ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2014 р.
Справа №917/580/14

за позовом Обласного комунального
виробничого підприємства теплового
господарства "Лубнитеплоенерго", вул.
Чкалова, 17, м. Лубни, Полтавська область,
37500

до Державного підприємства "Лубенське
державне топографо-геодезичне
підприємство" в особі його
ліквідаційної комісії, вул. Радянська,
83, м. Лубни, Полтавська область, 37500

про стягнення грошових коштів у сумі
81341,91 грн.

Суддя Мацко О.С.

Представники:

від позивача :Таращенко В.І.

від відповідача : відсутні

СУТЬ СПРАВИ: Розглядається позовна
заява про стягнення 81341,91 грн., з них:
59688,16 грн. - заборгованість за договором
на відпуск теплової енергії у вигляді
гарячої води № 103 від 15.06.2011 р. та 21653,75
грн. заборгованості за договором
купівлі-продажу теплової енергії №103
від 25.03.2013 р.

Представник позивача на задоволенні
позовних вимог наполягає з мотивів,
зазначених у позовній заяві, зокрема,
посилається на неналежне виконання
відповідачем умов договору на відпуск
теплової енергії у вигляді гарячої
води № 103 від 15.06.2011 р. та договору
купівлі-продажу теплової енергії №103
від 25.03.2013 р. в частині оплати.

Від відповідача на адресу суду
надійшла заява №55 від 23.04.2014р.
(арк.справи 45), згідно якої відповідач
позов визнає та просить провести
засідання без участі його
представника. Також 15.05.2014р. надійшла
заява №59 від 12.05.2014р. аналогічного
змісту. Суд задовльняє клопотання
відповідача про розгляд справи без
його представника.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представника позивача,
дослідивши та оцінивши подані докази,
суд встановив:

15.06.2011 року між сторонами було укладено
договір № 103 на відпуск теплової
енергії у вигляді гарячої води (надалі -
Договір від 15.06.2011 р., арк.справи 10-11),
згідно якого позивач взяв на себе
зобов'язання постачати теплову енергію
у вигляді гарячої води з метою
забезпечення гарячого водопостачання,
опалення та вентиляції приміщень
відповідача (споживача) до межі
розподілу будівлі ДП «Лубнигеодезія»,
вул. Радянська, 83, м. Лубни (п. 1 Договору
від 15.06.2011 р.).

Пунктом 13 договору від 15.06.2011 р.
визначено, що тарифи на послуги
теплопостачання (опалення та підігрів
води) можуть змінюватися відповідними
органами місцевого самоврядування або
органами визначеними кабінетом
Міністрів України, та приймаються
сторонами до обов'язкового виконання.

Постановою Національної комісії
регулювання ринку комунальних послуг
від 30.09.2011 року №84 встановлено тариф на
теплову енергію, яку постачає позивач
для потреб споживачів - 1016,99 грн. (з ПДВ)
за 1Гкал, у зв"язку з чим 15.10.2011р. між
сторонами укладено додаткову угоду №1
до договору №103, якою зафіксовано даний
тариф (копія угоди - у матер.справи,
оригінал оглянуто у засіданні).

Згідно п. 15 договору від 15.06.2011 р. всі
розрахунки по даному договору
проводяться на підставі рахунку,
виписаного позивачем, та на підставі
акта виконаних робіт, шляхом
перерахуванням коштів на поточний
рахунок позивача. Розрахунковим
періодом є календарний місяць.
Відповідач зобов'язується сплачувати
за опалення, виходячи із фактичного
обсягу спожитої теплової енергії по
затвердженому тарифу за першу половину
розрахункового періоду до 20 числа
поточного місяця, а за другу половину -
до 5 числа місяця наступного за
розрахунковим.

Даний договір діє з 15.06.2011 р. по 31 грудня
2011 року і вважається пролонгованим на
кожний наступний рік, якщо за місяць до
закінчення його строку не надійде
заяви від однієї із сторін про відмову
від цього договору або його перегляд, а
щодо проведення розрахунків за
теплопостачання діє до повної сплати
заборгованості (п. 21 договору від 15.06.2011
р.).

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, 25.03.2013 року між сторонами було
укладено договір купівлі-продажу
теплової енергії №103 та додатки до
нього (а.с. - 12-16, далі - договір від 25.03.2013
р.) згідно умов якого позивач
зобов'язується надавати відповідачеві
теплову енергію в обсягах, зазначених у
Додатку 1 до Договору, відповідач
зобов'язується оплачувати одержану
теплову енергію за встановленими
тарифами (цінами) в терміни,
передбачені Договором (п. 1.1 Договору
від 25.03.2013 р.).

Згідно п.4.5 порядок розрахунків за
поставлену теплову енергію
визначається умовами додатку 3 до
договору. Зокрема в даному додатку
визначено, що відповідач, до десятого
числа періоду, наступного за
розрахунковим, сплачує позивачу повну
вартість заявленого в у Додатку 1 до
договору обсягу споживання теплової
енергії на розрахунковий період, з
урахуванням сальдо розрахунків.
Остаточні розрахунки без приладів
комерційного обліку якщо обсяг
спожитої теплової енергії, визначеної
з урахуванням фактичної
середньомісячної температури
зовнішнього повітря у розрахунковому
періоді, перевищує сплачений заявлений
обсяг, вартість такого перевищення
сплачується відповідачем не пізніше
15-гочисла періоду, наступного за
розрахунковим, відповідно до рахунку,
наданого позивачем (п. 5, 5.2 Додатку №3 до
договору від 25.03.2013 р.).

