КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2014 р. Справа№ 910/22324/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Вершути
О.П.

за участю представників:

від позивача - не з`явився

від відповідача - Дешко В.О.

від третьої особи - 1 не з`явився

від третьої особи - 2 не з`явився

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ілан Агро» на
рішення Господарського суду міста
Києва від 05.03.2014 року (суддя Нечай О.В.)

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ілан
Агро»

до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інвестиційна компанія «ІФГ Капітал»

треті особи без самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача

ОСОБА_3

Товариство з обмеженою
відповідальністю Априкот Плюс»

про визнання правочину, що
укладений під впливом тяжкої обставини
недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ «Ілан Агро» звернувся до
Господарського суду міста Києва з
позовом до ТОВ «Інвестиційна компанія
«ІФГ Капітал» про визнання правочину,
що укладений під впливом тяжкої
обставини, недійсним.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 05.03.2014 року в задоволенні
позову було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду, в якій вказує, що
рішення постановлено з порушенням норм
матеріального права, при неповному
з`ясуванні обставин, що мають значення
для справи, а тому просить суд
скасувати рішення Господарського суду
м. Києва від 05.03.2014 року та постановити
нове, яким позовні вимоги задовольнити
повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 10.04.2014 року
колегією суддів прийнято до
провадження апеляційну скаргу і
призначено до розгляду.

Представники позивача та третіх осіб в
судове засідання не з`явилися про день
та час розгляду апеляційної скарги
були повідомлені належним чином.
Причини неявки суду не повідомили.

Представник відповідача в судове
засідання з`явився та надав усні
пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши наявні
матеріали справи, встановив наступне:

22.11.2005 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Український
промисловий банк» та Фермерським
господарством «Сінельник Валерій
Дем'янович» був укладений кредитний
договір на відкриття
невідновлювальної кредитної лінії №
620/К-05.

Відповідно до умов договору, банк
відкриває позичальнику
невідновлювальну кредитну лінію та в
її межах надає кредитні кошти на
наступних умовах:

- ліміт кредитування - 2 933 198,00 грн.;

- строк кредитної лінії - з «22»
листопада 2005 року до «21» листопада 2010
року включно;

- мета використання коштів - придбання
сільськогосподарської техніки у
кількості 2 одиниць згідно контрактів
№ 268224126 від 09.09.2005 р. та № 267/224126 від
09.09.2005 року.;

- процентна ставка - 19% річних;

- плата за відкриття та обслуговування
позичкового рахунку - 100,00 грн. (без ПДВ);

- щомісячний дохід банку за надання та
управління кредитною лінією 0,085% (без
ПДВ) від ліміту кредитування станом на
01 число поточного місяця.

В подальшому, внаслідок реорганізації
шляхом перетворення Фермерського
господарства «Сінельник Валерій
Дем'янович» було створено Товариство з
обмеженою відповідальністю «Ілан
Агро» відповідно до протоколу № 1
Зборів учасників від 30.07.2010 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 Цивільного
кодексу України у разі перетворення до
нової юридичної особи переходять усе
майно, усі права та обов'язки
попередньої юридичної особи.

З огляду на вищенаведене, позивач є
правонаступником всіх прав та
обов'язків позичальника, зокрема, за
кредитним договором.

Позивач, звертаючись із позовом до
суду, свої вимоги мотивував тим, що
кредитний договір був укладений з боку
позичальника під впливом тяжкої
обставини, яка полягає в тому, що
укладаючи спірний правочин,
позичальник знаходився у скрутному
матеріальному становищі, під загрозою
банкрутства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 233 Цивільного кодексу
України правочин, який вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Згідно з абз. 4 п. 2.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
від 29 травня 2013 року № 11 вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

Абзацом 5 п. 3.11 вказаної постанови
визначено, що ознаками правочину, що
підпадає під дію статті 233 ЦК України, є
вчинення особою правочину на вкрай
невигідних для себе умовах (зокрема,
реалізації за низьку оплату майна, що
має значну цінність), під впливом
тяжкої для неї обставини (наприклад,
під загрозою банкрутства) і
добровільно, тобто за відсутності
насильства, обману чи помилки, можливо,
навіть з ініціативи самого позивача.
Доведення того, що за відсутності
тяжкої обставини правочин не було б
вчинено або було б вчинено на інших
умовах, покладається на позивача.

Позивач у своїй позовній заяві
зазначає про те, що станом на дату
укладення спірного кредитного
договору позичальник перебував у
скрутному фінансовому становищі на
межі банкрутства, проте матеріали
справи не містять жодного доказу на
підтвердження доводів позивача.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Лише посилання позивача в своїй
позовній заяві на те, що позичальником
було укладено спірний правочин під
впливом тяжкої обставини не є належним
та допустимим доказом на підтвердження
правової позиції позивача.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції проте, що позивачем, всупереч
нормам чинного законодавства України,
не було доведено суду належними та
допустимими доказами факту укладення
спірного правочину з боку позичальника
під впливом тяжкої обставини.

Крім того, суд першої інстанції,
розглядаючи позовні вимоги по суті та
відмовляючи у задоволенні позоних
вимог, розглянув заяву банку про
застосування позовної давності до
вимог позивача та, визнавши її
обгрунтованою, застосував до вимог
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ілан Агро» позовну
давність.

Проте колегія суддів вважає, що
Господарський суду міста Києва
помилково зазначив у своєму рішенні
про застосування позовної давності до
вимоги про визнання кредитного
договору недійсним, оскільки позовна
давність могла бути застосована в разі
правомірності вимог позивача, а
враховуючи те, що судом дані вимоги
визнані необгрунтованими та
неправомірними, а отже розглянуті
судом по суті та відмовлено в
задоволені позову в зв`язку з
недоведеністю позивачем своїх вимог,
застосування позовної давності як
додаткової підстави для відмови в
задоволенні позовних вимог не є
потрібним.

Твердження відповідача, що позивачем
було невірно обрано спосіб захисту
свого порушеного права вірно не було
прийнято до уваги Господарським судом
міста Києва, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Згідно з ст. 20 Господарського кодексу
України держава забезпечує захист прав
і законних інтересів суб'єктів
господарювання та споживачів. Кожний
суб'єкт господарювання та споживач має
право на захист своїх прав і законних
інтересів. Права та законні інтереси
зазначених суб'єктів захищаються
шляхом, зокрема, визнання недійсними
господарських угод з підстав,
передбачених законом.

Порядок захисту прав суб'єктів
господарювання та споживачів
визначається цим Кодексом, іншими
законами.

Визнання правочину недійсним є одним
із способів захисту цивільних прав та
інтересів відповідно до ч. 2 ст. 16
Цивільного кодексу України.

Таким чином, оскільки позивач
звернувся до суду з вимогою про
визнання недійсним кредитного
договору, у суду відсутні підстави
вважати, що позивачем було обрано
невірний спосіб захисту своїх
порушених прав.

Враховуючи все вище зазначене, колегія
суддів прийшла до висновку, що
Господарським судом міста Києва
винесено рішення у відповідності до
норм матеріального і процесуального
права, з повним з`ясування обставин, що
мають значення для справи, правомірно
відмовлено в задоволенні позовних
вимог Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ілан Агро», а тому
апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ілан
Агро» не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів
апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ілан
Агро» залишається без задоволення,
судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК
України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103,
105 Господарського процесуального
кодексу України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ілан
Агро» залишити без задоволення,
рішення Господарського суду м. Києва
від 05.03.2014 року у справі № 910/22324/13- без
змін.

Матеріали справи № 910/22324/13 повернути до
Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя
В.В. Шапран

Судді
В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов