КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2014 р.
справа№ 910/19022/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

при секретарі:
Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача
- Сикалюк Д.Л.

відповідача - Макидон М.М.

розглянувши апеляційну скаргу
Приватного виробничого підприємства
«Сіріус»

на рішення господарського суду м. Києва
від 16.12.2013 р.

у справі № 910/19022/13 (суддя - Бондаренко
Г.П.)

за позовом Компанії «Доппельмайр
Зайльбанен Г.м.б.Х.»

до Приватного виробничого
підприємства «Сіріус»

про спонукання до виконання
зобов`язань та стягнення 112 247,83 євро

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року Компанія «Доппельмайр
Зайльбанен Г.м.б.Х.» (далі - позивач)
звернулась з позовом до Приватного
виробничого підприємства «Сіріус»
(далі - відповідач) про спонукання до
виконання зобов'язань за контрактами
від 09.09.2007 р. № WAA0001389 і № WAA0001390, та
стягнення 112 247,83 євро, з яких 86 740,90 євро
сума основного боргу та 25 506,93 євро 3 %
річних.

У листопаді 2013 року позивач подав заяву
про уточнення позовних вимог, в якій
просив суд стягнути з відповідача на
його користь суму заборгованості за
контрактами від 09.09.2007 р. № WAA0001389 та №
WAA0001390 у розмірі 86 740,90 євро, що
відповідно до офіційного курсу НБУ
станом на 05.08.2013 р. складає 933 208,74 грн.

Рішенням господарського суду м. Києва у
справі № 910/19022/13 від 16.12.2013 р. позовні
вимоги задоволено частково, стягнуто з
ПВП «Сіріус» на користь Компанії
«Доппельмайр Зайльбанен Г.м.б.Х.» 69 700,00
євро, що станом на 05.08.2013 р. складає 735
555,11 грн. основного боргу, в іншій
частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням
господарського суду м. Києва від 16.12.2013
р., Приватне виробниче підприємство
«Сіріус» подало апеляційну скаргу, в
якій просить повністю скасувати
оскаржуване рішення суду та прийняти
нове рішення про відмову у задоволенні
позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
судом першої інстанції порушено норми
матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу,
відповідач зазначає, що оскільки між
сторонами не було підписано акту
приймання передачі робіт відповідно до
п. 8.3 контрактів, тому підстави для
сплати 10% загальної вартості
контрактів відсутні. Крім того,
позивачем при зверненні до суду було
пропущено строк позовної давності,
оскільки про те, що відповідач не
розрахувався за контрактом № WАА0001389
позивачу стало відомо 29.05.2008 р., а за
контрактом № WАА0001390 - 28.05.2008 р., в той час
як позивач звернувся до суду з
пропуском 3 річного строку,
встановленого ст. 257 ЦК України. Також,
позивачем було порушено поєднання
вимог в одній позовній заяві, а саме:
позивач звернувся з двома позовними
вимогами по двох різних контрактах - з
вимогою про стягнення з відповідача
грошових коштів за контрактом від
09.09.2007 р. № WАА0001389 та з вимогою про
стягнення з відповідача грошових
коштів за контрактом від 09.09.2007 р.
№АА0001390.

Розпорядженням заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 03.03.2014 р.,
визначено наступну колегію суддів:
головуючий суддя - Буравльов С.І., судді
- Андрієнко В.В., Шапран В.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 03.03.2014 р.
порушено апеляційне провадження у
справі № 910/19022/13, а розгляд справи
призначено на 25.03.2014 р.

21.03.2014 р. через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшло клопотання про призначення у
справі судової будівельно-технічної
експертизи.

24.03.2014 р. через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від позивача
надійшов відзив на апеляційну скаргу.

25.03.2014 р. у судовому засіданні було
оголошено перерву до 08.04.2014 р.

08.04.2014 р. у судовому засіданні було
оголошено перерву до 24.04.2014 р.

24.04.2014 р. через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від позивача
надійшло клопотання про стягнення з
відповідача суми витрат на послуги
адвоката у розмірі 2 983,32 євро, що
відповідно до офіційного курсу НБУ
станом на 22.04.2014 р. складає 46 489,97 грн.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

09.09.2007 р. між Компанією «Доппельмайр
Зайльбанен Г.м.б.Х.» (далі - позивач,
постачальник, продавець) та Приватним
виробничим підприємством «Сіріус»
(далі - відповідач, покупець) було
укладено зовнішньоекономічний
контракт № WАА0001389 на суму 1 031 000,00 євро
та зовнішньоекономічний контракт №
WАА0001390 на суму 236 000,00 євро.

Відповідно до ст. 1 контракту № WАА0001389
предметом вказаного контракту є
поставка, проектування, шеф-монтаж,
пусконаладка, інструктаж персоналу та
здача в експлуатацію механічного та
електричного обладнання для 4-місної
крісельної канатної дороги з
фіксованими затискачами типу 4-СLF
початковою потужністю 1000 чол./год. (далі
- обладнання) для встановлення та
експлуатації в гірськолижному
комплексі в с. Водяники,
Звенигородського району, Черкаської
області (далі - об'єкт).

Згідно зі ст. 1 контракту № WАА0001390
предметом вказаного контракту є
поставка, проектування, шеф-монтаж,
пусконаладка, навчання персоналу та
здача в експлуатацію механічного та
електричного обладнання для
бугельного буксирувального підйомника
типу APF-270 (далі - обладнання) для
установки та експлуатації в
гірськолижному комплексі в с. Водяники
Звенигородського району, Черкаської
області.

Як передбачено п. 3.1.1 обох контрактів,
продавець зобов'язується продати
обладнання та поставити його в
розпорядження покупця, а покупець, в
порядку п. 4.1 контрактів, зобов'язався
купити обладнання та нести
відповідальність за здійснення
платежів.

Відповідно до ст. 6 контракту № WАА0001389
загальна сума контракту складає 1 031 000,00
євро, яка сплачується наступним чином:

- 50% суми контракту, що складає 515 500,00
євро, сплачуються за безвідкличним
документарним акредитивом, який
відкривається на користь продавця;

- 40% суми контракту, що складає 412 400, 00
євро, сплачуються шляхом банківського
переказу на рахунок продавця не
пізніше 10 робочих днів з моменту
отримання покупцем повідомлення про
готовність товару до відвантаження;

- 10 % суми контракту, що складає 130 100, 00
євро, сплачується шляхом банківського
переказу на рахунок продавця, протягом
30 днів після введення обладнання в
експлуатацію, підписання акту
виконаних робіт.

Згідно зі ст. 6 контракту № WАА0001390
загальна сума контракту складає 236 000,00
євро, яка сплачується наступним чином:

- 50% суми контракту, що складає 118 000,00
євро, сплачуються за безвідкличним
документарним акредитивом, який
відкривається на користь продавця;

- 40% суми контракту, що складає 94 400,00
євро, сплачуються шляхом банківського
переказу на рахунок продавця не
пізніше 10 робочих днів з моменту
отримання покупцем повідомлення про
готовність товару до відвантаження;

- 10 % суми контракту, що складає 23 600, 00
євро, сплачується шляхом банківського
переказу на рахунок продавця, протягом
30 днів після введення обладнання в
експлуатацію, підписання акту
виконаних робіт.

Крім того, статтею 6 обох контрактів
сторони погодили, що у випадку
виконання продавцем своїх зобов'язань
по цим контрактам в повному обсязі,
проте за відсутності можливості
введення обладнання в експлуатацію,
підписання акту виконаних робіт та
отримання від компетентних органів
необхідних документів про придатність
системи перевезення пасажирів для
експлуатації, ця сума повинна бути
виплачена покупцем, не пізніше чим
через 180 днів після відвантаження
останнього транспорту.

Згідно з п. 8.3 контрактів після
отримання від компетентних органів
необхідних документів для дозволу
введення обладнання в експлуатацію
покупець та продавець підписують акт
приймання виконаних робіт, який є
підставою для сплати 10 % загальної
вартості контракту відповідно до ст. 6
контрактів.

