ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2014 р.
Справа № 914/799/14

Позивач: Міжрегіональна
науково-виробнича асоціація
підприємств "Авікон проект" (79035, вул.
Січинського, 7, м. Львів;
ідентифікаційний код 23958467)

Відповідач: Товариство з обмеженою
відповідальністю "Секюріті" (79058, просп.
Чорновола, 63, м. Львів; ідентифікаційний
код 37073247)

про стягнення заборгованості у сумі
50005,06грн.,

суддя Фартушок Т.Б.

секретар Полюхович Х.М.

Представники:

Позивача: Рісний М.Б. - представник,
довіреність в матеріалах справи;

Відповідача: не з'явився.

Суть спору:

Міжрегіональною науково-виробничою
асоціацією підприємств "Авікон проект"
заявлено позов до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Секюріті"
з вимогою стягнення 40806,80грн. боргу, що
виник у зв'язку з порушенням
Відповідачем грошових зобов'язань (з
оплати за поставлену продукцію),
передбачених умовами Договору №12.12 від
30.01.2012.

Крім цього, заявлено вимогу про
стягнення з Відповідача 4845,22грн. 15%
річних від простроченого платежу та
4353,04грн. пені.

13.03.2014р. ухвалою Господарського суду
Львівської області порушено
провадження у справі та розгляд справи
призначено на 15год. 00хв. 25.03.2014р. Розгляд
справи відкладався з причин та підстав,
зазначених в ухвалі Господарського
суду Львівської області по даній
справі від 25.03.2014р., в тому числі у
зв'язку з неявкою Відповідача та
невиконанням вимог ухвали
господарського суду по даній справі
щодо надання відзиву та інших
документів, що витребовувались судом. В
судових засіданнях 15.04.2014р. та 24.04.2014р.
відповідно до вимог ст.77 ГПК України
оголошено перерву.

Протягом розгляду справи
представникам Сторін по явці оголошено
права і обов'язки, визначені
ст.ст.20,22,28,38 ГПК України. Крім того, в
ухвалах господарського суду
Львівської області по даній справі, які
скеровані Сторонам (підтвердженням
чого є дані реєстрів вихідної
кореспонденції Господарського суду
Львівської області, наявні в
матеріалах справи повідомлення про
вручення поштових відправлень, та
письмові повідомлення про відкладення
розгляду справи) зазначено, що права та
обов'язки сторін визначені ст.ст.20,22,28,38
ГПК України.

Заяв про відвід судді не надходило.

Представник Позивача в судове
засідання з'явився, позовні вимоги
підтримав, надав пояснення по суті
спору з обґрунтуванням наявності
підстав для стягнення з Відповідача
заборгованості.

Представник Відповідача в судове
засідання не з'явився, був належним
чином повідомлений про дату, час та
місце проведення судового засідання,
підтвердженням чого є його підпис на
повідомленні про оголошення перерви в
судовому засіданні 15.04.2014р. та
надіслане ним клопотання №39 від
24.04.2014р.

25.03.2014р. Відповідач явку повноважного
представника в судове засідання не
забезпечив, про причини неявки суду не
повідомив.

15.04.2014р. представник Відповідача в
судове засідання з'явився, вимог ухвал
Господарського суду Львівської
області по даній справі, в тому числі
щодо подання відзиву, не виконав.

Крім того, 15.04.2014р. представником
Відповідача подано клопотання №10 від
15.04.2014р. про відкладення розгляду
справи, яке мотивоване наступним:

- довіреність представником
отримана лише 15.04.2014р..

З даного приводу суд зазначає, що
наведений довід не відповідає
матеріалам справи, оскільки
представлене самим ж представником
Відповідача доручення №9 на право
здійснення представництва видане
Відповідачем 02.04.2014р.; крім того, у
дорученні №9 від 02.04.2014р. міститься
зразок підпису представника, що також
спростовує доводи останнього щодо часу
отримання доручення.

Також, незважаючи на наведене суд
зазначає, що позовна заява надійшла до
суду 11.03.2014р., провадження у справі
порушено 13.03.2014р., та ухвала про
порушення провадження у справі (згідно
повідомлення про вручення поштового
відправлення) отримана Відповідачем
17.03.2014р. Відтак, Відповідач мав
можливість скористатись своїм правом
на здійснення представництва в порядку
ст.22 ГПК України, не був обмежений у
виборі представника згідно ст.28 ГПК
України та зобов'язаний був виконати
ухвалу суду по даній справі про
порушення провадження, в тому числі
щодо обов'язкової явки повноважного
представника;

- копії доданих до позовної заяви
документів надіслані Відповідачу
Позивачем не в повному обсязі.

