КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2014 р. Справа№ 910/21042/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Сухового В.Г.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання
Степанці О.В.,

від позивача - не з'явились;

від відповідача - Мехед М.І. (дов. б/н від
02.12.2013 року);

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Енергія»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 25.12.2013 року

у справі №910/21042/13 (суддя Куркотова Є.Б.)

за позовом приватного підприємства
«Нафтагруп», Хмельницька обл., с.
Малиничі

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Енергія», м. Київ

про стягнення 46 703,12 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2013 року приватне
підприємство «Нафтагруп» (надалі - ПП
«Нафтагруп», позивач у справі)
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім «Енергія»(надалі - ТОВ «Торговий
дім «Енергія», відповідач у справі) про
стягнення заборгованість у розмірі 36
531,00 грн., яка виникла за договором
перевезення вантажів автомобільним
транспортом у місцевому та міжміському
сполученні №60/2 від 01.06.2013 року. Крім
того, позивачем заявлено вимогу про
стягнення з відповідача пені у розмірі
429,36 грн., штрафу у розмірі 5 000,00 грн.,
відсотки за час користування коштами у
розмірі 990,81 грн., додатковий штраф у
розмірі 10% від вартості товару у
розмірі 3 353,10 грн. та 3% річних у розмірі
98,85 грн. за прострочення виконання
грошового зобов'язання.

Керуючись ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України 20.11.2013
року позивач подав заяву про відмову
від позовних вимог в частині стягнення
з відповідача штрафу у розмірі 3 353,10
грн., нарахованого на підставі п. 5.6
Договору.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 25.12.2013 року у справі №910/21042/13
позовні вимоги ПП «Нафтагруп»
задоволено частково. Присуджено до
стягнення з ТОВ «Торговий дім
«Енергія» на користь ПП «Нафтагруп»
заборгованість у розмірі 36 531,00 грн.,
пеню у розмірі 429,36 грн., 3% річних у
розмірі 98,85 грн., штраф у розмірі 5 000,00
грн., відсотки за користування чужими
грошовими коштами у розмірі 990,81 грн. та
витрати по сплаті судового збору в сумі
1 585,92 грн. Припинено провадження у
справі в частині позовних вимог про
стягнення штрафу у розмірі 3 653,10 грн. на
підставі п. 4 ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України.

Не погодившись із вказаним рішенням,
ТОВ «Торговий дім «Енергія» подало до
Київського апеляційного
господарського суду скаргу, в якій
просить скасувати рішення
Господарського суду міста Києва від
25.12.2013 року у справі №910/21042/13 у повному
обсязі та прийняти нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог. В обґрунтування вимог
апеляційної скарги відповідач
посилається на те, що судом першої
інстанції при прийнятті оскаржуваного
рішення не було досліджено та не надано
належної оцінки наявним у матеріалах
доказів чим порушив норми
матеріального права. Скаржник
зазначає, що договір на перевезення
вантажів автомобільним транспортом у
місцевому та міжміському сполученні
№60/2 від 01.06.2013 року, на який посилається
позивач в обґрунтування позовних
вимог, відповідачем із позивачем не
укладався. Крім того, скаржник
зазначає, що договір №60/2 від 01.06.2013 року
підписаний не уповноваженою особою,
оскільки довіреність, на підставі якої
представник ОСОБА_3 поставив свій
підпис на договорі №60/2 від 01.06.2013 року,
видавалась йому ТОВ «Торговий дім
«Енергія» лише на підписання
договорів, а не на укладання Також
скаржник зазначив, що існує договір
№60/1 від 01.06.2012 року, який не втратив
своєї чинності.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 23.01.2014 року у
справі №910/21042/13 апеляційну скаргу ТОВ
«Торговий дім «Енергія» на рішення
Господарського суду міста Києва від
25.12.2013 року у справі №910/21042/13, прийнято
до провадження та призначено її
розгляд на 12.02.2014 року.