Пунктом 13.1 контрактів № WАА0001389 та №
WАА0001390 сторони передбачили, що ці
контракти регулюються законом Англії.

За контрактом № WАА0001389 постачальник
відвантажив покупцю обладнання на
загальну суму 1031000,00 євро, що
підтверджується:

- міжнародною товарно-транспортною
накладною № 0230299 від 23.11.2007 р. на суму 215
000,00 євро;

- міжнародною товарно-транспортною
накладною б/н від 23.11.2007 р. на суму 264 100,00
євро;

- міжнародною товарно-транспортною
накладною № 601087 від 23.11.2007 р. на суму 144
100,00 євро;

- міжнародною товарно-транспортною
накладною б/н від 23.11.2007 р. на суму 73 000,00
євро;

- міжнародною товарно-транспортною
накладною № 560586 від 26.11.2007 р. на суму 58
400,00 євро;

- міжнародною товарно-транспортною
накладною б/н від 26.11.2007 р. на суму 67 600,00
євро;

- міжнародною товарно-транспортною
накладною б/н від 30.11.2007 р. на суму 208 800,00
євро.

За контрактом № WАА0001390 постачальник
відвантажив покупцю обладнання на
загальну суму 236 000,00 євро, що
підтверджується міжнародною
товарно-транспортною накладною № 0230283
від 29.11.2007 р.

Відповідач факт поставки йому
обладнання за контрактами № WАА0001389 та
№WАА0001390 не заперечує.

Встановлено, що поставка обладнання за
контрактами № WАА0001389 та № WАА0001390 була
здійснена в 2007 році, яке було введено в
експлуатацію - в січні 2009 року, що
підтверджується актами прийняття в
експлуатацію пасажирської підвісної
канатної дороги (ППКД) «Черкаси-1» та
«Черкаси-2» від 26.01.2009 р.

Відповідачем було сплачено на користь
позивача за обома контрактами 1 197 300,00
євро, що підтверджується банківською
випискою по рахунку про отримання
коштів від 07.11.2013 р.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
зазначає, що відповідач свої
зобов'язання за контрактами виконав
частково, залишок 10% суми обох
контрактів не оплатив, внаслідок чого в
нього виникла заборгованість перед
постачальником у сумі 86 740,90 євро, що
відповідно до офіційного курсу НБУ
станом на 05.08.2013 р. (1 євро = 10, 7585) складає
933 208,74 грн.

06.02.2013 р. позивач направив відповідачу
претензію, якою просив останнього
оплатити заборгованість за поставлене
обладнання по контрактам від 09.09.2007 р. №
WАА0001389 та № WАА0001390.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

Як передбачено ст. 526 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Положеннями ст. 638 ЦК України
встановлено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору, вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

В силу вимог ст. 599 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін. Законом можуть бути
передбачені особливості регулювання
укладення та виконання договорів
поставки.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
зовнішньоекономічну діяльність»
зовнішньоекономічний договір
(контракт) - матеріально оформлена
угода двох або більше суб'єктів
зовнішньоекономічної діяльності та їх
іноземних контрагентів, спрямована на
встановлення, зміну або припинення їх
взаємних прав та обов'язків у
зовнішньоекономічній діяльності.

Відповідно до п. 2 ст. 76 Закону України
«Про міжнародне приватне право» суди
України можуть приймати до свого
провадження та розглядати справи з
іноземним елементом у випадках, якщо на
території України відповідач у справі
має місце проживання або
місцезнаходження, або рухоме чи
нерухоме майно, на яке можна накласти
стягнення, або знаходиться філія або
представництво іноземної юридичної
особи - відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про
міжнародне приватне право» право, що
підлягає застосуванню до
приватноправових відносин з іноземним
елементом, визначається згідно з
колізійними нормами та іншими
положеннями колізійного права цього
закону, інших законів, міжнародних
договорів України.

Відповідно до ст. 1 Конвенції
Організації Об'єднаних Націй про
договори міжнародної купівлі-продажу
товарів від 11 квітня 1980 року,
учасницями якої є, як Україна так і
Австрія, ця Конвенція застосовується
до договорів купівлі-продажу товарів
між сторонами, комерційні підприємства
яких перебувають у різних державах,
коли ці держави є договірними
державами.

