ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2014 року Справа № 910/20107/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого судді Кота
О.В.суддівПопікової О.В. Саранюка В.І. -
доповідача у справірозглянувши
матеріали касаційної скарги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрохолдинг"на
рішення відгосподарського суду міста
Києва 09.12.2013та на постанову
відКиївського апеляційного
господарського суду 17.02.2014 у справі
господарського суду№ 910/20107/13 міста
Києваза позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю
"Агрохолдинг"доПублічного
акціонерного товариства "Державний
експортно-імпортний банк
України"провизнання кредитного
договору № 151210К14 від 07.06.2010 недійснимза
участю представників сторін:

від позивача - Самардак А.В.

від відповідача - Липська
Н.В.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Агрохолдинг"
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства "Державний
експортно-імпортний банк" про визнання
недійсним кредитного договору № 15121К14
від 07.06.2010.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 09.12.2013 у справі № 910/20107/13
(суддя Літвінова М.Є.) у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 17.02.2014 у справі
№ 910/20107/13 (колегія суддів у складі:
головуючий суддя Шевченко Е.О., судді
Зеленін В.О., Синиця О.Ф.) за наслідками
розгляду апеляційної скарги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрохолдинг" рішення
господарського суду міста Києва від
09.12.2013 залишено без змін, апеляційну
скаргу - без задоволення.

У касаційній скарзі Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Агрохолдинг", посилаючись на порушення
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
господарського суду міста Києва від
09.12.2013 та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
17.02.2014 у справі № 910/20107/13 та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу Публічне
акціонерне товариство "Державний
експортно-імпортний банк України"
просить залишити її без задоволення,
посилаючись, зокрема, на погодження
сторонами усіх умов договору та
необов'язковість висновку судового
експерта для господарського суду.

Заслухавши пояснення представників
сторін, обговоривши доводи касаційної
скарги, перевіривши юридичну оцінку
встановлених обставин справи, а також
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з такого.

Відповідно до ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція перевіряє
застосування господарськими судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права
на підставі встановлених фактичних
обставин справи.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 07.06.2010 між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Агрохолдинг" та Публічним акціонерним
товариством "Державний
експортно-імпортний банк України" був
укладений кредитний договір № 151210К14,
за умовами якого відповідач
зобов'язався надати позивачеві кредит
шляхом відкриття невідновлюваної
кредитної лінії на умовах цього
договору, а позивач зобов'язався
повернути кредит та сплатити проценти
за користування кредитом, комісії та
інші платежі, встановлені цим
договором.

Згідно з п.п. 3.2.1. п. 3.2. вказаного
кредитного договору ліміт кредитної
лінії: 9 500 000,00 грн. Ліміт кредитної
лінії скорочується на 50 % у разі
невиконання/порушення позичальником
умов п.п. 5.1.10 цього договору, тобто,
починаючи з дати встановлення банком
зазначеного невиконання/порушення
ліміт кредитної лінії становить 4 750 000,00
грн.

Згідно з п.п. 3.2.2. п. 3.2. кредитного
договору кінцевий термін погашення
кредиту - 30.11.2010.

Відповідно до п.п. 3.2.3. п. 3.2. кредитного
договору цілі кредиту: поповнення
оборотних коштів з метою виконання
експортних контрактів.

Пунктом 3.2. кредитного договору,
зокрема, передбачено, що проценти за
користування кредитом сплачуються
позичальником, виходячи з встановленої
банком процентної ставки у розмірі 20,25
%.

Додатком № 1 до кредитного договору
сторони визначили графік надання та
погашення кредиту.

У подальшому сторонами були укладені
додаткові договори до кредитного
договору, а саме: додатковий договір №
151210К14-1 від 01.10.2010, додатковий договір №
151210К14-2 від 30.12.2010, додатковий договір №
151210К14-3 від 01.04.2011, додатковий договір №
151210К14-4 від 30.06.2011, додатковий договір №
151210К14-5 від 29.07.2011, додатковий договір №
151210К14-6 від 01.09.2011, додатковий договір №
151210К14-7 від 23.12.2011, додатковий договір №
151210К14-8 від 02.02.2012.

Додатковим договором № 151210К14-8 від
02.02.2012 до кредитного договору кінцевим
терміном погашення кредиту визначено
20.06.2012.