У своїх відзивах на апеляційну скаргу,
які були подані 10.02.2014 року та 07.05.2014
року через канцелярію Київського
апеляційного господарського суду,
позивач заперечував проти апеляційної
скарги відповідача та просив рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

До початку судового засідання, 10.02.2014
року через канцелярію Київського
апеляційного господарського суду, від
позивача надійшли додаткові документи
до матеріалів справи.

10.02.2014 року від відповідача надійшло
клопотання про зупинення провадження
по справі, обґрунтовуючи клопотання
тим, що договір (річний) на перевезення
вантажів автомобільним транспортом у
місцевому та міжміському сполученні
№60/2 від 01.06.2013 року, яким позивач
обґрунтовує свої позовні вимоги,
визнається відповідачем недійсними,
про що 17.01.2014 року Господарським судом
Хмельницької області було винесено
ухвалу про порушення провадження у
справі №924/75/14 за позовом ТОВ «Торговий
дім «Енергія» до ПП «Нафтагруп», у
зв'язку з цим відповідач просить
зупинити провадження у справі. На
підтвердження вище вказаного,
відповідач надав для залучення до
матеріалів справи додаткові документи,
а саме: 1) копію ухвали Господарським
судом Хмельницької області про
порушення провадження у справі №924/75/14
від 17.01.2014 року; 2) копію ухвали
Господарським судом Хмельницької
області про відкладення розгляду
справи №924/75/14 від 04.02.2014 року.

11.02.2014 року через канцелярію суду від
позивача надійшла телеграма
(електронне повідомлення) про
відкладення розгляду апеляційної
скарги.

В судовому засіданні 12.02.2014 року
представник відповідача підтримав
клопотання про зупинення провадження у
справі. Представник позивача в судове
засідання не з`явився.

Колегія суддів дослідивши матеріали
справи та у зв`язку з нез`явленням в
судове засідання представника
позивача ухвалила на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України відкласти розгляд справи на
26.02.2014 року та вирішила клопотання про
зупинення провадження у справі
розглядати у наступному судовому
засіданні.

В судовому засіданні 26.02.2014 року
представник відповідача підтримав
раніше подане клопотання про зупинення
провадження у справі.

Представник позивача заперечував
проти зупинення провадження у справі,
посилаючись на те, що 24.02.2014 року
Господарським судом Хмельницької
області було прийнято рішення у справі
№924/75/14, проте вказане рішення не
набрало законної сили.

Заслухавши пояснення представників
сторін та дослідивши надані докази,
колегія суддів вирішила задовольнити
клопотання відповідача та зупинити
провадження у справі №910/21042/13 на
підставі ч. 1 статті 79 Господарського
процесуального кодексу України до
прийняття рішення у справі № 924/75/14 за
позовом ТОВ «Торговий дім «Енергія» до
ПП «Нафтагруп» про визнання недійсним
договору №60/2 на перевезення вантажів
автомобільним транспортом у місцевому
та міжміському сполученні від 01.06.2013
року, укладений між ТОВ «Торговий дім
«Енергія» та ПП «Нафтагруп».

14.04.2014 року та 18.04.2014 року від ПП
«Нафтагруп» надійшли клопотання про
поновлення провадження у справі. На
підтвердження усунення обставин, що
зумовили зупинення провадження у
справі ПП «Нафтагруп» надало: копію
постанови Рівненського апеляційного
господарського від 08.04.2014 року у справі
№924/75/14, якою рішення господарського
суду Хмельницької області від 24.02.2014
року залишено без змін. Рішенням
господарського суду Хмельницької
області від 24.02.2014 року у справі №924/75/14
у позові ТОВ «Торговий Дім «Енергія» до
ПП «НАФТАГРУП», за участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні
відповідача - ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору №60/2 на перевезення
вантажів автомобільним транспортом у
місцевому та міжміському сполучені від
01.06.2013 року, укладеного між ТОВ
«Торговий Дім «Енергія» та ПП
«НАФТАГРУП» відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 21.04.2014 року у
справі №910/21042/13 на підставі ч. 3 ст. 79 та
ст. 86 Господарського процесуального
кодексу України поновлено провадження
у справі та призначено розгляд справи
на 14.05.2014 року.