З даного приводу суд зазначає, що
відповідно до належного доказу - опису
вкладення з відбитком поштового
штемпеля від 26.02.2104р., Відповідачу
надіслані всі документи, додані до
позовної заяви, чим повністю
спростовуються доводи Відповідача.

З врахуванням вищенаведеного
судом відмовлено в задоволенні
клопотання Відповідача від 15.04.2014р. про
відкладення розгляду справи, проте, в
судовому засіданні 15.04.2014р. оголошено
перерву до 10год. 30хв. 24.04.2014р.

Крім того, 15.04.2014р. представником
Відповідача подано клопотання про
ознайомлення з матеріалами справи, яке
судом задоволено, та представник
відповідача з матеріалами справи
ознайомився, підтвердженням чого є
його запис на третій сторінці
обкладинки справи від 15.04.2014р.

23.04.2014р. до Господарського суду
Львівської області надійшло
клопотання представника Відповідача
про відкладення розгляду справи у
зв'язку з його участю у розгляді справи
Апеляційним судом Львівської області,
де судове засідання призначено на 09год.
30хв. 24.04.2014р.

Розглянувши дане клопотання суд
зазначає про необхідність відмовити в
такому за безпідставністю,
недоведеністю та необґрунтованістю
доводів виходячи з наступного:

- до клопотання не додано жодного
доказу участі представника
Відповідача у справі, судове засідання
у якій Апеляційним судом Львівської
області, згідно доводів останнього,
призначено на 09год. 30хв. 24.04.2014р.;

- в силу вимог ст.28 ГПК України
сторона (в нашому випадку - Відповідач)
не обмежена однією особою при
здійсненні представництва, а тому,
припущення про неможливість
представника взяти участь в судовому
засіданні не є неможливістю сторони
(Відповідача) здійснити представництво
інтересів в суді шляхом скерування
представника. Крім того, неможливість
заміни представника підлягає
обов'язковому доведенню згідно позиції
ВГС України, що Відповідачем не
здійснено.

При цьому суд також зазначає, що у
п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
26.11.2011р. №18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» (із змінами та
доповненнями) відзначено, що
господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні;
неявка учасника судового процесу в
судове засідання не є підставою для
скасування судового рішення, якщо
ухвалу, в якій зазначено час і місце
такого засідання, надіслано йому в
порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1
підпункту 3.9 цього пункту постанови.
Відповідач ж був належним чином
повідомлений про дату, час та місце
проведення судового засідання,
підтвердженням чого є його підпис на
письмовому повідомленні про
оголошення перерви від 15.04.2014р.

Крім цього суд зазначає, що з
моменту порушення провадження у справі
(13.03.2014р.) та з моменту отримання ухвали
про порушення провадження у справі
Відповідачем (17.03.2014р.) Відповідачем не
виконано вимог ухвал суду по даній
справі (а це вже третє судове засідання)
щодо подання відзиву та іншим
витребуваних судом документів, та не
повідомлено про причини неподання
таких.

При цьому суд також зазначає, що,
як наведено вище, Відповідач вчасно
отримав позовну заяву з додатками та
ознайомився з матеріалами справи, а
відтак судом в повній мірі забезпечено
право Відповідача на судовий захист,
яким Відповідач не скористався.

Ухвали Господарського суду по даній
справі згідно вимог ст.64 ГПК України
скеровані належним чином Сторонам та
отримані ними (в тому числі
Відповідачем) вчасно, підтвердженням
чого є повідомлення про вручення
поштових відправлень та зміст поданих
представником Відповідача клопотань.

Крім цього суд зазначає, що у поданому
представником Відповідача клопотанні
від 23.04.2014р. не наведено жодного доводу,
що неявка представника перешкоджає
розгляду справи. Як ж зазначено в абз.1
п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
26.11.2011р. №18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» (із змінами та
доповненнями), - у випадку нез'явлення в
засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору. З врахуванням
вищенаведеного суд відмовив у
клопотанні за безпідставністю,
недоведеністю та необґрунтованістю
доводів.