Відповідно до ст. 53 Конвенції покупець
зобов'язаний сплатити вартість товару
і прийняти поставку товару згідно з
вимогами договору та цієї Конвенції.
Зобов'язання покупця сплатити вартість
включає вжиття таких заходів і
додержання таких формальностей, які
можуть вимагатися згідно з договором,
або згідно з законами і правилами для
того, щоб зробити можливим здійснення
платежу (ст. 54 Конвенції).

Так, статтею 6 контрактів № WАА0001389 та №
WАА0001390 сторони погодили оплату 10 % суми
контрактів шляхом банківського
переказу на рахунок продавця після
введення обладнання в експлуатацію.
При цьому, відповідно до п. 8.3
зазначених контрактів підставою для
сплати 10 % загальної вартості
контрактів є підписаний сторонами акт
приймання виконаних робіт.

Встановлено, що обладнання, поставлене
за контрактами № WАА0001389 та № WАА0001390,
було введено в експлуатацію 26.01.2009 р., що
підтверджується актом прийняття в
експлуатацію пасажирської підвісної
канатної дороги (ППКД) «Черкаси-1» від
26.01.2009 р. та актом прийняття в
експлуатацію витягу буксирного
канатного (ВБК) «Черкаси-2» від 26.01.2009 р.,
однак акту приймання виконаних робіт
між сторонами підписано не було.

Таким чином, судова колегія
погоджується з висновком місцевого
суду про те, що саме відповідач
допустив порушення своїх зобов'язань
за контрактами № WАА0001389 та № WАА0001390 по
оплаті 10 % загальної вартості, оскільки
саме відповідач мав виступити
ініціатором підписання між сторонами у
відповідності до п. 8.3 контрактів актів
приймання виконаних робіт, враховуючи
те, що обладнання вводилося в
експлуатацію на території України, без
участі позивача, проте за участю
відповідача.

Враховуючи те, що відповідач сплатив
позивачу загалом суму 1 197 300, 00 євро, а
загальна вартість робіт за обома
контрактами складає 1 267 000,00 євро, тому
загальна заборгованість відповідача
за контрактами становить 69 700,00 євро,
тобто 10% вартості контрактів у
відповідності до умов контрактів
відповідач оплатив позивачу частково.

При цьому, додаткова угоду № 3 до
контракту № WАА0001390 від 19.09.2007 р. на суму
32 370, 00 євро, не враховується судом,
оскільки в матеріалах справи відсутні
докази поставки обладнання на вказану
суму.

З огляду на вказані обставини,
ґрунтуючись на матеріалах справи,
враховуючи факт наявності боргу у
відповідача перед позивачем за
договором в сумі 69 700, 00 євро належним
чином доведений, документально
підтверджений, судова колегія
погоджується з висновком місцевого
суду про те, що позовні вимоги
підлягають задоволенню в частині
стягнення основного боргу в сумі 69 700, 00
євро.

Стосовно вимоги відповідача про
застосування строків позовної
давності в порядку ст. 257 ЦК України,
колегія зазначає наступне.

Застосування ст. 257 ЦК України до
правовідносин між сторонами
відповідач обґрунтовує ст. 32 Закону
України «Про зовнішньоекономічну
діяльність» відповідно до якої,
Україна як держава і всі суб'єкти
зовнішньоекономічної діяльності та
іноземні суб'єкти господарської
діяльності несуть відповідальність за
порушення цього або пов'язаних з ним
законів України та/або своїх
зобов'язань, які випливають з договорів
(контрактів), тільки на умовах і в
порядку, визначених законами України.

Згідно зі ст. 35 Закону України «Про
міжнародне приватне право» позовна
давність визначається правом, яке
застосовується для визначення прав та
обов'язків учасників відповідних
відносин.

Як передбачено ст. 4 Конвенції
Організації Об'єднаних Націй про
договори міжнародної купівлі продажу
товарів від 11 квітня 1980 року, ця
конвенція регулює тільки укладення
договорів купівлі-продажу та ті права й
зобов'язання продавця і покупця, які
випливають з такого договору.

Відповідно до ст. 7 зазначеної
конвенції, питання, що стосуються
предмета регулювання цієї конвенції,
які безпосередньо в ній не вирішені,
підлягають вирішенню згідно із
загальними принципами, на яких вона
ґрунтується, за умови відсутності
таких принципів - згідно з правом,
застосованим відповідно до норм
міжнародного приватного права.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про
міжнародне приватне право» учасники
правовідносин можуть самостійно
здійснити вибір права, що підлягає
застосуванню до змісту правових
відносин.

Так, пунктом 13.1 контрактів продавець та
покупець погодились, що контракти №
WАА0001389 та № WАА0001390 регулюються законом
Англії.

Відповідно до ст. 5 Закону Англії про
позовну давність від 1980 року, позов,
який базується на звичайному
контракті, не подається після
закінчення терміну 6 (шести) років, з
дати, коли виникла підстава для
пред'явлення позову.

Позивач звернувся до Господарського
суду міста Києва з позовною заявою до
відповідача про стягнення
заборгованості за контрактами 01.10.2013 р.,
а строк виконання зобов'язань по оплаті
10 % суми контрактів настав для
відповідача 25.02.2009 р. (30 днів після дати
вводу обладнання в експлуатацію), отже
позивачем не пропущено строк позовної
давності.

Враховуючи те, що законодавством
України передбачена можливість вибору
сторонами застосовного права, доводи
відповідача щодо застосування до
правовідносин між сторонами ст. 257 ЦК
України є необґрунтованими.

Доводи скаржника про порушення
позивачем поєднання вимог в одній
позовній заяві, а саме: поєднання
позовних вимог по двох різних
контрактах, зокрема, вимога про
стягнення з відповідача грошових
коштів за контрактом від 09.09.2007 р. №
WАА0001389 та вимога про стягнення з
відповідача грошових коштів за
контрактом від 09.09.2007 р. № WАА0001390,
колегія вважає безпідставними,
враховуючи наступне.

Встановлено, що контракт від 09.09.2007 р. №
WАА0001389 та контракт від 09.09.2007 р. №
WАА0001390 є аналогічними за своїм змістом,
вимоги позивача до відповідача виникли
з однакових підстав, а саме порушення
відповідачем умов контрактів щодо
здійснення оплати за надані позивачем
послуги, тому обидві вимоги є
взаємопов'язаними і такими, що не
перешкоджають з'ясуванню прав і
взаємовідносин сторін та не утруднюють
вирішення спору.

Стосовно клопотання відповідача про
призначення судової
будівельно-технічної експертизи
колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 41 ГПК України для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
експертизу.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
р. № 4 «Про деякі питання практики
призначення судової експертизи»
судова експертиза призначається лише у
разі дійсної потреби у спеціальних
знаннях для встановлення фактичних
даних, що входять до предмета
доказування, тобто у разі, коли
висновок експерта не можуть замінити
інші засоби доказування.

Обґрунтовуючи підстави для
призначення судової
будівельно-технічної експертизи,
відповідач посилається на те, що для
встановлення факту готовності об'єкту
будівництва необхідні спеціальні
знання.

Розглянувши вказане клопотання
відповідача, дослідивши питання, які
були поставлені судовому експерту для
роз'яснення, колегія суддів дійшла
висновку про те, що з'ясувати ці питання
можливо під час розгляду справи по
суті, оскільки вони мають лише правовий
характер та не потребують спеціальних
знань.

Крім цього, позивач звернувся з
клопотанням про відшкодування витрат
на послуги адвоката.

Так, з метою отримання правової
допомоги, позивач уклав договір про
надання юридичних послуг № 03/14 від
9.01.2014 р., відповідно до якого надаючи
правову допомогу при розгляді справи в
апеляційному провадженні, адвокат
ОСОБА_5 отримав плату за надані послуги
в розмірі 2 983,32 євро, що відповідно до
офіційного курсу НБУ станом на 22.04.2014 р.
складає 46 489,97 грн.