До початку судового засідання 07.05.2014
року, через канцелярію Київського
апеляційного господарського суду, від
позивача надійшов відзив на апеляційну
скаргу.

Представник позивача в судове
засідання 14.05.2014 року не з'явився, про
причини неявки суду не повідомив, хоча
25.04.2014 року та 29.04.2014 року належним чином
був повідомлений про дату та час
судового засідання, що підтверджується
повідомленнями про вручення поштових
відправлень №04 5 від 22.04.2014 року
та №04 3 від 22.04.2014 року.

В судовому засіданні 14.05.2014 року
представник відповідача не
заперечував проти розгляду справи за
відсутності позивача проте, заявив
усне клопотання про відкладення
розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника
відповідача колегія суддів вирішила
відхилити клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи.

Представник відповідача надав усні
пояснення по суті апеляційної скарги,
просив скасувати рішення суду першої
інстанції.

Враховуючи закінчення встановленого
строку передбаченого ст. 102
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів вирішила
розглянути апеляційну скаргу за
відсутністю представника позивача за
наявними в матеріалах справи
документів.

Статтею 101 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що у процесі перегляду
справи апеляційний господарський суд
за наявними у справі і додатково
поданими доказами повторно розглядає
справу. Апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, 01.06.2013 року між ПП
«Нафтагруп» (надалі - перевізник) та ТОВ
«Торговий дім «Енергія» (надалі -
замовник) був укладений договір
(річний) на перевезення вантажів
автомобільним транспортом у місцевому
та міжміському сполученні №60/2 (надалі -
договір) (т.1 а.с. 10-13).

Відповідно до п. 1.1 договору, перевізник
зобов'язується доставити
автоцистернами довірені йому
замовником світлі нафтопродукти
(вантаж) до пункту призначення та
видати його особі, яка має право на їх
одержання, у кількості та у термін,
відповідно до даного договору та
зазначених погодженими перевізником
та замовником заявками, що є
невід'ємною частиною цього договору.

Згідно із п. 1.2 договору, замовник
зобов'язується оплатити надані
перевізником послуги на підставі
укладених до заявок актів
приймання-передачі виконаних робіт,
які є невід'ємною частиною цього
договору.

Пунктом 2.1 договору встановлено, що
перевезення вантажів виконуються
перевізником лише на підставі заявок,
що подає замовник за формою відповідно
до додатка №1 при умові підписання цієї
заявки перевізником.

Договірна ціна кожної окремо наданої
транспортної послуги визначається
відповідною заявкою, яка є водночас
рахунком-фактурою (п. 4.1. договору).

Згідно із п. 5.6 договору, у випадку
порушення покупцем умов в частині
порядку оплати та проведення
розрахунку, перевізник має право
нарахувати, а замовник зобов'язується
сплатити перевізнику додатковий штраф
у розмірі 10% від основної суми
заборгованості. Штраф сплачується
протягом 7 днів з моменту отримання
вимоги покупцем.

Відповідно до п. 8.1 договору, договір
вступає в силу з моменту його
підписання сторонами. Договір діє
протягом одного року. Дія даного
договору вважається продовженою на
такий саме строк і на тих самих умовах,
які були передбачені цим договором в
випадку, якщо не пізніше ніж за один
місяць до закінчення дії цього
договору жодна із сторін договору не
заявить у письмовій формі іншого.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання умов договору у період з
15.07.2013 року по 27.08.2013 року ПП «Нафтагруп»
було надано ТОВ «Торговий дім
«Енергія» послуги із перевезення
вантажів на суму 36 531,00 грн., що
підтверджується підписаними та
скріпленими печатками сторін актами
здачі - приймання робіт (надання послуг)
№9 від 15.07.2013 року на суму 16 191,00 грн. (а.с.
14), №5 від 13.08.2013 року на суму 11 889,00 грн.
(а.с. 26), №9 від 27.08.2013 року на суму 6 003,00
грн. (т. 1 а.с. 39), №2 від 05.08.2013 року на суму
2 448,00 грн. (т. 1 а.с. 45). Крім того, вказане
вище підтверджується
товарно-транспортними та податковими
накладними.

