ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2014 р.Справа № 923/1/14Одеський
апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Воронюка О.Л., Лашина В.В.

секретар судового засідання Щербатюк
О.В.

За участю представників сторін:

від позивача - Серьогін М.В., за
довіреністю;

від відповідача - ОСОБА_2, за
довіреністю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3

на рішення господарського суду
Херсонської області від 11.02.2014 р.

у справі №923/1/14

за позовом Комунального підприємства
"Таврійський" виконавчого комітету
Херсонської міської ради

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про визнання недійсним договору оренди
майна

ВСТАНОВИВ

Комунальне підприємство "Таврійський"
виконавчого комітету Херсонської
міської ради (далі - КП "Таврійський")
звернулось до господарського суду
Херсонської області з позовом до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3
(далі - ФОП ОСОБА_3) в якому просило
визнати недійсним договір оренди
комунального майна міської
територіальної громади - автостоянки,
що знаходиться на балансі КП
"Таврійський", за адресою: АДРЕСА_1,
укладений 04.01.2011 р. між ФОП ОСОБА_3 та КП
"Таврійський".

Рішенням господарського суду
Херсонської області від 11.02.2014 р. у
даній справи (суддя Клепай З.В.) позов
задоволено у повному обсязі, визнано
недійсним договір оренди комунального
майна міської територіальної громади -
автостоянки, що знаходиться на балансі
КП "Таврійський", за адресою: АДРЕСА_1,
укладений 04.01.2011р. між ФОП ОСОБА_3 та КП
"Таврійський", стягнути з ФОП ОСОБА_3 на
користь КП "Таврійський" 1218 грн. витрат
по сплаті судового збору.

Судове рішення мотивовано тим, що
автостоянка не може бути зареєстрована
як окремий об'єкт індивідуально
визначеного майна, що знаходиться у
власності територіальної громади
м.Херсона, що підтверджується Витягом
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно, яке розташоване за
адресою АДРЕСА_1, та, відповідно,
передача площі цієї земельної ділянки
не регулюється Законом України "Про
оренду державного та комунального
майна", а тому позивач не мав права
передачі в оренду земельної ділянки,
оскільки відповідно до ст.123 ЗК України
надання земельних ділянок державної
або комунальної власності у
користування здійснюється Верховною
Радою Автономної Республіки Крим,
Радою міністрів Автономної
Республіки Крим, органами
виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування. Рішення
зазначених органів приймається на
підставі проектів землеустрою щодо
відведення земельних ділянок. Оскільки
земельна ділянка, яка використовується
позивачем під стоянку автомобілів,
розташована у м.Херсоні, то право
розпорядження цією земельною ділянкою
належить Херсонській міській раді, а
той факт, що позивач використовує цю
земельну ділянку під стоянку для
автомобілів, не означає, що у нього є
право передачі її у користування іншій
особі.

Не погоджуючись з даним рішенням до
Одеського апеляційного господарського
суду звернувся ФОП ОСОБА_3 з
апеляційною скаргою в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Херсонської області від 11 лютого 2014 р.
по справі №923/1/14 та прийняти нове
рішення по справі, яким в задоволені
позову відмовити за необґрунтованістю.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим,
що рішення суду першої інстанції є
необґрунтованим, винесеним з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, без встановлення
обставин, що мають значення для даної
справи які суд вважав доведеними, та
таким, що необхідно скасувати. Так,
скаржник зазначає, що висновок суду
першої інстанції, що із акту передачі
майна в оренду вбачається, що фактично
позивач передав, а відповідач прийняв у
користування автостоянку, огороджену
залізобетонними плитами з металевими
воротами та сторожкою, тобто фактично в
оренду передана частина земельної
ділянки, огородженої залізобетонними
плитами з воротами, зроблено без
посилання на будь-яку норму закону або
документ. В матеріалах справи є
Свідоцтво про право власності
Територіальної громади м. Херсона в
особі Херсонської міської ради на
нерухоме майно а саме: частину
адміністративної будівлі, А, 1046,1 кв.м.;
будівлю охорони И, 44,1 кв.м.; склад, Р, 12,4
кв.м.; склад, У, 7.3 кв.м.; склад, Ф, 10,0 кв.м.;
бокс, Л, 525,3 кв.м.; склад-майстерня, П, 1312,9
кв.м.; склади, X, 321,7 кв.м.; огорожа, № 1-8
розташовані за адресою: АДРЕСА_1, в
якому не вказано автостоянку як об'єкт
права власності. Крім того, в
матеріалах справи відсутній документ
який засвідчує право користування або
право власності на земельну ділянку за
адресою: АДРЕСА_1, за Комунальним
підприємством «Таврійський»
виконавчого комітету Херсонської
міської ради або будь-якою іншою
особою.