На підтвердження сплати вказаної суми,
позивач надав:

- копію договору про надання юридичних
послуг № 03/04 від 09.01.2014р.;

- копію рахунку-фактури № 17/14 від 01.04.2014
р. на суму 2 303,44 євро;

- копію акту приймання-передачі наданих
послуг від 11.04.2014 р.;

- довідку банку № 37/7833 від 14.04.2014 р.;

- копію рахунку-фактури № 09/14 від 04.03.2014
р. на суму 679,88 євро;

- копію акту приймання-передачі наданих
послуг від 11.03.2014 р.

Судом досліджено договір про надання
юридичних послуг № 03/14 від 09.01.2014 р. та
встановлено, що наданий договір не може
бути прийнятий судом як доказ надання
послуг адвоката, оскільки з умов
договору вбачається, що предметом
даного договору є консультаційні
послуги з юридичних питань, в той час як
представник просить стягнути саме
адвокатські послуги.

Також, з умов вказаного договору не
вбачається, що саме в рамках розгляду
даної справи ОСОБА_5 було надано
послуги на суму 2 303,44 євро.

Крім того, колегією суддів було
досліджено акт наданих послуг від
11.04.2014 р. та встановлено, що виконавцем
договору є фізична особа підприємець
ОСОБА_5.

Таким чином, вказаний акт було складено
ОСОБА_5 як фізичною особою підприємцем,
а не як адвокатом.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК України
витрати, що підлягають сплаті за
послуги адвоката, визначаються у
порядку, встановленому Законом України
«Про адвокатуру та адвокатську
діяльність».

Згідно зі ст. 49 ГПК України суми, які
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші витрати,
пов'язані з розглядом справи,
покладаються при задоволенні позову -
на відповідача.

Відповідно до п. 6.3 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013 р. № 7 «Про деякі питання практики
застосування розподілу 6
Господарського процесуального кодексу
України» витрати позивачів та
відповідачів, третіх осіб, пов'язані з
оплатою ними послуг адвокатів,
адвокатських бюро, колегій, фірм,
контор та інших адвокатських об'єднань
з надання правової допомоги щодо
ведення справи в господарському суді,
розподіляються між сторонами на
загальних підставах, визначених
частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от: угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригіналу ордера адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій. У разі неподання
відповідних документів у
господарського суду відсутні підстави
для покладення на іншу сторону
зазначених сум.

За змістом ч. 3 ст. 48 та ч. 5 ст. 49 ГПК у їх
сукупності можливе покладення на
сторони у справі як судових витрат
тільки тих сум, які були сплачені
стороною за отримання послуг саме
адвоката у розумінні п. 1 ст. 1 Закону
України «Про адвокатуру та адвокатську
діяльність».

Враховуючи те, що умовами договору про
надання юридичних послуг № 03/14 від
09.01.2014 р., на підставі якого позивач
просить стягнути суму витрат на
послуги адвоката, не передбачено
надання саме адвокатських послуг, а
також відповідно до акту наданих
послуг від 11.04.2014 р., виконавцем послуг є
ОСОБА_5, як фізична особа підприємець, а
не як адвокат, колегія суддів приходить
до висновку про відсутність правових
підстав для задоволення клопотання та
стягнення з відповідача витрат на
послуги адвоката у сумі 2983,32 євро.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
справи, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини, викладені в апеляційній
скарзі, не знайшли свого підтвердження
під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
рішення Господарського суду м. Києва
від 16.12.2013 р. у справі № 910/19022/13 прийнято
з повним та всебічним дослідженням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим апеляційна скарга
відповідача задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
ГПК України, витрати по сплаті судового
збору за її подання і розгляд
покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
виробничого підприємства «Сіріус»
залишити без задоволення, рішення
господарського суду м. Києва від 16.12.2013
р. у справі № 910/19022/13 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/19022/13 повернути
до господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя
С.І. Буравльов

Судді
В.В. Андрієнко

В.В. Шапран