ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ
УХВАЛА

"23" квітня 2014 р.
справа № 2/5027/523/2011

Суддя І.В.Скрипничук, розглянувши
матеріали

за скаргою дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м. Київ

на дії органу державної виконавчої
служби

представники:

від стягувача - Чижевська Р.В.,
довіреність № 41/10 від 30.12.2013

від боржника - Попов В.Д., довіреність №
051/42 від 11.01.2014

від ДВС - Семенов М.В.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Чернівецької області від 29.06.2011р. по
справі №2/5027/523/2011 позов задоволено та
стягнуто з публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації «Чернівцігаз» (код 03336166), м.
Чернівці, вул.Вінниченка, 9а, на користь
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" (код 31301827), м.Київ,
вул. Шолуденка, 1, борг у сумі 494713,24 грн.,
12385,19 грн. пені, 34629,93 грн. штрафу, 60372,68
грн. інфляційних, 18585,25 грн. річних, 6207
грн. державного мита та 236 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

На виконання даного рішення видано
11.07.2011 судом видано наказ.

Стягувач (ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз
України") звернувся зі скаргою, в
порядку ст. 1212 Господарського
процесуального кодексу України, на дії
підрозділу примусового виконання
рішень відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції
Чернівецької області, де просить:

- визнати неправомірними дії відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Чернівецькій області, які полягають у
винесенні постанови про закінчення
виконавчого провадження від 10.02.2014 ВП №
28137977 з примусового виконання наказу
господарського суду Чернівецької
області від 11.07.2011 у справі № 2/5027/523/2011;

- визнати незаконною постанову про
закінчення виконавчого провадження
від 10.02.2014 ВП № 28137977 з примусового
виконання наказу господарського суду
Чернівецької області від 11.07.2011 у
справі № 2/5027/523/2011.

Ухвалою суду від 03.03.2014 розгляд даної
скарги призначено на 13.03.2014.

Однак, представник відділу примусового
виконання у відзиві на скаргу зазначив,
що підрозділ примусового виконання
рішень УДВС ГУЮ у Чернівецькій області
не є юридичною особою та не входить до
складу управління ДВС ГУЮ у
Чернівецькій області. Проте, в
підтвердження своїх слів будь-яких
доказів (у т.ч. відповідних витягів з
ЄДРПОУ) представник ВПВР УДВС не надав.

В абзаці 3 п. 8 Роз'яснення Президії
Вищого господарського суду України від
28.03.2002 р. N 04-5/365 "Про деякі питання
практики виконання рішень, ухвал,
постанов господарських судів України"
зазначено, що відповідно до положень
статті 1212 ГПК України представляти в
судах державну виконавчу службу мають
органи, зазначені у статті 3 Закону
України "Про державну виконавчу
службу".

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про
державну виконавчу службу" органами
державної виконавчої служби є:

- Департамент державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України,
до складу якого входить відділ
примусового виконання рішень;

- управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції
Міністерства юстиції України в
Автономній республіці Крим, головних
управлінь юстиції в областях, містах
Києві та Севастополі, до складу яких
входять відділи примусового виконання
рішень;

- районні, районні у містах, міські (міст
обласного значення), міськрайонні
відділи державної виконавчої служби
відповідних управлінь юстиції.

За таких обставин, враховуючи
положення ст.ст. 1, 21, 24 Господарського
процесуального кодексу України, суд
дійшов висновку, що розгляд справи
належить відкласти та залучити до
участі у справі відповідачем по скарзі
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Чернівецькій області, до складу якого
структурно входить підрозділ
примусового виконання рішень УДВС ГУЮ
у Чернівецькій області.

Крім того, до початку судового
засідання від скаржника (ДК "Газ
України) надійшла телеграма про
відкладення розгляду скарги, у зв"язку
з неможливістю забезпечити участь
повноважного представника у засідання
суду.

Ухвалою суду від 13.03.2014 розгляд скарги
відкладено на 18.03.2014. Одночасно
залучено відповідачем по скарзі
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Чернівецькій області.

18.03.2014 у судовому засіданні оголошено
перерву до 01.04.2014.

01.04.2014 оголошено у засіданні суду
перерву до 23.04.2014.