03.10.2013 року позивач звернувся до
відповідача із вимогою №б/н (т. 1 а.с.
55-56), за змістом якої просив останнього
сплати борг за надані послуги із
перевезення вантажів на суму 36 531,00 грн.,
пені у розмірі 429,36 грн., штрафу у
розмірі 5 000,00 грн., відсотки за час
користування коштами у розмірі 990,81
грн., додатковий штраф у розмірі 10% від
вартості товару у розмірі 3 353,10 грн. та 3%
річних у розмірі 98,85 грн. за
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Відповідач відповіді не направив,
грошові кошти на вимогу претензії не
перерахував.

Спір у справі виник у зв'язку із
неналежним, на думку позивача,
виконанням відповідачем грошового
зобов'язання по сплаті за послуги з
перевезення товару, у зв'язку з чим
позивач вказує на існування
заборгованості відповідача у розмірі 36
531,00 грн. Також, позивачем заявлено
вимогу про стягнення з відповідача
пені у розмірі 429,36 грн., штрафу у
розмірі 5 000,00 грн., відсотки за час
користування коштами у розмірі 990,81 грн.
та 3% річних у розмірі 98,85 грн. за
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Колегія суддів зазначає, що даний
договір є договором перевезення, а
відтак між сторонами виникли
правовідносини, які підпадають під
правове регулювання Главами 63-64
Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань
згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509
Цивільного кодексу України, і згідно
ст. 629 Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 901 Цивільного кодексу
України передбачено, що за договором
про надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

В силу положень ч. 1 ст. 903 Цивільного
кодексу України замовник зобов'язаний
оплатити надані йому послуги в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

Статтею 908 Цивільного кодексу України
визначено, що перевезення вантажу
здійснюється за договором перевезення.
Загальні умови перевезення
визначаються цим Кодексом, іншими
законами, транспортними кодексами
(статутами), іншими
нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них. Умови перевезення вантажу, а також
відповідальність сторін щодо цих
перевезень встановлюються договором,
якщо інше не встановлено цим Кодексом,
іншими законами, транспортними
кодексами (статутами), іншими
нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них.

Згідно зі статтею 909 Цивільного кодексу
України за договором перевезення
вантажу одна сторона (перевізник)
зобов'язується доставити довірений їй
другою стороною (відправником) вантаж
до пункту призначення та видати його
особі, яка має право на одержання
вантажу (одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату.

Відповідно до п. 1. ст. 307 Господарського
кодексу України за договором
перевезення вантажу одна сторона
(перевізник) зобов'язується доставити
ввірений їй другою стороною
(вантажовідправником) вантаж до пункту
призначення в установлений
законодавством чи договором строк та
видати його уповноваженій на одержання
вантажу особі (вантажоодержувачу), а
вантажовідправник зобов'язується
сплатити за перевезення вантажу
встановлену плату.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Зазначене також кореспондується зі
ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України,
відповідно до яких зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530
Цивільного кодексу України, якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Пунктом 4.3 договору встановлено, що
розрахунки між перевізником та
замовником здійснюються у
безготівковому порядку на
розрахунковий рахунок перевізника у
термін 3-х днів після виконання
перевізником умов цього договору, що
підтверджується відмітками на
транспортних документах, що
засвідчують доставку вантажу адресату
на підставі відповідно укладених актів
приймання-передачі виконаних робіт.

Отже, станом на день розгляду справи
залишок по заборгованості відповідача
за надані позивачем послуги становить
36 531,00 грн.

