КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2014 р. Справа№ 910/430/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Іоннікової І.А.

за участю секретаря судового засідання
Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Дворніков А.О. -
представник за дов. № 226 від 27.12.13;

від відповідача: Жабокрицька В.А. -
представник за дов. № 2128/0/4-13 від 27.05.13;

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"ДТЕК Західенерго"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 17.03.2014р.

у справі № 910/430/14 (суддя Мельник В.І.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "ДТЕК Західенерго"

до Державного агентства резерву
України

про зобов'язання (спонукання) укласти
договір,

В судовому засіданні 15.05.2014 р. оголошено
лише вступну та резолютивну частини
постанови,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "ДТЕК
Західенерго" (далі - ПАТ "ДТЕК
Західенерго", позивач) звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Державного агентства
резерву України (далі - відповідач) про
зобов`язання укласти договір.

Позовні вимоги позивача мотивовані
тим, що відповідач безпідставно
ухиляється від укладення договору №
б/н від 07.11.2012р.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 17.03.2014р. (повний текст
складено 24.03.2014) в задоволенні позовних
вимог ПАТ "ДТЕК Західенерго" до
Державного агентства резерву України
відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
ПАТ "ДТЕК Західенерго" звернулося до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
Господарського суду міста Києва від
17.03.2014р. скасувати та прийняти нове
рішення про задоволення позовних вимог
в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
суд першої інстанції прийняв рішення з
порушенням норм матеріального права, в
неповному обсязі з'ясував обставини
справи, зокрема, не звернув увагу, що
укладання зазначеного договору було
прямо передбачено Актом державного
планування, а обов'язковість його
укладання між сторонами спору
імперативно встановлена
законодавством.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 10.04.2014р.
апеляційну скаргу ПАТ "ДТЕК
Західенерго" прийнято до провадження
та призначено до розгляду на 22.04.2014р.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 22.04.2014р.
розгляд справи було відкладено на
15.05.2014р.

У судовому засіданні 15.05.2014 р.
представник позивача подав клопотання
про відкладення розгляду справи, яке
мотивував тим, що він звернувся до
місцевого суду з заявою про роз'яснення
рішення по даній справі. Зазначене
клопотання було відхилено судом
апеляційної інстанції через
необґрунтованість та безпідставність
в розумінні ст. 77 ГПК України. Також
стороною було подано клопотання про
залучення до участі у справу в якості
третьої особи без самостійних вимог на
предмет спору - Державну фінансову
інспекцію України. Дане клопотання
також було відхилено судом апеляційної
інстанції через необґрунтованість та
безпідставність, оскільки рішення по
даній справі не впливає на права та
обов'язки зазначеної особи в розумінні
ст. 27 ГПК України.

Представник відповідача у судовому
засіданні 15.05.2014р. заперечував проти
доводів апеляційної скарги, зазначив,
що вважає рішення суду першої
інстанції законним та обґрунтованим,
просив залишити його без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали справи,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
оглянувши оригінали документів,
заслухавши пояснення представників
сторін, Київський апеляційний
господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, 02.02.1998 між Держкомрезервом та
ВАТ "Західенерго" (правонаступником
якого є позивач) на виконання постанови
Кабінету Міністрів України від 23.01.1998 №
73-2 було укладено договір № 9 щодо
отримання в порядку тимчасового
позичання матеріальних цінностей, в
тому числі мазуту топкового марки М-100 в
кількості 38 755,084 тонн, що оформлено
нарядами на відпуск № 2-7/29, № 2-7/30 та № 2
-7/31 від 02.02.1998 року.

Місцевим судом також правомірно
встановлено, що в 1997 - 2000 р.р., згідно
листа Міністерства палива та
енергетики України 1-49/1 від 21.01.2000 року
ТЕС ВАТ "Західенерго" використали мазут
М-100, який був закладений на зберігання,
у зв'язку з критичною ситуацією, яка
склалась в період 1997-2000 роках щодо
виробництва та постачання електричної
енергії підприємствам, установам та
населенню, для недопущення кризової
ситуації.