Скаржник, обґрунтовуючи свої вимоги у
скарзі, посилається на те, що
відповідно до п.п. 2.2 ст. 2 Закону України
«Про деякі питання заборгованості за
спожитий природний газ та електричну
енергію» підлягає списанню
заборгованість, у тому числі
встановлена судовим рішенням, з пені,
штрафних та фінансових санкцій (три
відсотки річних та індекс інфляції),
які нараховані підприємствам,
визначеним у статті 1 цього Закону, на
заборгованість за природний газ,
спожитий ними у період з 01.01.1997 по 01.01.2011
і не сплачена на дату набрання чинності
цим Законом.

Однак, державний виконавець не
врахував вказаних обставин, оскільки
рішення господарського суду
Чернівецької області у даній справі, на
виконання якого видано наказ від 11.07.2011,
набрало законної сили 11.07.2011, тобто
після прийняття Закону України «Про
деякі питання заборгованості за
спожитий газ та електричну енергію», що
набрав законної сили 04.06.2011.

Крім того, списання заборгованості зі
сплати пені, штрафних та фінансових
санкцій, по якій відсутнє судове
рішення, яке набрало законної сили
станом набрання чинності Законом
України «Про деякі питання
заборгованості за спожитий природний
газ та електричну енергію» передбачена
спеціальна процедура - підписання
відповідних договорів між учасниками
процедури списання, а тому є
безпідставним та необґрунтованим
твердженням про списання
заборгованості зі штрафних санкцій на
підставі протоколу комісії з питань
списання заборгованості.

Між ДК «Газ України» та ПАТ
«Чернівцігаз» договорів щодо списання
заборгованості зі сплати пені,
штрафних та фінансових санкцій (індекс
інфляції та 3% річних) не укладалось.

Станом на день подачі скарги рішення
суду у даній справі не виконано,
заборгованість не списана та не
стягнута.

Також Законом України «Про деякі
питання заборгованості за спожитий
природний газ та спожиту енергію» діяв
до 30.06.2012.

Отже, п. 14 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про
виконавче провадження» також діяв до
30.06.2012.

Боржник звернувся до виконавчої служби
із заявою про закінчення виконавчого
провадження 06.02.2014.

Постанова про закінчення виконавчого
провадження на підставі п. 14 ч. 1 ст. 49
Закону України «Про виконавче
провадження» винесена державним
виконавцем 10.02.2014, тобто коли ця норма
Закону вже втратила чинність.

Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Чернівецькій області просить
відхилити скаргу ДК «Газ України» НАК
«Нафтогаз України», посилаючись на те,
що дії державного виконавця щодо
закінчення виконавчого провадження
проведені у відповідності до Закону
України «Про виконавче провадження» (п.
14 ч. 1 ст. 49 Закону) та Закону України
«Про деякі питання заборгованості за
спожитий природний газ та електричну
енергію» є правомірними.

Розглянувши скаргу ДК «Газ України»
НАК «Нафтогаз України» на дії ВПВР УДВС
ГУЮ В Чернівецькій області, заслухавши
пояснення представників сторін,
оцінивши подані докази, суд вважає, що
правових підстав для її задоволення
немає з огляду на наступне.

Так, рішенням господарського суду від
29.06.2011 у даній справі задоволено позов
ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз
України» та стягнуто з ПАТ по
газопостачанню та газифікації
«Чернівцігаз» борг у сумі 494713,24 грн.,
12385,19 грн. пені, 34629,93 грн. штрафу, 60372,68
грн. інфляційних, 18585,25 грн. річних.

На виконання даного рішення видано
11.07.2011 наказ, на підставі якого 15.08.2011
відкрито виконавче провадження ВП №
28137977.

Постановою головного державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Чернівецькій
області від 10.02.2014 ВП №28137977 було
закінчено виконавче провадження з
примусового виконання наказу
господарського суду Чернівецької
області від 18.07.2011 у справі №16/5027/545/2011
на підставі п. 14 ч. 1 ст. ст. 49, 50 Закону
України "Про виконавче провадження".

