ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.05.2014 Справа № 920/660/14Господарський суд
Сумської області у складі судді
Левченко П.І. при секретарі судового
засідання Чепульській Ю.В. розглянув
матеріали справи № 920/660/14

за позовом - Публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України», м. Київ,

до відповідача - Казенного
підприємства «Шосткинський казенний
завод «Імпульс», м. Шостка Сумської
області,

про стягнення 1817478,83 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача - Букоємський Р.В.,
довіреність № 14-325 від 16.03.2014 року,

від відповідача - не з'явився.

Суть спору: відповідно до поданого
позову, позивач просить стягнути з
відповідача на свою користь
заборгованість за договором
купівлі-продажу природного газу №
14/2276/11-ТЕ від 30.09.2011р., укладеного між
сторонами у справі, на загальну суму
1817478,83 грн., в тому числі 1585464,59 грн.
основного боргу за поставлений
природний газ, 92351,88 грн. пені, 60014,95 грн. -
7 % штрафу, 3740,23 грн. інфляційних втрат та
75907,18 грн. - 3 % річних, а також
відшкодувати за рахунок відповідача
понесені позивачем витрати по сплаті
судового збору в розмірі 36349,58 грн.

Відповідач свого представника в
засідання суду не направив, відзиву на
позов не подав, про час, дату та місце
судового слухання справи повідомлений
належним чином, про що свідчить
рекомендоване повідомлення про
вручення поштового відправлення ф. 107,
яке повернуте на адресу Господарського
суду Сумської області відділенням
поштового зв'язку.

30.04.2014 року від відповідача до суду
надійшло клопотання № 11-17а/7/14/108 від
30.04.2014 року (факс) про відкладення
розгляду справи у зв'язку з
неможливістю прибуття представника.

Розглянувши клопотання відповідача №
11-17а/7/14/108 від 30.04.2014 року про
відкладення розгляду справи, суд
встановив наступне:

Ухвалою від 17.04.2014 року про порушення
провадження у даній справі та
призначення її до розгляду на 05.05.2014
року суд зобов'язав відповідача подати
відзив на позовну заяву та докази
сплати боргу. Зазначену ухвалу
отримано представником відповідача
23.04.2014 року, проте відповідач не виконав
вимог суду, витребувані судом відзив
(заперечення) на позов або докази
сплати боргу не надав.

Згідно з частиною третьою статті 22
Господарського процесуального кодексу
України, сторони (так само як і інші
учасники судового процесу) зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Відповідно до пункту 3.9.2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 року, у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них, справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

На підтвердження обставин, викладених
відповідачем у клопотанні про
відкладення розгляду даної справи,
останнім не надано до суду жодного
належного доказу, який би свідчив про
неможливість прибуття його
представника у судове засідання та про
неможливість забезпечити участь у
судовому засіданні іншого
представника згідно з частинами першою
- п'ятою статті 28 Господарського
процесуального кодексу України, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами.

Суд не визнавав явку представника
відповідача в судове засідання
обов'язковою, а відтак нез'явлення
представника відповідача в судове
засідання не перешкоджає розгляду
справи та вирішенню спору за наявними у
справі матеріалами, керуючись статтею
75 Господарського процесуального
кодексу України, а тому клопотання
відповідача № 11-17а/7/14/108 від 30.04.2014 року
про відкладення розгляду справи не
підлягає задоволенню і відхиляється
судом.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно договору на купівлю-продаж
природного газу № 14/2276/11-ТЕ від 30.09.2011
року (підпункт 1.1 пункту 1 договору),
позивач зобов'язався передати у
власність відповідача у IV кварталі 2011
року та у 2012 році імпортований
природний газ для виробництва теплової
енергії, яка споживається населенням
та релігійними організаціями, а
відповідач в свою чергу зобов'язався
приймати та оплачувати газ на умовах
даного договору.

Відповідно до підпункту 2.1 пункту 2
зазначеного договору, позивач передає
відповідачеві з 01 жовтня 2011 року до 31
грудня 2012 року газ в обсязі до 5400,0 тис.
куб. м.

Згідно з підпункту 3.3 пункту 3 договору,
приймання-передача газу, переданого
позивачем відповідачеві у
відповідному місяці продажу,
оформлюється актом приймання-передачі
газу.

Підпунктом 6.1 пункту 6 даного договору
встановлено, що оплата за газ
здійснюється відповідачем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом місяця поставки газу.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця наступного за місяцем
поставки газу.