Також, суд зазначає, що відповідно до ч.
3 ст. 43 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд
створює сторонам та іншим особам, які
беруть участь у справі, необхідні умови
для встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу,
в ухвалі господарського суду
Львівської області про порушення
провадження у справі (на необхідність
виконання вимог якої зазначалось в
ухвалах про відкладення розгляду
справи), окрім подання відзиву на
позовну заяву, сторін зобов'язувалось
надати всі докази в обґрунтування
правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України, судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах
змагальності; сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 38 (витребування
доказів) Господарського
процесуального кодексу України (якою, в
тому числі, передбачені права сторін,
про що зазначалось в кожній з ухвал
господарського суду по даній справі),
сторона або прокурор у разі
неможливості самостійно надати докази
вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів; у разі задоволення клопотання
суд своєю ухвалою витребовує необхідні
докази. Зі змісту наведеної статті
вбачається, що протягом розгляду
справи суд позбавлений можливості
самостійно збирати докази, і вправі
витребовувати такі виключно за
клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає,
що судом, згідно вимог Господарського
процесуального кодексу України,
надавалась в повному обсязі можливість
Учасникам процесу щодо обґрунтування
їх правової позиції по суті спору та
подання доказів, чим забезпечено
принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7
Господарського процесуального кодексу
України судові рішення приймаються за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

В судовому засіданні суд оглянув
оригінали документів, долучених до
матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

За таких обставин, суд вважає за
можливе розглянути справу за наявними
у ній матеріалами відповідно до ст.75
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши матеріали справи в їх
сукупності, дослідивши матеріали
справи та оцінивши докази в їх
сукупності, заслухавши пояснення
представника Позивача, суд встановив
наступне.

Щодо стягнення 40806,80грн. основного
боргу.

30.01.2013р. між Міжрегіональною
науково-виробничою асоціацією
підприємств "Авікон проект"
(Постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Секюріті"
(Покупець) укладено договір поставки
№12.12 (надалі - Договір), відповідно до
якого (п.1), Постачальник зобов'язується
на умовах та в порядку визначених
Договором поставити Покупцю, визначену
Договором електротехнічну продукцію
(надалі - Товар), а Покупець
зобов'язується на умовах та в порядку
визначених Договором, прийняти та
оплатити його вартість; назва,
асортимент, кількість і ціна товару
визначаються за домовленістю Сторін та
вказуються у рахунках та накладних на
відвантаження товару.

У п.2.4 Договору зазначено, що перехід
права власності на товар і ризик
випадкової загибелі товару переходять
до Покупця в момент підписання
накладної уповноваженими
представниками Сторін за договором.

Згідно з п.2.7 Договору, факт підписання
уповноваженою особою Покупця
накладної на відпущення товару
вважається визнанням тотожності
отриманої кількості, асортименту,
комплектності та ціни окремої партії
товару тій, що зазначена в замовленні
Покупця, а також визнанням належної та
бажаної для Покупця якості товару,
вказаного в накладній.

Приписами п.3.1 Договору встановлено, що
ціна договору становить суму усіх
операцій, проведених на виконання
даного договору згідно з накладними
Постачальника.

Розрахунки за кожну поставлену партію
товару здійснюються у безготівковому
порядку на протязі 10 днів із дня
прийняття товару Покупцем або шляхом
здійснення 100% попередньої оплати за
замовлений товар (п.3.4).

Відповідно до п.8.1 Договору, усі спори,
що пов'язані із договором, його
укладенням або такі, що виникають в
процесі виконання умов договору,
вирішуються шляхом переговорів між
представниками Сторін. Якщо спір
неможливо вирішити шляхом переговорів,
він вирішується в судовому порядку за
встановленою підсудністю такого спору
у порядку, визначеному відповідним
чинним в Україні законодавством.

У п.7.1 зазначено, що Договір набуває
чинності з моменту його підписання
Сторонами та діє до 31.12.2012р.; у випадку
відсутності заперечень Сторін щодо
продовження дії даного Договору
протягом одного місяця до моменту його
закінчення, даний Договір вважається
пролонгованим на той самий термін та на
тих самих умовах. В матеріалах ж справи
відсутні, Сторонами не наведені доводи
а не подані докази заперечень Сторін
щодо продовження строку дії Договору.

