізуючи встановлені обставини
справи, Рівненський апеляційний
господарський суд вважає за необхідне
враховувати наступні положення
чинного законодавства України.

Згідно з приписами статті 265
Господарського Кодексу України
встановлено, що за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму. До відносин поставки, не
врегульованих цим Кодексом,
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України про договір
купівлі-продажу. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 629 Цивільного
кодексу України, договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

У відповідності до статей 525, 526
Цивільного кодексу України, 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Видаткові накладні № РН-0000028 від 31.01.12 р.
на суму 178 452 грн., № РН-0000243 від 06.06.12 р. на
суму 200 748 грн. є первинними документами,
які фіксують факт здійснення
господарських операцій на виконання
встановлених договірних відносин, а
тому є правовою підставою для
покладення на відповідача обов'язку по
проведенню розрахунків за отриманий
товар.

Враховуючи вищенаведені норми чинного
законодавства України та умови
оскаржуваного договору, колегія суду
погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції,
щодо стягнення з відповідача на
користь позивача заборгованості за
поставлений товар в сумі 233 748 грн.

Водночас, апеляційний суд не бере до
уваги доводи відповідача, викладені в
апеляційній скарзі про не підписану
відповідачем видаткову накладну №
РН-0000243 від 06.06.12 р. на суму 200748 грн. та
неотримання поставленого товару по цій
накладній, виходячи з наступного.

Висновком Львівського НДІСЕ № 4188 від
08.02.14 р. встановлено, що підписи від
імені ОСОБА_2, після слова "отримав"
видаткової накладної № РН-0000243 від 06.06.12
р., виписаної ТОВ "Доше" для ФОП ОСОБА_2
на загальну суму 200748 грн., примірник
якої знаходиться в матеріалах справи №
906/816/13 (т. 1, а.с. 202) виконані ОСОБА_2

Оцінивши висновок експертизи, що
підпис на накладній № 0000243 від 06.06.12 р.
належить ОСОБА_2 в сукупності з іншими
доказами, наявними в матеріалах справи,
суд приходить до висновку, що
відповідач отримав від позивача товар
на суму 200748 грн. по накладній № 0000243.

Колегія суддів констатує, що факт
наявності у відповідача
заборгованості перед позивачем за
Дистриб'юторським договором № 22 від
30.01.12 р. та накладними № РН-0000028 від 31.01.12
р., № РН-0000243 від 06.06.12 р. в розмірі 233748
грн. підтверджується доказами,
наявними в матеріалах справи, зокрема,
Договором № 22 та видатковими
накладними, банківськими виписками про
рух грошових коштів.

При цьому, відповідачем доказів на
підтвердження добровільного погашення
заборгованості в сумі 233748 грн., ані суду
першої інстанції, ані суду апеляційної
інстанції, не надано, не спростовано
факт отримання товару по Договору № 22,
а тому, апеляційний господарський суд
залишає без змін рішення
господарського суду Житомирської
області в частині стягнення з
відповідача 233748 грн. боргу за
поставлений товар.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи наведене, колегія суду
погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції,
щодо правомірності стягнення з
відповідача 125 грн. інфляційних та 6881,03
грн. 3 % річних.

Статтею 546 Цивільного кодексу України
передбачено забезпечення зобов'язання
неустойкою (штраф, пеня), порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Частиною 6 статті 232 Господарського
кодексу України, визначено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" №
543/96-ВР від 22.11.96р., платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла у період, за який
сплачується пеня.

Відповідно до п. 11.2 Договору, у випадку
прострочення дистриб'ютором строку
оплати, він сплачує постачальнику пеню
у розмірі подвійної облікової ставки
НБУ за кожен день прострочення.

Пунктом 11.3 Договору передбачено, що
прострочення дистриб'ютором оплати
товару більш ніж на 30 календарних днів,
то він додатково сплачує постачальнику
штраф у розмірі 10 % від вартості
неоплаченого товару.

Враховуючи вищенаведені норми чинного
законодавства України та умови
оскаржуваного договору, колегія суду
погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції
щодо стягнення з відповідача на
користь позивача 34430,54 пені та 23374,80 грн.
штрафу.

Крім того, апеляційний суд не бере до
уваги доводи скаржника про неналежне
повідомлення відповідача про розгляд
позовної заяви, виходячи з наступного.

За приписами ст. 64 ГПК України особи,
які беруть участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце її
розгляду судом, якщо ухвалу про
порушення провадження у справі
надіслано за поштовою адресою,
зазначеною в довідці ЄДРПОУ та
свідоцтві про державну реєстрацію
юридичної особи.

Як вбачається з матеріалів справи,
ухвала про порушення провадження по
даній справі, ухвала про відкладення
розгляду справи, направлялись
господарським судом першої інстанції
відповідачу на адресу зазначену в ЄДР
фізичних та юридичних
осіб-підприємців.

При цьому, поштове відправлення, що
направлялося за юридичною адресою
відповідача, повернулося з відміткою
«за закінченням терміну зберігання».

Враховуючи усі вищеописані обставини
та той факт, що ухвали про порушення
апеляційного провадження та про
відкладення розгляду справи, були
направлені на належну адресу
відповідача (яка повідомлена суду та
зазначена в ЄДРПОУ), колегія суду
вважає, що суд першої інстанції вжив
всіх належних заходів для вчасного
повідомлення відповідача про час та
місце розгляду справи, натомість,
відповідач не скористався правом на
участь у судовому засіданні. За таких
обставин, колегія суддів вважає, що
місцевий господарський суд правомірно
розглянув справу за відсутності
представника відповідача.

Таким чином, колегія суддів вважає
посилання скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, безпідставними,
документально необґрунтованими,
такими, що належним чином досліджені
судом першої інстанції при розгляді
спору. Відтак, скаржник, в порушення
вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України, не довів
тих обставин, на які він посилався як на
підставу для відмови в задоволенні
позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції повно з'ясував обставини
справи і дав їм правильну юридичну
оцінку. Порушень чи неправильного
застосування норм матеріального чи
процесуального права при розгляді
спору судом першої інстанції, судовою
колегією не встановлено, тому мотиви, з
яких подана апеляційна скарга, не
можуть бути підставою для скасування
прийнятого у справі рішення, а наведені
в ній доводи не спростовують висновків
суду.

Судові витрати зі сплати судового
збору за розгляд апеляційної скарги
покладаються на відповідача згідно ст.
49 ГПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 99, 101, 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України,
Рівненський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення
господарського суду Житомирської
області від 01.07.13 р. у справі № 906/816/13
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Житомирської області від 01.07.13 р. у
справі № 906/816/13 залишити без змін.

Стягнути з фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь
ТОВ "Доше" (43020, Волинська обл., м. Луцьк,
вул. Рівненська, 76а, 3, код 35324469) 4048 грн.
витрат за проведення експертизи.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу №906/816/13 повернути
господарському суду Житомирської
області.

Головуючий суддя
Бучинська Г.Б.

Суддя
Павлюк І. Ю.

Суддя
Крейбух О.Г.