Даний договір набуває чинності з
моменту його укладення, поширює свою
дію на відносини, що склалися між
сторонами з 01.01.2013 р. і діє в частині
поставки теплової енергії до 31.12.2014 р., а
в частині проведення розрахунків за
теплову енергію - до їх повного
здійснення (п. 9.1 Договору від 25.03.2013 р.).
З моменту укладення даного договору
вважається таким, що припинив свою дію
договір №103 від 15.06.2011р.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач належним чином виконував
зобов'язання за вищезазначеними
Договорами та відповідно до наданих
Актів приймання-передачі, які
підписані сторонами та скріплені їх
печатками, відповідачу були надані
послуги на загальну суму 81341,91 грн., про
що надіслані на адресу відповідача
відповідні рахунки (копії відповідних
рахунків, актів приймання-передачі - в
матеріалах справи) .

В порушення взятих на себе за договором
зобов'язань відповідач за поставлену
теплову енергію вчасно та повністю не
розраховувався, внаслідок чого у нього,
за даними позивача, утворилась
заборгованість у сумі 81341,91 гривень за
період з листопад 2012 року-квітень 2013
року.

При прийнятті рішення суд виходить з
наступного:

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами
(ст.629 ЦК України). Відповідно до ст.631 ЦК
України, строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права та виконати
обов'язки відповідно до договору.

Матеріали справи свідчать про те, що
між позивачем та відповідачем у справі
виникли зобов'язання з договору про
надання послуг, за яким в силу ст. 901 ЦК
України, одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

У відповідності до ст. 509 Цивільного
кодексу України, ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу господарського
зобов'язання, яке виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання, один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання
повинно виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог , що
звичайно ставляться.

Суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено,
що якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
встановлених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ч. ст. 612 ЦК України).

Статтею 19 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" визначено,
що споживач повинен щомісячно
здійснювати оплату теплопостачальній
організації за фактично отриману
теплову енергію.

На підставі матеріалів справи, поданих
сторонами доказів суд дійшов до
висновку, що позовні вимоги в частині
стягнення основного боргу є
правомірними, обґрунтованими,
підтверджуються належними та
допустимими доказами та підлягають
задоволенню.

Відповідач дану заборгованість
визнає. Як вбачається з матеріалів
справи, відповідач знаходиться у стані
припинення. Відповідно до приписів
ст.ст.60,61 ГК України та ст.ст.110-112 ЦК
України позивач звертався до
ліквідкомісії відповідача з вимогою
про сплату заборгованості, однак
відповідач ухилився від її розгляду, що
стало підставою для звернення до суду з
даним позовом до відповідача в особі
його ліквідаційної комісії (ч.3 ст.112 ЦК
України).Відповідно до ст.21 ГПК України
сторонами в судовому процесі -
позивачами і відповідачами - можуть
бути підприємства та організації,
зазначені у статті 1 цього Кодексу,
зокрема - це підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням. У
випадках, передбачених законодавчими
актами України, до господарського суду
мають право також звертатися державні
та інші органи, фізичні особи, що не є
суб'єктами підприємницької діяльності.
Враховуючи приписи зазначених вище
статей, а також приписи ч.3, 4 ст. 105 ЦК
України, відповідно до яких
ліквідаційна комісія діє не від
власного імені, а від імені юридичної
особи, то суд вважає, що позивачем
цілком правомірно було заявлено позов
саме до ДП "Лубенське державне
топографо-геодезичне підприємство" в
особі його ліквідаційної комісії (дана
позиція відображена у судовій
практиці, наприклад, постанові ВГСУ від
09.04.2014р. у справі №910/1556/13).

Відповідно до статті 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень. В
силу вказаної норми предметом
доказування є обставини, які свідчать
про дійсні права та обов'язки сторін у
справі та складаються з фактів, якими
позивач обґрунтовує підстави позову,
та фактів, якими відповідач
обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено,
що господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, а згідно
ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають
для суду заздалегідь встановленої
сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.

Позивач надав належні докази
обґрунтованості та правомірності
позовних вимог; відповідач позов
визнав. Визнання позову у даному
випадку не суперечить законодавству та
не порушує будь-чиїх прав та законних
інтересів. За викладеного,
застосовуючи основні конституційні
засади судочинства, принцип
верховенства права, виходячи з
фактичних обставин справи, з'ясування
природи дійсних правовідносин між
сторонами у даному спорі та чинного
законодавства України, яке повинно
застосовуватися до них при вирішенні
спору, господарський суд дійшов до
висновку про часткове задоволення
позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та
керуючись статтями 32, 33,43,78,82-85 ГПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства
"Лубенське державне
топографо-геодезичне підприємство" в
особі діквідаційної комісії (код 02571729,
37500, Полтавська область, м.Лубни,
вул.Радянська, 83, пр №35 в ПАТ
"Національний кредит", м.Лубни, МФО 320702)
на користь Обласного комунального
виробничого підприємства теплового
госпдарства "Лубнитеплоенерго" (код
05541083, вул.Чкалова, 17, м.Лубни, 37500, пр
2813 в АБ "Укргазбанк", м.Київ, МФО
320478) 81 341,91 грн. заборгованості.

3. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

Суддя
О.С.Мацко