Договір підписано та скріплено
відбитками печаток Сторін.

На виконання умов Договору та для
підтвердження прийняття зобов'язань за
Договором, на підставі наявних в
матеріалах справи виписаних
Відповідачем довіреностей, Позивачем
поставлено, а Відповідачем отримано
Товар за видатковими накладними №07236
від 23.09.2013р. на суму 177,30грн. з ПДВ; №07034
від 17.09.2013р. на суму 917,28грн. з ПДВ; №07033
від 17.09.2013р. на суму 766,87грн. з ПДВ; №04624
від 03.07.2013р. на суму 463,98грн. з ПДВ; №04623
від 03.07.2013р. на суму 312,97грн. з ПДВ; №04400
від 25.06.2013р. на суму 1181,11грн. з ПДВ; №04134
від 17.06.2013р. на суму 11142,32грн. з ПДВ; №03275
від 21.05.2013р. на суму 1879,20грн. з ПДВ; №03236
від 20.05.2013р. на суму 5211,43грн. з ПДВ; №02635
від 22.04.2013р. на суму 2515,33грн. з ПДВ; №02634
від 22.04.2013р. на суму 18342,92грн. з ПДВ; №02564
від 18.04.2013р. на суму 1069,40грн. з ПДВ; №02563
від 18.04.2013р. на суму 4719,23грн. з ПДВ та
№02523 від 17.04.2013р. на суму 19379,62грн. з ПДВ;
всього на загальну суму 68078,96грн.

При цьому підписання покупцем
видаткових накладних, які є первинним
обліковим документом у розумінні
Закону України „Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
і яка відповідає вимогам, зокрема ст. 9
названого Закону і Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар. Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами ч. 1 ст. 692 ЦК України.
(Інформаційний лист Вищого
господарського суду України від
17.07.2012р. №01-06/928/2012).

Продукція за Договором на підставі
описаних вище видаткових накладних
отримана на підставі наявних в
матеріалах справи довіреностей
уповноваженим представником
Відповідача, що підтверджується
підписами та відбитками печаток Сторін
на вказаних видаткових накладних.

Відповідач, згідно доводів позовної
заяви, за поставлений йому товар
розрахувався лише частково в розмірі
27272,16грн., що підтверджується також
наявними в матеріалах справи
банківськими виписками.

З врахуванням вищенаведеного суд
зазначає, що борг Відповідача перед
Позивачем станом на час порушення
провадження у справі та станом на час
вирішення спору по суті становить
40806,80грн. (68078,96-27272,16).

31.12.2013р. Сторонами підписано та
скріплено відбитками печаток Акт
звірки розрахунків, згідно з яким сума
боргу Відповідача перед Позивачем
становить 40806,80грн.

24.12.2013р. Позивачем направлено на адресу
Відповідача вимогу про оплату боргу
від 23.12.2013р., яка останнім залишена без
уваги

З врахуванням вищенаведеного суд
зазначає, що борг Відповідача перед
Позивачем станом на 31.12.2013р. становить
40806,80грн.

Відповідачем зазначену суму боргу
протягом розгляду справи не
спростовано та не наведено доводів
щодо здійснення повної чи часткової
оплати 40806,80грн. боргу.

У відповідності з пунктом 4 частини
третьої статті 129 Конституції України
та статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного
кодексу України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського
кодексу України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ч.1 ст.509 Цивільного кодексу
України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії , а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Статтею 193 Господарського кодексу
України передбачено, що господарські
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів і договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог , що у певних умовах звичайно
ставляться. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; договір є відплатним, якщо
інше не встановлено договором, законом
або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України,
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства.
Статтею 525 Цивільного кодексу України
передбачено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України
передбачено, що боржник зобов'язаний
виконати свій обов'язок.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк (ст.530 Цивільного
кодексу України).

У відповідності до ч. 1 ст. 712 ЦК України,
за договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.632 ЦК України, ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін.