В подальшому, відповідно до укладених
між сторонами додаткових угод №1 від
11.10.2011 року, № 2 від 19.01.2012 року, № 3/1 від
27.06.2012 року та № 4 від 30.11.2012 року до
договору купівлі-продажу природного
газу № 14/2276/11-ТЕ від 30.09.2011 року,
сторонами погоджено змінені ціни та
обсягу переданого природного газу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на
виконання положень вищевказаного
договору на купівлю-продаж природного
газу № 14/2276/11-ТЕ від 30.09.2011 року, позивач
з жовтня 2011 року по квітень 2012 року та з
жовтня по грудень 2012 року передав, а
відповідач отримав природний газ для
виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням в обсязі 4116,2254
тис. куб. м. на загальну суму 5388999,72 грн.,
що підтверджується актами
приймання-передачі природного газу від
31.10.2011 року, від 30.11.2011 року, від 31.12.2011
року, від 31.01.2012 року, від 29.02.2012 року, від
31.03.2012 року, від 30.04.2012 року, від 27.11.2012
року, від 30.11.2012 року та від 31.12.2012 року.
Проте, як зазначає позивач, відповідач
порушив терміни розрахунків за
отриманий природний газ, передбачені
умовами укладеного між сторонами
договору, в зв'язку з чим, у відповідача
станом на 17.02.2014 року виникла
заборгованість перед позивачем за
спожитий природний газ з 01.10.2011 року по
30.11.2013 року в розмірі 1585464,59 грн.

Згідно із статтею 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання-відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України
з урахуванням особливостей,
передбачених зазначеним кодексом.

Стаття 526 Цивільного кодексу України
визначає, що зобов'язання повинні
виконуватись належним чином і
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За приписами частини першої статті 193
Господарського Кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу
України та частини сьомої статті 193
Господарського Кодексу України,
одностороння відмова від зобов'язання
не допускається.

Стаття 629 Цивільного кодексу України
визначає, що договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 530
Цивільного кодексу України, якщо в
зобов'язанні встановлено строк (термін)
його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк.

Згідно з положеннями статті 610
Цивільного кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частина перша статті 612 названого
Кодексу визначає, що боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Факт отримання відповідачем
природного газу за договором
купівлі-продажу природного газу №
14/2276/11-ТЕ від 30.09.2011 року повністю
підтверджується матеріалами справи,
зокрема актами приймання-передачі
природного газу від 31.10.2011 року, від
30.11.2011 року, від 31.12.2011 року, від 31.01.2012
року, від 29.02.2012 року, від 31.03.2012 року, від
30.04.2012 року, від 27.11.2012 року, від 30.11.2012
року та від 31.12.2012 року, копії яких
долучено судом до матеріалів справи та
довідкою щодо кінцевого сальдо та
операцій із відповідачем за період з
01.10.2011 року по 30.11.2013 року.

Проте, в порушення умов укладеного
договору та вимог статей 526, 629
Цивільного кодексу України, статті 193
Господарського кодексу України,
відповідач за отриманий товар не
розрахувався, чим порушив права та
охоронювані законом інтереси позивача.

Враховуючи наведені обставини, а також
те, що фактично на момент розгляду
справи зобов'язання з оплати
отриманого природного газу
відповідачем не виконано, позовні
вимоги щодо стягнення з відповідача на
користь позивача заборгованості за
спожитий природний газ в розмірі 1585464,59
грн. визнаються судом обґрунтованими, і
такими, що підлягають задоволенню на
підставі статей 525, 526, 629 Цивільного
кодексу України.

За несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань за договором на
купівлю-продаж природного газу №
14/2276/11-ТЕ від 30.09.2011 року, позивач
просить стягнути з відповідача 3%
річних в розмірі 75907,18 грн. та
інфляційні втрати в розмірі 3740,23 грн. за
період з 15.11.2011 року по 17.12.2013 року.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимоги кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3% річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлено договором, або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох процентів річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги, стосовно
стягнення з відповідача на користь
позивача 3 % річних в розмірі 75907,18 грн.
та інфляційні втрати в розмірі 3740,23 грн.
за період з 15.11.2011 року по 17.12.2013 року є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню на підставі положень
статті 625 наведеного вище Кодексу.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Одним з
наслідків порушення зобов'язання,
передбачених статтею 611 цього ж Кодексу
є сплата неустойки. За змістом статті 612
Цивільного кодексу України, боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не виконав зобов'язання у строк,
встановлений договором.

Зокрема, підпунктом 7.2 пункту 7 договору
на купівлю-продаж природного газу №
14/2276/11-ТЕ від 30.09.2011 року встановлено
відповідальність за невиконання
відповідачем умов підпункту 6.1 пункту 6
даного договору щодо порядку оплати
природного газу. Відповідно до
вищевказаного пункту договору, у разі
невиконання відповідачем підпункту 6.1
пункту 6 договору, він у безспірному
порядку зобов'язується сплатити на
користь позивача у справі крім суми
заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
пеня, від суми простроченого платежу,
за кожний день прострочення платежу, а
за прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7 %
від суми простроченого платежу. Пеня
сплачується протягом 3 (трьох)
банківських днів з моменту отримання
відповідачем вимоги позивача щодо
сплати заборгованості. У разі несплати
пені у вказаний строк відповідач
вважається таким, що має
заборгованість за цим договором.

Відповідно до наданого позивачем
обгрунтованого розрахунку, сума пені,
яку належить сплатити відповідачу на
користь позивача складає 92351,88 грн., а
сума 7 % штрафу складає 60014,95 грн.

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином, згідно
приписів статті 599 Цивільного кодексу
України.

За своєю правовою природою фінансові
та економічні санкції є додатковими
зобов'язаннями, які забезпечують
належне виконання основного і є
похідними від нього.

Правові наслідки порушення
зобов'язання встановлені статтею 611
Цивільного кодексу України, зокрема,
щодо сплати неустойки. Неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Аналогічні приписи містяться у статті
230 Господарського кодексу України, якою
визначено, що штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, не виконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частина шоста статті 232 названого
Кодексу встановлює, що нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

За порушення у сфері господарювання
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність шляхом застосування
до правопорушників господарських
санкцій на підставах і в порядку,
передбачених Господарським кодексом
України, іншими законами та договором
(частина друга статті 193, частина перша
статті 216 та частина перша статті 218
Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій
згідно з частиною другою статті 217
Господарського кодексу України є
штрафні санкції, до яких віднесено
штраф та пеню (частина перша статті 230
Господарського кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до
частини четвертої статті 231 цього ж
Кодексу, встановлюється законом, а в
разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в передбаченому
договором розмірі. При цьому розмір
санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або в певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання
зобов'язання як пеня та її розмір
встановлено частиною третьою статті 549
Цивільного кодексу України, частиною
шостою статті 231 Господарського
кодексу України, статтями 1, 3 Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» та частиною шостою статті
232 Господарського кодексу України.

Право встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам частиною четвертою статті 231
названого Кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені
та штрафу за порушення окремих видів
господарських зобов'язань передбачено
частиною другою статті 231
Господарського кодексу України.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу
України пеня та штраф є формами
неустойки, а відповідно до статті 230
Господарського кодексу України -
видами штрафних санкцій, тобто не є
окремими та самостійними видами
юридичної відповідальності. У межах
одного виду відповідальності може
застосовуватися різний набір санкцій.

Вищевказаної правової позиції
дотримується Верховний Суд України у
постанові від 09.04.2012 року у справі №
20/246-08 про стягнення суми пені та штрафу.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»,
розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Частиною другою статті 343
Господарського кодексу України
визначено, що пеня за прострочку
платежу встановлюється за згодою
сторін господарських договорів, але її
розмір не може перевищувати подвійної
облікової ставки Національного банку
України.

Статтею 547 Цивільного кодексу України
встановлено, що правочин щодо
забезпечення виконання зобов'язання
вчиняться у письмовій формі.

З огляду на викладене та враховуючи
встановлений судом факт прострочення
виконання відповідачем взятих на себе
договірних зобов'язань з оплати
поставленого природного газу, позовні
вимоги щодо стягнення з відповідача на
користь позивача пені в розмірі 92351,88
грн. та 7 % штрафу в розмірі 60014,95 грн., є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню на підставі вимог статей
549-552 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Стаття 33 цього ж Кодексу визначає, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Господарський суд ухвалою від 17.04.2014
року у даній справі зобов'язував
відповідача подати суду відзив на
позовну заяву, але відповідач не подав
суду відзиву (будь-яких заперечень
проти позовних вимог) на позов, не подав
доказів сплати боргу, хоча мав для
цього достатньо часу (копію ухвали суду
отримав 23.04.2014 року).

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

При зазначених обставинах, вимоги
позивача визнаються судом
правомірними, обґрунтованими і такими,
що підлягають задоволенню, шляхом
стягнення з відповідача на користь
позивача заборгованості за переданий
природний газ в розмірі 1585464,59 грн., пені
в розмірі 92351,88 грн., 7 % штрафу в розмірі
60014,95 грн., 3 % річних в розмірі 75907,18 грн.
та інфляційних втрат в розмірі 3740,23 грн.

Відповідно до вимог статей 44, 49
названого Кодексу, судовий збір
покладається на відповідача
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82, 83, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Казенного підприємства
«Шосткинський казенний завод
«Імпульс» (41101, Сумська область, м.
Шостка, вул. Куйбишева, буд. 41,
Ідентифікаційний код 14314452) на користь
Публічного акціонерного товариства
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б.
Хмельницького, буд. 6, Ідентифікаційний
код 20077720) борг в розмірі 1585464,59 грн., пеню
в розмірі 92351,88 грн., 7 % штрафу в розмірі
60014,95 грн., 3 % річних в розмірі 75907,18 грн.,
інфляційні втрати в розмірі 3740,23 грн. та
витрати по сплаті судового збору у
розмірі 36349,58 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 08.05.2014 року.

Суддя П.І. Левченко