Як вбачається з матеріалів справи,
після набрання судовим рішенням
чинності 21.09.2011 та до дати відкриття
виконавчого провадження боржник, у
відповідності до приписів Закону
України "Про деякі питання
заборгованості за спожитий природний
газ та електричну енергію" та згідно
Порядку списання заборгованості за
природний газ та електричну енергію,
затвердженого постановою КМУ №894 від
08.08.2011р., здійснив списання
заборгованості, яка утворилась за
договором №40/05 від 31.03.2005, укладеного з
ДК "Газ України".

Списання коштів боржником зафіксовано
в протоколі від 06.09.2011 за № 15.

15.09.2011 ПАТ "Чернівцігаз" повідомило ДК
"Газ України" про списання
заборгованості згідно Закону України
"Про деякі питання заборгованості за
спожитий природний газ та електричну
енергію" від 12.05.2011 №3319-VI за договором
між ПАТ "Чернівцігаз" та ДК "Газ України"
НАК "Нафтогаз України" № 40/05 від 31.03.2005 у
загальній сумі 2190089,41 грн., що
складається з основного боргу - 1908179,94
грн.,? пені - 50587,73 грн., штрафних санкцій -
75443,77 грн., 3% річних - 30843,57 грн.,
інфляційних - 125034,40 грн.

Факт повідомлення ДК "Газ України" про
списання заборгованості
підтверджується письмовою інформацією
від 15.09.2011 за №031365/4, яка отримана
скаржником 29.09.2011 за вх. №14573/2, що не
заперечується представником скаржника
у судовому засіданні.

Сума державного мита та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу сплачені платіжним
дорученням №247 від 27.01.2012.

Судом встановлено, що спір стосується
правомірності списання заборгованості
зі сплати пені, штрафних та фінансових
санкцій (інфляційних та 3% річних).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
деякі питання заборгованості за
спожитий природний газ та електричну
енергію", дія цього Закону поширюється
на підприємства незалежно від їхніх
форм власності, що виробляють,
транспортують і постачають теплову та
електричну енергію, надають послуги з
диспетчерського управління об'єднаною
енергетичною системою України,
суб'єктів господарювання, що
здійснюють постачання природного газу
та електричної енергії за регульованим
тарифом, Національну акціонерну
компанію "Нафтогаз України" та її
дочірні підприємства ДК "Газ України",
ДК "Укртрансгаз" ДК "Укргазвидобування",
ДАТ "Чорноморнафтогаз" та ДП
"Енергоринок".

Згідно п.2.2 ст. Закону України "Про деякі
питання заборгованості за спожитий
природний газ та електричну енергію",
заборгованість (у тому числі
встановлена судовими рішеннями) з пені,
штрафних та фінансових санкцій (три
відсотки річних та індекс інфляції),
які нараховані підприємствам,
визначеним у статті 1 цього Закону, на
заборгованість за природний газ,
спожитий ними у період з 1 січня 1997 року
по 1 січня 2011 року, і не сплачена станом
на дату набрання чинності цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи та із
змісту рішення суду № 2/5027/523/2011
періодом виникнення заборгованості з
основного грошового зобов'язання
(прострочення платежів), на яку
нараховані спірні суми, є січень 2009 -
квітень 2011. Отже, дія вищевказаного
Закону розповсюджується на спірні
правовідносини.

В свою чергу, порядок списання коштів,
визначених Законом України "Про деякі
питання заборгованості за спожитий
природний газ та електричну енергію"
визначено в Постанові Кабінету
Міністрів №894 від 08.08.2011р. "Про
затвердження порядку списання
заборгованості за природний газ та
електричну енергії" (далі Порядок). Так,
у відповідності до п.1 Порядку, цей
Порядок визначає механізм списання
заборгованості (у тому числі
реструктуризованої) за природний газ
та електричну енергію, зокрема із
сплати пені, штрафних та фінансових
санкцій, що нараховані на
заборгованість за природний газ, а
також за кам'яне і буре вугілля, газ
нафтопереробки, нафтопродукти і
природний газ підприємств, що
виробляють електричну енергію, перед
Держрезервом, яку реструктуризовано
відповідно до рішень Кабінету
Міністрів України, відповідно до
Закону України "Про деякі питання
заборгованості за спожитий природний
газ та електричну енергію" (далі -
заборгованість). Дія цього Порядку
поширюється на підприємства незалежно
від форми власності, що виробляють,
транспортують і постачають теплову та
електричну енергію, надають послуги з
диспетчерського управління об'єднаною
енергетичною системою, суб'єктів
господарювання, що здійснюють
постачання природного газу та
електричної енергії за регульованим
тарифом, Національну акціонерну
компанію "Нафтогаз України" та її
дочірні компанії "Газ України",
"Укртрансгаз", "Укргазвидобування", а
також державне акціонерне товариство
"Чорноморнафтогаз" і державне
підприємство "Енергоринок" (далі -
учасники процедури списання).