У випадках, встановлених законом,
застосовуються ціни (тарифи, ставки
тощо), які встановлюються або
регулюються уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування

Згідно ст.655 ЦК України, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Частиною 1 статті 691 ЦК України
передбачено, що Покупець зобов'язаний
оплатити товар за ціною, встановленою у
договорі купівлі-продажу, або, якщо
вона не встановлена у договорі і не
може бути визначена виходячи з його
умов, - за ціною, що визначається
відповідно до статті 632 цього Кодексу, а
також вчинити за свій рахунок дії, які
відповідно до договору, актів
цивільного законодавства або вимог, що
звичайно ставляться, необхідні для
здійснення платежу

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного
кодексу України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 599 Цивільного кодексу України
визначено, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

З врахуванням наведеного, в тому числі
того, що матеріалами справи доведено, а
Відповідачем не спростовано порушення
зобов'язання щодо оплати за отриманий
згідно Договору Товар, в тому числі
станом на час подання позову та
порушення провадження у справі - на
суму 40806,80грн.; беручи до уваги те, що
станом на час вирішення спору по суті в
матеріалах справи відсутні, Сторонами
не наведені доводи та не представлені
докази відсутності боргу Відповідача
перед Позивачем в розмірі 40806,80грн.,
здійснення повної або часткової оплати
такого, суд приходить до висновку про
наявність правових підстав до
задоволення позовних вимог в частині
стягнення 40806,80грн. основного боргу.

Щодо стягнення 4845,22грн. 15% річних.

В прохальній частині позовної заяви
Позивач також просить стягнути з
Відповідача 4845,22грн. 15% річних,
розрахунок яких здійснено за період з
29.04.2013р. по 20.02.2014р. включно.

Приписами п.4.3 Договору передбачено, що
за прострочення оплати поставленого
товару, Покупець зобов'язується
сплатити на користь Постачальника пеню
у розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, яка діє за відповідний період, за
кожен день прострочення, а також
відшкодувати Постачальнику інфляційні
втрати та 15% річних від простроченої
суми, що мали місце внаслідок
прострочення оплати.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Згідно ст.625 Цивільного кодексу
України, боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання;
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Перевіривши правильність розрахунку 15%
річних суд зазначає, що такий
розраховано Позивачем не вірно з
наступних підстав:

- допущено арифметичні помилки при
проведенні розрахунку;

- не у всіх випадках вірно
розраховано кількість днів
прострочення.

Так, не у всіх випадках взято до
уваги та вірно застосовано положення
п.3.3 Договору, відповідно до якого,
Покупець проводить оплату шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок Постачальника. Та не
взято до уваги положення п.1.4 Постанови
Пленуму ВГС України №14 від 17.12.2013р. «Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань»,
згідно якого, з урахуванням пункту 30.1
статті 30 Закону України "Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні"
моментом виконання грошового
зобов'язання є дата зарахування коштів
на рахунок кредитора. Внаслідок
допущення вищенаведених порушень
Позивач не у всіх випадках врахував
вихідні дні, в які неможливо здійснити
перерахування грошових коштів на
банківський (поточний, розрахунковий)
рахунок.

Крім того, Позивачем не у всіх
випадках взято до уваги положення п.1.9
Постанови Пленуму ВГС України №14 від
17.12.2013р. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань», день фактичної
сплати суми заборгованості не
включається в період часу, за який
здійснюється стягнення. Так, Позивачем
в розрахунку основного боргу
зазначено, що часткову оплату в розмірі
7090,63грн. Відповідачем виконано 18.05.2013р.
Проте, згідно матеріалів справи, в тому
числі представленої Позивачем
банківської виписки від 17.05.2013р.,
наведена оплата в розмірі 7090,63грн.
(1879,20+5211,43) здійснена Відповідачем саме
17.05.2013р.

Перевіривши правильність проведеного
Позивачем розрахунку 15% річних суд
зазначає, що розмір таких є більшим,
аніж заявлено Позивачем до стягнення.
Проте, за відсутності клопотань,
передбачених п.2 ст.83 ГПК України, у суду
відсутня можливість виходу за межі
позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене,
перевіривши правильність розрахунку 15%
річних, суд приходить до висновку, що в
частині стягнення 15% річних у сумі
4845,22грн. позовні вимоги підлягають до
задоволення.

Щодо стягнення 4353,04грн. пені.

Позивач просить також стягнути 4353,04грн.
пені, розрахунок якої здійснено за
період з 29.04.2013р. по 20.02.2014р. включно.

У п.4.3 Договору передбачено, що за
прострочення оплати поставленого
товару, Покупець зобов'язується
сплатити на користь Постачальника пеню
у розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, яка діє за відповідний період, за
кожен день прострочення, а також
відшкодувати Постачальнику інфляційні
втрати та 15% річних від простроченої
суми, що мали місце внаслідок
прострочення оплати.