Посилаючись на те, що при укладенні
кредитного договору № 151210К14 від 07.06.2010
відповідач ввів позивача в оману щодо
розміру відсоткової ставки, а також на
те, що вказаним договором передбачено
сплату комісій за управління кредитною
лінією, які чинним законодавством не
передбачено, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Агрохолдинг"
звернулось до суду з позовом про
визнання зазначеного правочину
недійсним.

Рішення суду першої інстанції та
постанова апеляційного господарського
суду мотивовані посиланням на ст.ст. 229,
230, 626 - 628, 1048, 1054 Цивільного кодексу
України. При цьому суди попередніх
інстанцій виходили з того, що позивач
погодився з усіма умовами кредитного
договору № 151210К14 від 07.06.2010, у тому
числі і з розмірами процентів та
комісій, та визнав їх для себе
обов'язковими для виконання. Суд
апеляційної інстанції вказав на те, що
позивач, підписуючи оспорюваний
кредитний договір знав та не міг не
знати, що в разі порушенням ним певних
умов цього договору до нього
застосовуватиметься процентна ставка
більша на 2%. Крім того, попередні судові
інстанції зазначили, що не є
односторонньою зміною умов договору та
не суперечить статті 1056-1 Цивільного
кодексу України зміна розміру
фіксованої процентної ставки залежно
від зміни обставин кредитного ризику,
якщо в кредитному договорі визначено
обставини, за якими застосовується
інші фіксована процентна ставки, та її
розмір. Також суди попередніх
інстанцій виходили з відсутності
підстав, з якими закон пов'язує
визнання договору недійсним у випадку
коли одна сторона ввела другу сторону в
оману щодо обставин, які мають істотне
значення.

В обґрунтування касаційної скарги
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Агрохолдинг"
посилається на порушення судами
попередніх інстанцій ст. 47 Закону
України "Про банки і банківську
діяльність", ст.ст. 42, 43 Господарського
процесуального кодексу України, п.п.
1.15., 2.4. Правил бухгалтерського обліку
доходів і витрат банків України,
затверджених постановою Правління
Національного банку України від 18.06.2003
№ 255. Скаржник також зазначає, що окремі
положення кредитного договору щодо
комісій не відповідають ст. 901
Цивільного кодексу України, Правилам
бухгалтерського обліку доходів і
витрат банків України, затверджених
постановою Правління Національного
банку України від 18.06.2003 № 255 та
Положенню про порядок формування та
використання резерву для
відшкодування можливих втрат за
кредитними операціями банків, що
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 06.07.2000
№ 279.

Колегія суддів дійшла висновку про
необґрунтованість доводів касаційної
скарги з огляду на наступне.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину: законність змісту
правочину, наявність в особи, яка його
вчиняє, необхідного обсягу цивільної
дієздатності, вільне волевиявлення
учасника правочину, відповідність
форми вчинення правочину вимогам
закону, певна спрямованість правочину.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього
Кодексу.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Цивільного
кодексу України якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення (частина перша статті
229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

У вирішенні спорів про визнання
правочинів недійсними на підставі
статей 230 - 233 Цивільного кодексу
України господарські суди повинні мати
на увазі, що відповідні вимоги можуть
бути задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину.

Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. Під обманом слід розуміти
умисне введення в оману представника
підприємства, установи, організації
або фізичної особи, що вчинила
правочин, шляхом повідомлення
відомостей, які не відповідають
дійсності, або замовчування обставин,
що мали істотне значення для правочину
(наприклад, ненадання технічної чи
іншої документації, в якій описуються
властивості речі). На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Судами встановлено, що відповідно до
п.п. 3.22.4., 3.2.5. п. 3.2. кредитного договору
№ 151210К14 від 07.06.2010 проценти за
користування кредитом сплачуються
позичальником, виходячи із
встановленої банком процентної ставки
у розмірі 20,25 % річних. Процентна ставка
за користування кредитом збільшується
на 2 % у разі невиконання/порушення
позичальником будь-якої з умов щодо
забезпечення надходження валютної
виручки згідно з пп. 5.1.4.7. цього
договору та/або підтримання
встановленого обсягу загальних
грошових потоків та/або середньоденних
залишкових коштів на поточному рахунку
позичальника згідно з пп. 5.1.4.9. цього
договору, починаючи з першого числа
місяця наступного за тим, у якому
сталося таке (-і) порушення і до
останнього числа місяця, у якому таку
(-і) умову (-и) було виконано. Ненадання
позичальником до банку довідок згідно
з пп. 5.3.1. (в), (д), (е), (є) у терміни,
визначені пп. 5.3.1. цього договору
вважається невиконанням умов п.п. 5.1.4.7.
та/або 5.1.4.9. цього договору з
відповідним підвищенням розміру
процентної ставки на 2%. Процентна
ставка за користування кредитом
збільшується на 2% у разі
невиконання/порушення позичальником
умови щодо виконання показників
наданого Бізнес-плану згідно з пп. 5.1.9.
цього договору, починаючи з першого
числа кварталу наступного за тим, у
якому сталося таке порушення,
закінчуючи останнім числом кварталу, у
якому таку умову було виконано.

Згідно з п.п. 3.2.6. п. 3.2. кредитного
договору № 151210К14 від 07.06.2010 з
урахуванням внесених до нього змін
згідно додатковими договорами
позичальник сплачує банку такі комісії
за цим договором: управління кредитною
лінією - 0,35% від ліміту кредитної лінії
щомісяця; зміна умов договору (за
ініціативою позичальника) за окрему
зміну, у тому числі у разі продовження
кінцевого терміну погашення кредиту, у
тому числі з відповідним внесенням
зміни до графіка надання та погашення
кредиту - 0,012%, але не менше 500,00 грн. та не
більше 5 000,00 грн. від ліміту кредитної
лінії разово; при внесенні істотних
змін до умов договору у разі зміни
ліміту кредитної лінії, внесення змін
до графіку надання та погашення
кредиту, зниження розміру процентної
ставки, зміни терміну сплати процентів,
встановлених договором, зміни термінів
переведення та/або обсягів загальних
грошових потоків та підтримання
середньоденних залишків коштів на
рахунках позичальника; зміни
коефіцієнту забезпечення - 0,006%, але не
менше 400,00 грн. та не більше 2 000,00 грн. від
ліміту кредитної лінії разово, при
внесенні інших змін до умов договору -
300,00 грн. разово; зміна умов гарантійних
документів (договору застави) (за
ініціативою позичальника) за окрему
зміну - привнесенні істотних змін до
умов гарантійних документів у разі
перенесення терміну страхування
заставного майна, зміни термінів
оформлення додаткової застави, зміни
виду застави, зміни переліку
заставленого майна - 0,006%, але не менше
340,00 грн. та не більше 1 700,00 грн. від
ліміту кредитної лінії разово, при
внесенні інших змін до умов
гарантійних документів - 250,00 грн.
разово; при переведенні боргу за
ініціативою позичальника - 0,010%, але не
менше 420,00 грн. та не більше 4 200,00 грн.
від ліміту кредитної лінії разово,
комісія за надання довідок про стан
заборгованості за кредитом - 50,00 грн. за
1 довідку разово.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Статтею 3 Цивільного кодексу України
передбачено, що однією з загальних
засад цивільного законодавства є
свобода договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного
кодексу України).

Враховуючи викладене, слід погодитись
з висновками судів попередніх
інстанцій, що сторонами у кредитному
договорі у двосторонньому порядку
погоджено та встановлено розміри
комісій та процентів за користування
кредитом, випадки, за яких процентна
ставка може бути збільшена на 2 %.

З огляду на наведене, а також
враховуючи ненадання позивачем
господарському суду доказів, які б
підтверджували вчинення ним
оспорюваного договору під впливом
обману, тобто внаслідок навмисного
введення позивача в оману щодо
обставин, які впливали на вчинення
правочинів, суди попередніх інстанцій
з дотриманням вимог ст.ст. 203, 215, 230, 627
Цивільного кодексу України дійшли
правомірного висновку про відмову в
задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги не
спростовують правильних висновків
судів попередніх інстанцій, зводяться
до переоцінки доказів у справі, що
виходить за межі повноважень суду
касаційної інстанції, передбачених
ст.ст. 1115, 1117 Господарського
процесуального кодексу України, а тому
підстави для зміни або скасування
рішення господарського суду міста
Києва від 09.12.2013 та постанови
Київського апеляційного
господарського суду від 17.02.2014 у справі
№ 910/20107/13 у даній справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Агрохолдинг" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста
Києва від 09.12.2013 та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 17.02.2014 у справі
№ 910/20107/13 залишити без змін.

Головуючий суддя
Кот О.В.

Судді
Попікова О.В.

Саранюк В.І.