Відповідно до п.4 Порядку, обсяг
заборгованості (у тому числі
реструктуризованої) за природний газ
визначається з урахуванням вимог
законодавства з питань інвентаризації
основних засобів, нематеріальних
активів, товарно-матеріальних
цінностей, коштів, документів та
розрахунків і списується: учасниками
процедури списання, що здійснюють
постачання природного газу за
регульованим тарифом або виробляють,
транспортують і постачають теплову
енергію, перед дочірньою компанією "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" (далі -
компанія "Газ України") - у сумах, що
обліковуються в бухгалтерському
обліку таких учасників; компанією "Газ
України" - у сумах, що обліковуються в її
бухгалтерському обліку, включаючи
заборгованість ліквідованих
підприємств, що виробляють,
транспортують і постачають теплову
енергію.

Пунктом 5 Порядку визначено, що
учасники процедури списання, крім тих,
що зазначені у пункті 4 цього Порядку,
списують заборгованість за природний
газ в узгоджених сумах, що
обліковуються в їх бухгалтерському
обліку та підтверджуються актом
звіряння заборгованості, який включає
загальний обсяг заборгованості та
обсяг заборгованості, яку
передбачається списати. При цьому
списання заборгованості учасниками
процедури списання, яким належить 50 і
більше відсотків акцій (часток, паїв) у
статутних капіталах господарських
товариств, частка держави в яких
становить 100 відсотків, здійснюється за
погодженням з органами, уповноваженими
управляти такими учасниками.

Відповідно до п.6 Порядку, для списання
заборгованості кожен учасник
процедури списання утворює комісію з
питань списання заборгованості, до
складу якої обов'язково входить
керівник такого учасника як голова
комісії та головний бухгалтер і яка
визначає обсяг заборгованості, що
підлягає списанню, у розрізі
контрагентів. Списання заборгованості
проводиться на підставі протоколів
зазначеної комісії, затверджених її
головою. Датою списання заборгованості
є дата затвердження протоколу.

У відповідності до вищевказаних норм
законодавства, боржником видано 05.09.2011
наказ №158 "Про створення робочої
комісії з питань списання
заборгованості за природний газ".

06.09.2011 відбулось засідання комісії
боржника, на якому прийнято рішення про
списання заборгованості, яка
утворилась по договору №40/05 від 31.03.2005 в
сумі 2190089,41 грн., укладеного з ДК "Газ
України". Вказане рішення зафіксовано
протоколом №15 від 06.09.2011р. і скаржник
був повідомлений про факт списання
даної заборгованості що
підтверджується письмовою інформацією
від 15.09.2011 за №03/1365/4, яка отримана
скаржником 29.09.2011 р. за вх. №14573/2, що не
заперечується представником скаржника
у судовому засіданні.

На момент списання боржником
вищевказаної суми, її розмір було
визначено у відповідності до приписів
діючого законодавства.

У постанові від 15.10.2013р. за результатами
розгляду заяви дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" про
перегляд Верховним Судом України
постанови Вищого господарського суду
України від 16 квітня 2013 року у справі
№5011-27/6245-2012 за позовом концерну "Міські
теплові мережі" до дочірньої компанії
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" про
зобов'язання вчинити дії, Верховний Суд
України також зауважив, що
односторонній протокол комісії з
питань списання заборгованості є
достатньою підставою для списання
заборгованості з пені, штрафних та
фінансових санкцій, відповідно до
пункту 2.2. статті 2 Закону України
№3319-VІ.