Згідно з ст.ст.549, 611, 625 Цивільного
кодексу України, ст.230 Господарського
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: сплата неустойки;
пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання;
штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання;
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу
України визначено, що нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Приписами ч.2 ст.343 ГК України,
встановлено, що платник грошових
коштів сплачує на користь одержувача
цих коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін, але не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін;
розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Перевіривши правильність розрахунку 15%
річних суд зазначає, що такий
розраховано Позивачем не вірно з
наступних підстав:

- допущено арифметичні помилки при
проведенні розрахунку;

- не у всіх випадках вірно
розраховано кількість днів
прострочення.

Так, не у всіх випадках взято до
уваги та вірно застосовано положення
п.3.3 Договору, відповідно до якого,
Покупець проводить оплату шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок Постачальника. Та не
взято до уваги положення п.1.4 Постанови
Пленуму ВГС України №14 від 17.12.2013р. «Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань»,
згідно якого, з урахуванням пункту 30.1
статті 30 Закону України "Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні"
моментом виконання грошового
зобов'язання є дата зарахування коштів
на рахунок кредитора. Внаслідок
допущення вищенаведених порушень
Позивач не у всіх випадках врахував
вихідні дні, в які неможливо здійснити
перерахування грошових коштів на
банківський (поточний, розрахунковий)
рахунок.

Крім того, Позивачем також не у
всіх випадках взято до уваги положення
п.1.9 Постанови Пленуму ВГС України №14
від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань», день фактичної
сплати суми заборгованості не
включається в період часу, за який
здійснюється стягнення.;

- також, при розрахунку пені
Позивачем частково порушено вимоги ч.6
ст.232 ГК України, а саме - допущено
здійснення нарахування штрафних
санкцій в період понад шість місяців з
моменту виникнення заборгованості.
Так, при проведенні розрахунку пені з
поставок, здійснених 17.04.2013р., 18.04.2013р.,
22.04.2013р., 20.05.2013р., 21.05.2013р., 17.06.2013р.,
25.06.2013р., 03.07.2013р. Позивачем,
розраховуючи пеню за період по 20.02.2014р.
включно, допущено нарахування пені в
строк понад шість місяців.

При цьому суд бере до уваги, що, як
зазначено у п.2.5 Постанови Пленуму ВГС
України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань», умова
договору про сплату пені за кожний день
прострочення виконання зобов'язання не
може розцінюватися як установлення цим
договором іншого, ніж передбачений
частиною шостою статті 232 ГК України,
строку, за який нараховуються штрафні
санкції. Враховуючи вищенаведене,
беручи до уваги доводи мотивувальної
частини рішення щодо стягнення
основного боргу, перевіривши
правильність проведеного розрахунку
пені, суд приходить до висновку про
наявність правових підстав для
задоволення позову в частині стягнення
з Відповідача на користь Позивача
3068,62грн. пені, в решті позовних вимог в
цій частині слід відмовити.

Відповідно до вимог ст.4.-7
Господарського процесуального кодексу
України судові рішення приймаються за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто
відповідності висновків, викладених у
судовому акті, дійсним обставинам
справи реалізується також положеннями
ст.43 Господарського процесуального
кодексу України, згідно з якою
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

24.04.2014 року у відповідності до вимог
ст.85 Господарського процесуального
кодексу України оголошено вступну та
резолютивну частини рішення, про що
зазначено в протоколі судового
засідання. Повний текст рішення
виготовлений та підписаний 29.04.2014р.

На підставі ст.49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати у справі слід покласти на
Відповідача пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 4
ч. 3 ст.129 Конституції України, ст.ст. 4, 4-5,
4-7, 33, 38, 43, 49, 75, 82-87, 115-116 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Секюріті" (79058, просп.
Чорновола, 63, м. Львів; ідентифікаційний
код 37073247) на користь Міжрегіональної
науково-виробничої асоціації
підприємств "Авікон проект" (79035, вул.
Січинського, 7, м. Львів;
ідентифікаційний код 23958467) 40806,80грн.
основного боргу, 4353,04грн. пені, 4845,22грн.
15% річних та 1827,00грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному та касаційному порядку.

Суддя
Фартушок Т.Б.