Оскільки відповідач в супереч ст. 33 та 34
Господарського процесуального кодексу
належних та допустимих доказів
належної оплати заборгованості за
отримані послуги суду не надав, а
матеріалами справи підтверджено, що
позивачем здійснено перевезення
вантажу, місцевий господарський дійшов
висновку, з яким погоджується суд
апеляційної інстанції.

З приводу стягнення суми пені та штрафу
за договором колегія суддів зазначає
наступне.

За змістом ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, якими
зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
може забезпечуватися неустойкою,
різновидом якої є штраф та пеня.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу
України встановлено, що штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Положеннями п. 4 ст. 231 Господарського
кодексу України визначено, що розмір
санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 5.3 договору, замовник у
разі несвоєчасної сплати перевізнику
за транспортні послуги сплачує
останньому неустойку у вигляді пені у
розмірі подвійної ставки
Національного банку України, що діяла у
період прострочення за кожен день
прострочення та штрафу в розмірі 5 000,00
грн.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Враховуючи, що судом встановлено факт
прострочення виконання грошового
зобов'язання, то вимоги позивача про
стягнення пені у розмірі 429,36 грн.
нарахованої з урахуванням ст. 3 Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» та в межах визначених ч. 6
ст. 232 Господарського кодексу України
та штрафу у розмірі 5 000,00 грн.
визнаються колегією суддів
обґрунтованими. При цьому, судом
апеляційної інстанції перевірено
розрахунки пені, здійснені позивачем
та прийняті місцевим господарським
судом, та встановлено їх арифметичну
правильність.

Щодо стягнення 3% річних колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

За умов наведених вище, з огляду на те,
що відповідач прострочив виконання
зобов'язань, а також здійснивши
перевірку наданого позивачем та
прийнятого місцевим господарським
судом розгорнутого розрахунку 3 %
річних, колегія суддів прийшла до
висновку, що заявлена сума 3% річних у
розмірі 98,85 грн. є обґрунтованою. Проте,
за перерахунком колегією суддів розмір
3% річних складає 99,08 грн., а оскільки у
колегії суддів відсутні підстави для
виходу за межі позовних вимог то вимога
позивача про стягнення 3% річних
задовольняється у розмірі 98,85 грн.
згідно наданого позивачем розрахунку.

В силу, п. 2. ч. 1 ст. 83 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що господарський суд,
приймаючи рішення, має право виходити
за межі позовних вимог, якщо це
необхідно для захисту прав і законних
інтересів позивачів або третіх осіб з
самостійними вимогами на предмет спору
і про це є клопотання заінтересованої
сторони.

Однак, зважаючи на те, що клопотань про
вихід за межі позовних вимог від
позивача до суду не надходило, суд
обмежений в праві вийти за межі
позовних вимог в частині стягнення 3%
річних у розмірі 0,23 грн.

Також, позивачем заявлено вимогу про
стягнення з відповідача відсотків за
користування чужими грошовими коштами
у розмірі 990,81 грн.

Частиною 2 ст. 1214 Цивільного кодексу
України встановлено, що у разі
безпідставного одержання чи
збереження грошей нараховуються
проценти за користування ними (стаття
536 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу
України за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 5.5 Договору сторони
дійшли до згоди, що при не своєчасній
оплаті за транспортні послуги не
зарахована грошова сума є сума, якою
користується замовник та належить
перевізнику і за час користування
перевізник має право нарахувати, а
замовник в такому випадку
зобов'язується сплатити відсотки за
час користування коштами
постачальника в розмірі 30% річних, крім
того, замовник, на вимогу перевізника
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення.

За умов наведених вище, колегія суддів
прийшла до висновку, що заявлена сума 30%
річних у розмірі 990,81 грн. є
обґрунтованою. Проте, за перерахунком
колегією суддів розмір 30% річних
складає 990,84 грн., а оскільки у суду
відсутні підстави для виходу за межі
позовних вимог то вимога позивача про
стягнення 30 річних задовольняється у
розмірі 990,81 грн. згідно наданого
позивачем розрахунку.