На підставі наведеного, суд дійшов
висновку, що дії боржника по списанню
спірних коштів є правомірними та
такими, що відповідають приписам
Закону України "Про деякі питання
заборгованості за спожитий природний
газ та електричну енергію" та Порядку
списання заборгованості за природний
газ та електричну енергію,
затвердженого постановою КМУ №894 від
08.08.2011р.

При цьому, помилковими є твердження
скаржника про те, що списання стягнутих
рішенням суду пені, штрафних та
фінансових санкцій (3% річних та
інфляційних) повинно бути здійснено
шляхом укладення відповідного
договору згідно п. 7 Порядку, оскільки
редакція даного пункту фактично
регулює не порядок списання коштів у
разі відсутності відповідного
судового рішення, а спосіб визначення
їх розміру.

Так, у відповідності до п.7 Порядку,
заборгованість із сплати пені,
штрафних та фінансових санкцій (3
відсотки річних та індекс інфляції),
які нараховані учасникам процедури
списання на заборгованість за
природний газ, спожитий ними у період з
1 січня 1997 р. по 1 січня 2011 р., щодо
стягнення яких до набрання чинності
Законом розпочата процедура судового
врегулювання спору і відсутнє судове
рішення, яке набрало законної сили,
визначається у відповідних договорах,
що укладаються між учасниками
процедури списання відповідно до
Цивільного та Господарського кодексів
України.

Порядок же списання визначений у п.6
Порядку та дотриманий боржником -
відповідачем по справі.

До того ж, як вищевказане, на момент
списання відповідачем грошових коштів
суми пені, штрафних та фінансових
санкцій сума заборгованості вже була
визначена в судовому рішенні по справі
№2/5027/523/2011, яке набрало чинності, а отже
такі суми не підлягають ще узгодженню
сторонами шляхом укладення договору,
про який йдеться у п.7 Порядку.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу
України зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом.

Стягнуті ж рішенням суду пеня, штрафні
та фінансові санкції вважаються
списаними 06.09.2011 у відповідності до
вищевказаного Закону "Про деякі
питання заборгованості за спожитий
природний газ та електричну енергію" та
Порядку.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
виконавче провадження" виконавче
провадження, як завершальна стадія
судового провадження та примусового
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, що спрямовані
на примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
проводяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначений цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Згідно зі ст. 6 Закону України "Про
виконавче провадження" державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до цього Закону і не
допускати в своїй діяльності порушення
прав та законних інтересів фізичних та
юридичних осіб.

Статтею 49 Закону України "Про виконавче
провадження" встановлено, що виконавче
провадження підлягає закінченню у
разі:

1) визнання судом відмови стягувача від
примусового виконання рішення суду;

2) визнання судом мирової угоди між
стягувачем і боржником у процесі
виконання;

3) смерті або оголошення померлим
стягувача чи боржника, визнання
безвісно відсутнім боржника або
стягувача, ліквідації юридичної особи -
сторони виконавчого провадження, якщо
виконання їх обов'язків чи вимог у
виконавчому провадженні не допускає
правонаступництва;

4) скасування рішення суду або іншого
органу (посадової особи), на підставі
якого виданий виконавчий документ, або
визнання судом виконавчого документа
таким, що не підлягає виконанню;

5) письмової відмови стягувача від
одержання предметів, вилучених у
боржника під час виконання рішення про
передачу їх стягувачу, або знищення
речі, що має бути передана стягувачу в
натурі;

6) закінчення строку, передбаченого
законом для відповідного виду
стягнення;

7) передачі виконавчого документа
ліквідаційній комісії (або
ліквідатору) у разі ліквідації
боржника-юридичної особи;

8) фактичного виконання в повному
обсязі рішення згідно з виконавчим
документом;

9) повернення виконавчого документа без
виконання на вимогу суду або іншого
органу (посадової особи), який видав
виконавчий документ;

10) направлення виконавчого документа
за належністю до іншого відділу
державної виконавчої служби;

11) повернення виконавчого документа до
суду чи іншого органу (посадової особи),
який його видав, у випадку,
передбаченому частиною третьою статті
75 цього Закону;

12) якщо рішення фактично виконано під
час виконання рішення Європейського
суду з прав людини;

13) непред'явлення виконавчого
документа за відновленим виконавчим
провадженням у строки, визначені
статтею 51 цього Закону;

14) списання згідно із Законом України
"Про деякі питання заборгованості за
спожитий природний газ та електричну
енергію" заборгованості, встановленої
рішенням суду, яке підлягало виконанню
на підставі виконавчого документа.