Окрім того, скаржник зазначає, що судом
першої інстанції в оскаржуваному
рішенні наведено поняття автостоянка,
але при цьому не встановлено кому
належить право власності на земельну
ділянку за адресою: АДРЕСА_1, чи
відповідає вона використанню за
цільовим призначенням, під розміщення
автостоянки, коли і ким встановлено
правила щодо збереження транспортного
засобу, як це передбачено підпунктом
14.1.229 пункту 14.1 статті 14 Податкового
кодексу України.

Також, на думку апелянта, суд залишив
поза увагою той факт, що договір оренди
комунального майна міської
територіальної громади від 04 січня 2011
року затверджено заступником
начальника управління комунальної
власності про що свідчить його підпис
на договорі оренди комунального майна
міської територіальної громади від 04
січня 2011 року та печатка Херсонської
міської ради Управління комунального
майна.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає,
що у договорі оренди комунального
майна міської територіальної громади
від 04 січня 2011 року який укладено між КП
"Таврійський" та ФОП ОСОБА_3 досягнуто
згоди щодо усіх його істотних умов, що
вбачається з доданої до позову копії
Договору, з вище викладеного
вбачається, що зміст договору
відповідає нормам чинного
законодавства, спрямований на реальне
настання наслідків, оскільки договір
фактично сторонами виконаний, та
вчинений повноважними особами, а тому
підстави для задоволення позову
відсутні.

Одночасно з апеляційною скаргою, ФОП
ОСОБА_3 було заявлено клопотання про
призначення судової
будівельно-технічної експертизи в
якому скаржник просив призначити
судову будівельно-технічну експертизу
на розгляд якої поставити наступні
питання: чи є індивідуально визначене
майно - автостоянка, що знаходиться на
балансі КП "Таврійський", за адресою
АДРЕСА_1, передана за Договором оренди
комунального майна міської
територіальної громади від 04 січня 2011
р. ФОП ОСОБА_3 нерухомим майном та
доручити проведення експертизи по
даній справі незалежному судовому
будівельно-технічному експерту
Ларченко Галині Іванівні.

Розглянувши в судовому засіданні дане
клопотання та заслухавши
представників сторін, судова колегія
дійшла до висновку, що воно не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.41 ГПК України для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
експертизу.

Так, відповідно до ст.ст. 41, 42 ГПК
України призначення експертизи на
вимогу учасників процесу не є
обов'язком суду, а є його правом;
висновок судового експерта для
господарського суду не є обов'язковим і
оцінюється господарським судом за
загальними правилами, встановленими
статтею 43 ГПК України.

Крім того, відповідно до п. 1
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України № 01-8/2651
від 27.11.2006 р. "Про деякі питання
призначення судових експертиз", п. 2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 4 від
23.03.12. "Про деякі питання практики
призначення судової експертизи" судова
колегія звертає увагу на те, що судова
експертиза призначається лише у разі
дійсної потреби у спеціальних знаннях
для встановлення фактичних даних, що
входять до предмета доказування, тобто
у разі, коли висновок експерта не
можуть замінити інші засоби
доказування.