Заперечення відповідача, які були
викладені в апеляційній скарзі та
розглядалися судом першої інстанції з
приводу одночасного стягнення
неустойки, 3% річних та процентів за
користування чужими грошовими коштами
колегією суддів не приймаються з огляд
на наступне.

Колегія суддів зазначає, що відповідно
до пункту 8 Оглядового листа Вищого
господарського суду України від 29.04.2013
року № 01-06/767/2013 «Про деякі питання
практики застосування господарськими
судами законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань», відповідно до
якого застосування пені не виключає
одночасного нарахування процентів за
користування чужими грошовими коштами
(стаття 536 Цивільного кодексу України),
у тому числі процентів на прострочену
суму оплати товару, проданого в кредит
(частина 5 статті 694 названого Кодексу),
оскільки стягнення відповідних
процентів не є ні видом забезпечення
виконання зобов'язань, а ні штрафною
санкцією

Тобто колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції, що
застосування неустойки та 3% річних не
виключає одночасного нарахування
процентів за користування чужими
грошовими коштами (ст. 536 Цивільного
кодексу України), оскільки проценти та
неустойка є різними правовими
інститутами, обмеження можливості
одночасного застосування яких законом
не встановлена.

З приводу стягнення з відповідача
штрафу у розмірі 3 653,10 грн. на підставі
пункту 5.6 Договору, за прострочення
виконання грошового зобов'язання
колегія суддів зазначає наступне.

20.11.2013 року представник позивача надав
заяву в про відмову від позову в
частині стягнення з відповідача штрафу
у розмірі 3 653,10 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу, в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо позивач
відмовився від позову і відмову
прийнято господарським судом.

Якщо у справі заявлено кілька позовних
вимог і позивач відмовився від деяких з
них, провадження у справі на підставі
пункту 4 частини першої статті 80
Господарського процесуального кодексу
України припиняється у частині тих
вимог, від яких було заявлено відмову
(за умови, що судом не буде застосовано
припис частини шостої статті 22
Господарського процесуального кодексу
України щодо неприйняття відмови від
позовних вимог), а розгляд решти
позовних вимог здійснюється в
загальному порядку (п. 4.6. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26.12.2011 року № 18).

Враховуючи наведене та зважаючи на те,
що наслідки відповідних процесуальних
дій позивачу за первісним позовом були
відомі, колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції з
приводу прийняття відмови позивача від
позовних вимог в частині стягнення
штрафу у розмірі 3 653,10 грн. та
припинення провадження у справі.

З приводу заперечень відповідача, які
викладені в апеляційній скарзі та які
були розглянуті судом першої
інстанції, з приводу того, що актами
здачі - приймання робіт (надання послуг)
№9 від 15.07.2013 року, №5 від 13.08.2013 року, №9
від 27.08.2013 року та №2 від 05.08.2013 року, на
які посилається позивач, відносяться
до іншого договору, а саме: до договору
№60/1 від 01.06.2012 року, не приймаються
колегією суддів з огляду на наступне.

Представник відповідача зазначає, що
відносини між сторонами врегульовані
договором на перевезення вантажів
автомобільним транспортом у місцевому
та міжміському сполученні №601/1 від
01.06.2012 року, який на думку відповідача
не припинив свою дію.

Відповідно до п. 8.1. договору на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом у місцевому та міжміському
сполученні №601/1 від 01.06.2012 року (т.1 а.с.
102-105) встановлено, що дія договору
вважається продовженою на той самий
строк і на тих самих умовах, які були
передбачені цим договором в випадку,
якщо не пізніше ніж на один місяць до
закінчення дії цього договору жодна із
сторін договору не заявить у письмовій
формі іншого.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до повідомлення №29 від
26.04.2013 року позивач повідомив
відповідача про припинення дії
договору. Вказане повідомлення було
отримане 26.04.2013 року представником
відповідача ОСОБА_3, про що свідчить
відмітка на примірнику позивача.

Крім того, 29.04.2013 року представник
відповідача ОСОБА_3 надав позивачу
проект договору №60/2 від 01.06.2013 року,
вказаний проект було отримано
позивачем 29.04.2013 року.

Пунктом 8.2. Договору №60/2 встановлено,
що договір на перевезення вантажів
автомобільним транспортом у місцевому
та міжміському сполученні №601/1 від
01.06.2012 року припинив свою дію 01.06.2013
року.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції, що звернення позивачем із
позовом, зумовлено невиконанням
відповідачем зобов'язання по оплаті
послуг із перевезення вантажів у
період з 15.07.2013 року по 27.08.2013 року, тобто
у період, коли набув чинності договір
№60/2 від 01.06.2013 року, а тому твердження
відповідача, що спірні правовідносини
врегульовані договором №60/1 від 01.06.2012
р. не знаходять своє підтвердження,
оскільки матеріали справи свідчать, що
останній був припинений 01.06.2013 року.

Твердження відповідача з приводу того,
що ОСОБА_3 не мав права вчиняти від
імені відповідача будь-яких дій
колегією суддів не приймаються з
огляду на наступне.

Відповідно до копії довіреності №б/н
від 01.06.2012 року (т.2 а.с. 9), виданою ТОВ
«Торговий дім «Енергія» в особі
директора Чорного Сергія Павловича
вбачається, що довіритель уповноважив
ОСОБА_3 представляти інтереси ТОВ
«Торговий дім «Енергія» при роботі з
суб'єктами господарювання та наділив
останнього повноваженнями щодо
підписання договорів, пов'язаних із
реалізацію нафтопродуктів
(купівлі-продажу, поставки), договорів
на перевезення вантажів автомобільним
транспортом у місцевому та міжміському
сполученні, а також документів до
договорів, а саме: додаткових угод,
видаткових, податкових, прибуткових та
товарно-транспортних накладних,
специфікацій, рахунків та актів
приймання-передачі.

Повноваження директора ТОВ «Торговий
дім «Енергія» Чорного С.П. станом на
01.06.2013 року, підтверджується протоколом
загальних зборів учасників ТОВ
«Торговий дім «Енергія» від 31.05.2012 року
(т.2 а.с. 6) та наказом про особовий склад
№22-к від 01.06.2012 року (т.2 а.с. 8).

Матеріали справи доказів припинення
дії довіреності або її скасування не
містять.

Колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції, що
ОСОБА_3 мав необхідний обсяг
повноважень щодо підписання договорів
та інших документів від імені ТОВ
«Торговий дім «Енергія».

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_3
станом на 01.06.2013 року мав повноваження
на підписання договорів, у тому числі
на перевезення вантажів автомобільним
транспортом у місцевому та міжміському
сполученні, укладені договори від його
імені створюють цивільні права та
обов'язки для ТОВ «Торговий дім
«Енергія», у тому числі на умовах таких
договорів.

З огляду на викладене вище, колегія
суддів дійшла до висновку про те, що
місцевий господарський суд, виконавши
всі вимоги процесуального закону і
всебічно перевіривши обставини справи,
вирішив спір у відповідності з нормами
матеріального права, в рішенні
місцевого господарського суду повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила,
що обставини, на які посилається
скаржник, не можуть бути підставою для
зміни або скасування рішення
Господарського суду міста Києва від
25.12.2013 року у справі №910/21042/13.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім «Енергія» на рішення
Господарського суду міста Києва від
25.12.2013 року у справі №910/21042/13 залишити
без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста
Києва від 25.12.2013 року у справі №910/21042/13
залишити без змін.

3. Справу №910/21042/13 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
О.В. Агрикова

Судді
В.Г. Суховий

М.Г. Чорногуз