28 грудня 2002 року Кабінет Міністрів
України прийняв Постанову № 2045 "Про
погашення заборгованості та
впорядкування розрахунків
підприємства електроенергетики з
Державним комітетом з державного
матеріального резерву України" (далі -
Постанова № 2045). Відповідно до положень
зазначеної Постанови Держрезерву
доручено оформити відпуск з державного
резерву підприємствам
електроенергетики органічного палива
та взяти до відома, що підприємства
електроенергетики укладуть угоди з
Держрезервом, в тому числі і за
Постановою КМУ № 73-2 від 23.01.1998 року
(далі - Постанова № 73-2) про
реструктуризацію заборгованості за
відпущене їм органічне паливо до 01.01.2023
року.

Як в позовній заяві, так і в апеляційній
скарзі позивач стверджував, що на
виконання Постанови № 2045 Державний
комітет України з державного
матеріального резерву та ВАТ
"Західенерго" (попередник ПАТ "ДТЕК
Західенерго") уклали ряд договорів,
проте договору щодо відпуску та
повернення вимушено використаного
мазуту топкового марки М-100 укладено не
було.

За розрахунками позивача, на момент
використання мазуту, його вартість
становила 845136,29 грн. без ПДВ.

У матеріалах справи також міститься
проект договору про передачу товару у
кількості 2194,901 тонн на суму 845136,29 грн.
без ПДВ, який підписано та скріплено
печаткою лише з боку позивача та який
(за його твердженням) було направлено
відповідачу у листопаді 2012 року для
підписання.

Саме непідписання даного договору з
боку відповідача, позивач вважає
неправомірним та просив суд першої
інстанції зобов'язати Державне
агентство резерву України укласти з
ним зазначений договір, оскільки, за
твердженням апелянта, укладання саме
такого виду договору для
вищенаведеного типу правовідносин
передбачено законодавством та носить
імперативний характер для обох сторін.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції дійшов правомірного
висновку про те, що позовні вимоги про
зобов`язання відповідача укласти
договір про документальне оформлення
передачі спірного мазуту, є такими, що
не підлягають задоволенню через
необґрунтованість та недоведеність.

В цій частині суд апеляційної
інстанції погоджується з висновками
місцевого суду, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 13 ГК України, державне
замовлення є засобом державного
регулювання економіки шляхом
формування на договірній (контрактній)
основі складу та обсягів продукції
(робіт, послуг), необхідної для
пріоритетних державних потреб,
розміщення державних контрактів на
поставку (закупівлю) цієї продукції
(виконання робіт, надання послуг) серед
суб'єктів господарювання, незалежно
від їх форми власності.

Державний контракт - це договір,
укладений державним замовником від
імені держави з суб'єктом
господарювання - виконавцем державного
замовлення, в якому визначаються
економічні та правові зобов'язання
сторін і регулюються їх господарські
відносини.

Засади та загальний порядок формування
державного замовлення на поставку
(закупівлю) продукції, виконання робіт,
надання послуг для задоволення
пріоритетних державних потреб
визначаються законом.

На підставі ст. 13 ГК України суд не
погоджується з твердженням позивача,
що спірний договір, який останній
просить визнати укладеним, не підпадає
під поняття державного замовлення.

В позовній заяві позивач зазначив, що
на виконання Постанови № 2045 між ним та
відповідачем було укладено ряд
договорів, проте договору щодо
відпуску та повернення вимушено
використаного мазуту топкового марки
М-100 укладено не було.

В свою чергу, місцевим судом правомірно
було встановлено, що всупереч
твердженням позивача, на виконання
Постанови № 2045 між відповідачем та
позивачем був укладений договір №
юр-7-1/178-2003 від 28.02.2003 (копія наявна в
матеріалах справи) про погашення
заборгованості підприємством, яка
виникла за договором № 9 від 02.02.1998 року
на виконання Постанови № 73-2 в сумі
225863,99 грн. за отримане паливо (мазут) в
кількості 1107,176 тонн. За період з 2006 по
2011 рік заборгованість за даним
договором була повністю сплачена
товариством.

Щодо Ладижинської ТЕС, то за обліковими
даними відповідача за Ладижинською ТЕС
(структурний підрозділ позивача)
рахується 2194,901 тонн мазуту марки М-100.

Також матеріалами справи
підтверджується, що на виконання
Постанови № 73-2 Держрезервом був
укладений договір з ВАТ „Західенерго"
від № 9 від 02.02.1998 року на отримання з
державного резерву мазуту в порядку
тимчасового позичання з наступним
поверненням до 01.10.1998 року. Мазут
державного резерву поставлявся на
електростанції ВАТ „Західенерго", в
тому числі і на Ладижинську ТЕС в
кількості 2194,901 тонн (копія наряду на
відпуск № 2-7/31 від 02.02.1998 року наявна в
матеріалах справи).

На виконання договору № 9 від 02.02.1998
року мазут топковий М-100 у кількості
2194,901 тонн був повернутий позивачем до
державного резерву, підтвердженням
чого є приймальний акт Р-16 від 30.04.1998
року №1-а (в матеріалах справи), і
підлягав подальшому зберіганню.

Крім того, актом звірки станом на 15.12.1998
року (копія якого наявна в матеріалах
справи) визначено, що заборгованість по
поверненню мазуту за Постановою №73-2 та
договору № 9 від 02.02.1998 за Ладижинською
ТЕС не рахується. Тобто, мазут марки М-100
в кількості 2194,901 тонн обліковується в
Держрезерві і на даний час.

В свою чергу, в матеріалах
інвентаризації (копії наявні в
матеріалах справи), які надіслані ВАТ
„Західенерго" визначено, що мазут
марки М-100 в кількості 2194,901 на
Ладижинській ТЕС відсутній в повному
обсязі.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про
державний матеріальний резерв"
використання відповідальним
зберігачем матеріальних цінностей
державного резерву без відповідного
рішення на це центрального органу
виконавчої влади, що здійснює
управління державним резервом,
трактується як самовільне відчуження
матеріальних цінностей державного
резерву. Відповідно до ЗУ "Про
державний матеріальний резерв"
самовільно відчужені матеріальні
цінності мають бути повернуті до
державного резерву в натуральному
виразі зі сплатою штрафних санкцій у
встановленому законом порядку.

Суд апеляційної інстанції приймає
доводи апелянта про те, що з доказів,
наявних в матеріалах справи та поданих
сторонами як у суді першої, так і в суді
апеляцційної інстанції, неможливо
дійти беззаперечного висновку щодо
повного виконання (невиконання)
відповідачем положень постанови № 2045
та відпуску вимушено використаного
підприємствами електроенергетики
мазуту топкового у кількості саме 113100
тонн (до якого увійщла, за доводами
позивача, й спірна кількість мазуту),
проте, даний факт не може бути
підставою для скасування або зміни
рішення, оскільки не відноситься до
предмету доведення по даному спору, а
відтак не підлягає обов'язковому
доказуванню в розумінні ст. ст. 33, 34, 36
ГПК України.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції, в частині того, що між
сторонами взагалі не були узгоджено
істотні умови договору (такі як
кількість, ціна, порядок розрахунків,
строк дії договору), а тому відповідно
до ст. 180 ГК України, де чітко вказано, що
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов, підстави для визнання
договору укладеним відсутні, що є
підставою для відмови в позові.

Частиною 8 ст. 181 ГК України передбачено,
що у разі, якщо сторони не досягли згоди
з усіх істотних умов господарського
договору, такий договір вважається
неукладеним (таким, що не відбувся).

Таким чином, місцевий суд правомірно та
обґрунтовано відмовив в задоволенні
позову, оскільки позивач ані в суді
першої, ані в суді апеляційної
інстанції не надав належних доказів на
підтвердження позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не
знайшли свого підтвердження під час
перегляду рішення в суді апеляційної
інстанції, апелянт не подав жодних
належних доказів на спростування
висновків суду першої інстанції, які
могли б бути прийняті та дослідженні
судом апеляційної інстанції в
розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, Київський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
зміни чи скасування рішення суду
першої інстанції по даній справі в
розумінні ст. 104 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної
скарги покладаються на апелянта в
порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "ДТЕК
Західенерго" на рішення Господарського
суду міста Києва від 17.03.2014р. у справі №
910/430/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 17.03.2014р. у справі № 910/430/14
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/430/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Повний текст складено 16.05.2014р.

Головуючий суддя
О.М. Коротун

Судді
О.М. Гаврилюк

І.А. Іоннікова