Судова колегія не вбачає потреби у
спеціальних знаннях для встановлення
факту чи є індивідуально визначене
майно - автостоянка, що знаходиться на
балансі КП "Таврійський", за адресою
АДРЕСА_1, передана за Договором оренди
комунального майна міської
територіальної громади від 04 січня 2011
р. ФОП ОСОБА_3 нерухомим майном, а тому,
вважає, що клопотання не є
обґрунтованим, а мотиви у вказаному
клопотанні ґрунтуються на припущеннях.

25.03.2014 р. до Одеського апеляційного
господарського суду надійшов відзив на
апеляційну скаргу від КП "Таврійський"
в якому воно просить залишити рішення
господарського суду Херсонської
області від 11.02.2014 р. у справі №923/1/14 за
позовом КП "Таврійський" до ФОП ОСОБА_3
про визнання недійсним договору оренди
майна без змін, а скаргу апелянта без
задоволення.

08.04.2014 р. від КП "Таврійський" до
Одеського апеляційного господарського
суду надійшли додаткові пояснення, у
т.ч. копія звіту від 04.01.2011 р. про оцінку
окремо виділеного майна - автостоянки,
що перебуває на балансі КП
"Таврійський" та розташована за адресою
АДРЕСА_1, який був залучений до
матеріалів справи колегією суддів.

Ухвалою Одеського апеляційного
господарського суду від 26.03.2014 р.
розгляд справи було відкладено у
зв'язку із нез'явленням у судове
засідання представника КП
"Таврійський".

У судовому засіданні від 09.04.2014 р.
представником КП "Таврійський" надано
клопотання про продовження розгляду
справи на підставі ст. 69 ГПК України,
яке колегією суддів задоволено та було
оголошено перерву.

У судовому засіданні від 14.05.2014 р.
представник скаржника підтримав
вимоги апеляційної скарги на наполягав
на їх задоволенні.

Представник КП "Таврійський" надав
пояснення згідно з якими не
погоджується з апеляційною скаргою,
вважає її необґрунтованою та такою, що
не підлягає задоволенню, а рішення
господарського суду Херсонської
області від 11.02.2014 р. у справі №923/1/14 -
залишенню без змін.

Відповідно до ст. 85 ГПК України у
судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частину постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
заслухавши представників сторін,
перевіривши наявні матеріали справи,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга ФОП ОСОБА_3 підлягає
задоволенню частково, з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
04.01.2011 р. між КП "Таврійський" та ФОП
ОСОБА_3 було укладено договір оренди
комунального майна міської
територіальної громади, пунктом 1 якого
встановлено, що орендодавець передає, а
орендар приймає у строкове платне
користування окремо індивідуально
визначене майно - автостоянку, що
знаходиться на балансі КП
"Таврійський", за адресою АДРЕСА_1 та
вартість якого визначена відповідно до
незалежної експертної оцінки
зробленої консультативно-правовим
центром «Унікон» і становить 330375 грн.
яке необхідно йому для здійснення
підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до п.п.2.1., 2.2. договору, вступ
орендаря у користування майном настає
одночасно з підписанням сторонами
цього договору та акта прийняття -
передачі вказаного майна. Передача
майна в оренду не спричиняє передачу
орендарю права власності на це майно.
Власником орендованого майна
залишається міська територіальна
громада, а орендар користується ним
протягом строку оренди.

Згідно з п.п. 3.1., 3.2. орендна плата
визначається відповідно до Положення
про розрахунок та порядок використання
плати за оренду об'єктів комунальної
власності міської територіальної
громади, затвердженого рішенням
міської ради від 29.09.2000 р. №232 та від
28.03.2003 р. №222 і становить 33037,50 грн.
Орендна плата становить 2753,13 грн. за
базовий місяць оренди і згідно з
рішенням міської ради від 29.09.2000 р. №232
перераховується орендарем на р/р
орендодавця не пізніше 1 числа
наступного за звітним місяця з
урахуванням щомісячного індексу
інфляції і податку на додану вартість
відповідно до чинного законодавства.

Пунктом 5.4. договору встановлено, що
орендар зобов'язаний у разі припинення
цього Договору повернути орендодавцю
орендоване майно у належному стані, не
гіршому ніж на час передачі його в
оренду.

Розділом 7 договору передбачено, що
орендодавець зобов'язується передати
орендарю в оренду комунальне майно
згідно з розділом №1 цього Договору з
актом прийняття-передачі майна, який
підписується одночасно з цим
договором.

Актом прийому-передачі від 04.01.2011 р. КП
"Таврійський" передало в оренду, а ФОП
ОСОБА_3 прийняв у строкове платне
користування окремо індивідуально
визначене майно: автостоянку (АДРЕСА_1)
огороджену залізобетонними плитами з
металевими воротами; сторожка металева
1 (одна) штука.

Звертаючи із позовом до господарського
суду Херсонської області КП
"Таврійський" як на підставу визнання
договору недійсним посилалось на те, що
під час укладення договору сторонами
не враховано того, що майно, яке
передається в оренду є нерухомим,
тобто, позивач не був наділений
повноваженнями самостійно вирішувати
питання про передачу зазначеного майна
в оренду відповідачеві. Та посилався на
те, що зазначені обставини
підтверджуються статутом
підприємства, рішенням виконавчого
комітету Херсонської міської ради від
20.03.2007 р. №178 «Про передачу з балансу ТОВ
«Наш Дім» на баланс КП "Таврійський"
майна цілісного майнового комплексу КП
«ЖЕО Суворовського району»
інвентарним описом до акту
приймання-передачі від 29.03.2007 р.,
свідоцтвом про право власності на
нерухоме майно, схематичним планом,
Положенням про порядок передачі в
оренду об'єктів комунальної власності
Херсонської територіальної громади,
затвердженим рішенням Херсонської
міської ради від 09.11.2004 р. №642.

Судом першої інстанції було прийнято
до уваги дані посилання позивача та
визнано недійсним договір оренди
комунального майна міської
територіальної громади - автостоянки,
що знаходиться на балансі КП
"Таврійський", за адресою: АДРЕСА_1,
укладений 04.01.2011 р. між ФОП ОСОБА_3 та КП
"Таврійський".

Колегія суддів Одеського апеляційного
господарського суду частково
погоджується із даним висновком
місцевого господарського суду з
наступних підстав.

Рішенням Херсонської міської ради від
22.12.2006 р. за №230 створено Комунальне
підприємство "Таврійський" виконавчого
комітету Херсонської міської ради та
затверджено його статут.

Пунктом 4.1. даного статуту зазначено, що
майно підприємства становлять
виробничі і невиробничі фонди та інші
цінності, передані Засновником у
господарське відання підприємства,
вартість яких відображається у
самостійному балансі підприємства.

Рішенням виконавчого комітету
Херсонської міської ради від 20.03.2007 р.
№178 «Про передачу з балансу ТОВ «Наш
дім» на баланс КП "Таврійський"
передано майно цілісного майнового
комплексу КП «ЖЕО Суворовського
району», у т.ч. стоянку площею 3537,6 кв.м.

Правовідносини у сфері оренди
державного та комунального майна
регулюються Закону України "Про оренду
державного та комунального майна", який
є спеціальним, до відповідних
правовідносин, Цивільним кодексом
України та іншими нормативно-правовими
актами.

Відповідно до вимог частини 1 статті 1
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна" цей Закон
регулює: організаційні відносини,
пов'язані з передачею в оренду майна
державних підприємств та організацій,
підприємств, заснованих на майні, що
належить Автономній Республіці Крим
або перебуває у комунальній власності
(далі - підприємства), їх структурних
підрозділів; майнові відносини між
орендодавцями та орендарями щодо
господарського використання
державного майна, майна, що належить
Автономній Республіці Крим або
перебуває у комунальній власності.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" відносини щодо оренди
державного майна, майна, що належить
Автономній Республіці Крим або
перебуває у комунальній власності,
регулюються договором оренди, цим
Законом та іншими нормативно-правовими
актами.

Відповідно до пункту 1 статті 626
Цивільного кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Зі змісту вказаної статті вбачається,
що договором є домовленість сторін, що
виражає узгоджену волю сторін, яка
спрямована на досягнення конкретної
мети, тобто договір це юридичний факт,
на підставі якого виникають цивільні
права та обов'язки, в той час як
зобов'язанням є різновид цивільного
правовідношення, яке може виникати як
із договору, так і на інших підставах
передбачених цивільним
законодавством.

Як вбачається зі змісту спірного
договору від 04.01.2011 р. він по своєї
правової природі є договором оренди
майна.

За приписами статей 759, 762 Цивільного
кодексу України, за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк; за користування майном з наймача
справляється плата, розмір якої
встановлюється договором найму.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 26.04.2010
р., яке зареєстровано в реєстрі за №947
вбачається, що Територіальна громада
м.Херсона в особі Херсонської міської
ради є власником частини
адміністративної будівлі, А, 1046,1 кв.м.;
будівлю охорони И, 44,1 кв.м.; склад, Р, 12,4
кв.м.; склад, У, 7.3 кв.м.; склад, Ф, 10,0 кв.м.;
склад, М, 50,0 кв.м.; навіс, К; навіс, Н;
бокси, Д, 224,8 кв.м.; бокси Л, 525,5 кв.м.;
склад-майстерня, П, 1312,9 кв.м.; склади, X,
321,7 кв.м.; огорожа, № 1-8 розташовані за
адресою: АДРЕСА_1

Статтею 283 Господарського кодексу
України передбачено, що за договором
оренди одна сторона (орендодавець)
передає другій стороні (орендареві) за
плату на певний строк у користування
майно для здійснення господарської
діяльності.

Стаття 4 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна"
визначає коло об'єктів, які підлягаю
наданню в оренду за цим Законом.

Так зазначеною статтею передбачено, що
об'єктами оренди за цим Законом є,
зокрема, нерухоме майно (будівлі,
споруди, нежитлові приміщення) та інше
окреме індивідуально визначене майно
підприємств.

Загальне поняття рухомого та
нерухомого майна надається у статті 181
Цивільного кодексу України.

Так відповідно до частини 1 даної
статті до нерухомих речей (нерухоме
майно, нерухомість) належать земельні
ділянки, а також об'єкти, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких є
неможливим без їх знецінення та зміни
їх призначення.

За приписами статті 2 зазначеного
Закону, державна реєстрація речових
прав на нерухоме майно це офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.
При цьому, за визначенням наведеним у
цій статті Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав та їх
обтяжень", нерухоме майно це земельні
ділянки, а також об'єкти, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких
неможливе без їх знецінення та зміни
призначення.

Статтею 5 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав та їх обтяжень"
встановлено, що у Державному реєстрі
прав реєструються права на такі об'єкти
нерухомого майна, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких
неможливе без їх знецінення та зміни
призначення: 1) житлові будинки; 2)
квартири; 3) будівлі, в яких розташовані
приміщення, призначені для перебування
людини, розміщення рухомого майна,
збереження матеріальних цінностей,
здійснення виробництва тощо; 4) споруди
(інженерні, гідротехнічні тощо) -
земельні поліпшення, що не належать до
будівель та приміщень, призначені для
виконання спеціальних технічних
функцій; 5) приміщення - частини
внутрішнього об'єму житлових будинків,
будівель, квартир, обмежені
будівельними елементами.

Тимчасовим положенням про порядок
державної реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затвердженим наказом
Міністерства юстиції від 7 лютого 2002
року N7/5 (яке діяло на час укладення
договору) встановлено, що не підлягають
державній реєстрації право власності
та інші речові права на тимчасові
споруди.

Із акту передачі майна в оренду
вбачається, що фактично позивач
передав, а відповідач прийняв у
користування автостоянку, огороджену
залізобетонними плитами з металевими
воротами та сторожкою.

Підпункт 14.1.229 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України визначає,
що автостоянка - спеціально відведені
автостоянки - є площею території
(землі), що належить на правах власності
територіальній громаді або державі,
яка визначається органами місцевого
самоврядування із встановленням
правил щодо відповідальності за
збереження транспортного засобу. До
спеціально відведених автостоянок
можуть належати комунальні гаражі,
стоянки, паркінги (будівлі, споруди, їх
частини), які побудовані за рахунок
коштів місцевого бюджету з метою
здійснення організації паркування
транспортних засобів.

Враховуючи наведене, невід'ємною
частиною поняття стоянка - є площа
земельної ділянки, тобто земельна
ділянка, яка є об'єктом нерухомості та
правовідносини з оренди якої
регулюються нормами ЗК України,
Законом України "Про оренду землі" .

Стаття 203 Цивільного кодексу України
встановлює умови чинності правочинів,
а саме: законність змісту правочину,
наявність у сторін необхідного обсягу
цивільної дієздатності, наявність
об'єктивно вираженого
волевиявлення учасника правочину,
його адекватність внутрішній волі,
відповідність форми вчиненого
правочину вимогам закону,
спрямованість волі учасників
правочину на реальне досягнення
обумовленого ним юридичного
результату.

Відповідно до статті 204 Цивільного
кодексу України, правочин є
правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно частині 1 статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено
учасниками господарських відносин з
порушенням хоча б одним з них
господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або
в частині.

Частиною першою статті 215 Цивільного
кодексу України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу, а саме: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновителями), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, якщо недійсність правочину прямо
не встановлена законом, вирішуючи
спори про визнання угод недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону; додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

У пунктах 2.3., 2.4. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна» від 29.05.2013 р. №12 зазначено,
що з урахуванням приписів частини
п'ятої статті 16, підпункту 1 пункту "а"
статті 29 і частини п'ятої статті 60
Закону "Про місцеве самоврядування в
Україні", а також абзацу третього
статті 5 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна"
господарські суди, вирішуючи питання
щодо права орендодавця самостійно, без
відповідного рішення ради, передавати
в оренду майно, належне до комунальної
власності, мають виходити з кола його
повноважень, передбачених положеннями
про таких орендодавців, затвердженими
у встановленому порядку радою. При
цьому слід також враховувати, що
орендодавець здійснює свої
повноваження тільки за наявності
рішення ради і не наділений
повноваженнями самостійно приймати
рішення про передачу об'єктів
комунальної власності в оренду, якщо
інше не передбачено положенням про
нього.

Вирішуючи спори, пов'язані з укладенням
договору оренди державного майна,
господарські суди повинні з'ясовувати,
чи додержано визначений статтею 9
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна" порядок
укладення відповідного договору, в
тому числі щодо погодження з органом,
уповноваженим управляти майном, та
органом Антимонопольного комітету
України питання про передачу майна в
оренду.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія дійшла до висновку, що під час
укладення договору, КП "Таврійський" не
було дотримано вимоги передбачені
законом , а саме статтею 203 Цивільного
кодексу України, що виразилось у
відсутності у останнього необхідного
обсягу цивільної дієздатності, а тому
судова колегія погоджується із
висновками суду першої інстанції щодо
наявності підстав для визнання
договору комунального майна міської
територіальної громади недійсним.

Земельні відносини в Україні
регулюються Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України
та Законом України "Про оренду землі",
а також прийнятими відповідно до них
нормативно-правовими актами, а також
договором оренди землі.

Згідно статті 79 Земельного Кодексу
України земельна ділянка - це частина
земної поверхні з установленими
межами, певним місцем розташування, з
визначеними щодо неї правами.

Відповідно до статті 126 Земельного
кодексу України право оренди
земельної ділянки посвідчується
договором оренди землі, зареєстрованим
відповідно до закону, або договором
оренди землі та договором відчуження
права оренди землі, зареєстрованими
відповідно до закону.

Частиною першою статті 124 Земельного
кодексу України передбачено, що
передача в оренду земельних ділянок,
які перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування шляхом укладення
договору оренди земельної ділянки.

За умовами пункту 2.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики розгляду
справ у спорах, що виникають із
земельних відносин" від 17.05.2011 № 6
підстави набуття прав на землю
визначені розділом IV ЗК України. Після
прийняття органом державної влади або
місцевого самоврядування рішення про
надання земельної ділянки у власність
або в користування, затвердження
результатів аукціону, укладення
відповідної цивільно-правової угоди,
набуття права власності на житловий
будинок, будівлю, споруду особа має
право на одержання земельної ділянки у
власність або в користування і право
вимагати оформлення документів, що
посвідчують право власності або право
користування земельною ділянкою. Право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав
(стаття 125 ЗК України). За відсутності
рішення органу виконавчої влади або
місцевого самоврядування про надання
земельної ділянки у власність або в
користування юридична особа або
фізична особа не має права
використовувати земельну ділянку
державної або комунальної форми
власності.

Пунктом 34 частини першої статті 26
Закону "Про місцеве самоврядування в
Україні" передбачено, що питання
регулювання земельних відносин
вирішується виключно на пленарних
засіданнях сільської, селищної,
міської ради.

Отже, зазначеними нормами
матеріального права встановлено, що
набуття права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності та передача в
оренду таких земельних ділянок
здійснюються на підставі рішення
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування
шляхом укладення договору оренди
земельної ділянки, у відповідності із
вимогами земельного законодавства.

Проте матеріали справи не містять
жодного доказу щодо набуття законного
права на оренду земельної ділянки ФОП
ОСОБА_3

Враховуючи наведене, колегія суддів,
вважає, що судом першої інстанції було
правомірно визнано недійсним договір
оренди комунального майна міської
територіальної громади - автостоянки,
що знаходиться на балансі КП
"Таврійський", за адресою: АДРЕСА_1,
укладений 04.01.2011р. між ФОП ОСОБА_3 та КП
"Таврійський", проте, слід зазначити
наступне.

Відповідно до ст. 236 ЦК України
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення. Якщо за
недійсним правочином права та
обов'язки передбачалися лише на
майбутнє, можливість настання їх у
майбутньому припиняється.

Пунктом 2.7. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
від 29.05.2013 р. №11 визначено, що частиною
третьою статті 207 ГК України
передбачена і можливість припинення
господарського зобов'язання лише на
майбутнє. Отже, якщо зі змісту
господарського договору випливає, що
зобов'язання за цим договором може бути
припинено лише на майбутнє, оскільки
неможливо повернути усе одержане за
ним (наприклад, вже здійснене
користування за договором майнового
найму (оренди), користування
електроенергією, спожиті послуги,
зберігання, здійснене за відповідним
договором, тощо), то господарський суд
одночасно з визнанням господарського
договору недійсним (за наявності
підстав для цього) зазначає в
резолютивній частині рішення, що
зобов'язання за договором припиняється
лише на майбутнє. При цьому слід
враховувати, що зобов'язання
припиняються на майбутнє не на
підставі відповідної вказівки в
рішенні суду, а в силу закону, тому при
визнанні недійсним правочину
(господарського договору) зобов'язання
його сторін припиняються на майбутнє з
моменту набрання чинності рішення суду
про визнання правочину (договору)
недійсним, хоча б у судовому рішенні й
не було зазначено про таке припинення.
Якщо господарське зобов'язання
припиняється лише на майбутнє,
господарським судам слід виходити з
того, що у відповідних випадках і
неможливості повернення одержаного за
зобов'язанням у натурі правові
наслідки такої недійсності
визначаються відповідно до статті 216 ЦК
України та частини другої статті 208 ГК
України. Разом з тим якщо за правочином,
визнаним недійсним, права та обов'язки
передбачалися лише на майбутнє, то
наслідки у вигляді реституції
застосовані бути не можуть, але згідно
з частиною другою статті 236 ЦК України
можливість настання таких прав та
обов'язків у майбутньому припиняються.

Отже, приймаючи оскаржуване рішення,
суд першої інстанції в його
резолютивній частині мав вказати про
те, що даний договір оренди
комунального майна міської
територіальної громади - автостоянки
укладений 04.01.2011р. між ФОП ОСОБА_3 та КП
"Таврійський" визнається недійсним на
майбутнє.

Окрім того, з матеріалів справи
вбачається, що позивач звертався до
суду першої інстанції із клопотанням
про вихід господарським судом за межі
позовних вимог та у разі задоволення
позовної вимоги про визнання недійсним
договору оренди комунального майна
міської територіальної громади -
автостоянки, що знаходиться на балансі
КП "Таврійський", за адресою: АДРЕСА_1,
укладеного, 04.01.2011 р. між ФОП ОСОБА_3 та
КП "Таврійський та зобов'язати
відповідача повернути позивачеві
передане за цим договором майно -
автостоянку (АДРЕСА_1, інв. №2952),
огороджену залізобетонними плитами з
металевими воротами (інв. № 609) та
сторожку металеву (ІНВ. № 628), проте дане
клопотання судом першої інстанції було
відхилено.

Статтею 216 ЦК України передбачено, що у
разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

За таких обставин, за правилами статей
216, 1212 Цивільного кодексу України,
об'єкт оренди підлягає звільненню та
поверненню власнику - КП "Таврійський".

Згідно з ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи зазначені вимоги закону та
наведені вище міркування, колегія
суддів вважає, що апеляційна скаргу
підлягає задоволенню частково, а
рішення господарського суду
Херсонської області у даній справі
слід змінити.

Керуючись статтями 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення господарського суду
Херсонської області від 11.02.2014 р. у
справі №923/1/14 змінити, виклавши його
резолютивну частину у наступній
редакції:

"1. Позов задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати недійсним договір оренди
комунального майна міської
територіальної громади від 04.01.2011 р.
укладений між фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_3, (АДРЕСА_2, код
НОМЕР_1), та комунальним підприємством
"Таврійський" виконавчого комітету
Херсонської міської ради, (м.Херсон,
вул.Карбишева, 19, ) на
майбутнє.

3. Зобов'язати фізичну особу -
підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, код НОМЕР_1)
повернути Комунальному підприємству
"Таврійський" виконавчого комітету
Херсонської міської ради (м.Херсон,
вул.Карбишева, 19, )
передане за договором оренди
комунального майна міської
територіальної громади від 04.01.2011 р.
майно - автостоянку, що знаходиться на
адресою АДРЕСА_1, інв. №2952, огороджену
залізобетонними плитами з металевими
воротами та сторожку металеву.

4. Стягнути з фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, код НОМЕР_1,
р.рахунок невідомий) на користь
комунального підприємства
"Таврійський" виконавчого комітету
Херсонської міської ради (м.Херсон,
вул.Карбишева, 19, ) 1218
(одну тисячу двісті вісімнадцять) грн.
витрат по сплаті судового збору.

5. Доручити господарському суду
Херсонської області видати відповідні
накази".

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 19.05.2014
р.

Головуючий суддя
Аленін О.Ю.

Суддя
Воронюк О.Л.

Суддя
Лашин В.В.