Суд звертає увагу на те, що постанова
головного державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Чернівецькій області від 10.02.2014 ВП
№28137977 про закінчення виконавчого
провадження містить посилання на п. 14 ч.
1 ст. 49 ЗУ "Про виконавче провадження",
згідно якої виконавче провадження
підлягає закінченню у разі списання
згідно із Законом України "Про деякі
питання заборгованості за спожитий
природний газ та електричну енергію"
заборгованості, встановленої рішенням
суду, яке підлягало виконанню на
підставі виконавчого документу.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України
"Про деякі питання заборгованості за
спожитий природний газ та електричну
енергію" визнано строк дії зазначеного
закону до 30.06.2012 року. Однак, враховуючи,
що заборгованість була списана та
сплачена боржником у повному обсязі,
відповідно до п.8 ч. 1 ст. 49 Закону
України "Про виконавче провадження"
фактичне виконання в повному обсязі
рішення згідно з виконавчим документом
є підставою для закінчення виконавчого
провадження. Тому, не зазначення або
неправильне зазначення правової
підстави (процесуальної норми) у
постанові про закінчення виконавчого
провадження не може бути підставою для
визнання дій державного виконавця
неправомірними у випадку прийняття
правильного по суті рішення.

Аналогічну правову позицію викладено у
постанові Вищого господарського суду
України від 10.07.2013 р. по справі
№5023/3418/11(49/206-10).

Суд звертає увагу, що скаржник не надав
суду доказів оскарження у
встановленому законом порядку ДК "Газ
України" списання заборгованості ПАТ
"Чернівцігаз" по договору №40/05 від
31.01.2005.

Приймаючи до уваги викладене, суд
зазначає, що у державного виконавця
були відсутні підстави для подальшого
здійснення виконавчого провадження за
наказом господарського суду
Чернівецької області від 11.07.2011 року у
справі №2/5027/523/2011.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень. Згідно зі
статтею 43 цього ж кодексу
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись Законом.

Згідно п. 9.13 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики виконання рішень,
ухвал, постанов господарських судів
України" від 17.10.2012 року №9 за
результатами розгляду скарги
виноситься ухвала, в якій
господарський суд або визнає доводи
заявника правомірними і залежно від їх
змісту визнає постанову державного
виконавця щодо здійснення заходів
виконавчого провадження недійсною, або
визнає дії чи бездіяльність органу
Державної виконавчої служби
незаконними, чи визнає недійсними
наслідки виконавчих дій, або зобов'язує
орган державної виконавчої служби
здійснити певні виконавчі дії, якщо він
ухиляється від їх виконання без
достатніх підстав, або визнає доводи
скаржника неправомірними і скаргу
відхиляє.

На підставі наведеного, суд дійшов
висновку про те, що при здійсненні
виконавчого провадження за наказом
господарського суду Чернівецької
області від 11.07.2011 у справі №2/5027/523/2011
державний виконавець діяв у
відповідності до Закону України "Про
виконавче провадження", у зв'язку з чим,
скарга Дочірньої компанії "Газ України"
НАК "Нафтогаз України" на дії
підрозділу примусового виконання
рішень відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Чернівецькій області є
необґрунтованою, не підтвердженою
документами, у зв'язку з чим подану
скаргу слід відхилити.

Керуючись статтями 86, 121-2
Господарського процесуального кодексу
України, суд

УХВАЛИВ:

1. Доводи скаржника визнати
неправомірними.

2. Скаргу дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" на дії
відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Чернівецькій області, які полягають у
винесенні постанови про закінчення
виконавчого провадження від 10.02.2014 ВП
№28137977 з примусового виконання наказу
господарського суду Чернівецької
області від 18.07.2011 у справі №2/5027/523/2011 та
визнання незаконною постанову про
закінчення виконавчого провадження
від 10.02.2014 ВП №28137977 з примусового
виконання наказу господарського суду
Чернівецької області від 18.07.2011 у
справі № 2/5027/523/2011 відхилити.

Суддя
І.В.Скрипничук