КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2014 р. Справа№ 910/470/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Баранця О.М.

Пашкіної С.А.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: не з'явились

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційні скарги Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Українська страхова група»
та Приватного акціонерного товариства
«Українська охоронно-страхова
компанія»

на рішення господарського
суду міста Києва від 02.04.2014

у справі № 910/470/14 (суддя
Чинчин О. В.)

за позовом Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Українська страхова група»

до Приватного
акціонерного товариства «Українська
охоронно-страхова компанія»

про відшкодування
шкоди, заподіяної внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди (в
порядку регресу) в розмірі 45 754,94 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з
відповідача страхового відшкодування
в сумі 45 754,94 грн., яке позивачем як
страховою організацією було виплачено
в зв'язку з пошкодженням автомобіля
«Хюндай Еланта», державний номерний
знак НОМЕР_1, що належить ОСОБА_2 та
застрахований ОСОБА_3 за укладеним з
позивачем договором добровільного
страхування наземних транспортних
засобів, цивільно-правової
відповідальності водія та від
нещасного випадку з водієм та
пасажирами на транспорті № 28-2850-13-00225
від 27.06.2013, внаслідок ДПТ, що сталася з
вини ОСОБА_4 - водія автомобіля «ВАЗ
21061», державний номерний знак НОМЕР_2,
цивільно-правова відповідальність
якого застрахована у відповідача за
полісом обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів № АЕ/0055924.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 02.04.2014, повний текст якого
складений та підписаний 03.04.2014, у справі
№ 910/470/14 позов задоволено частково, до
стягнення з відповідача на користь
позивача присуджено 41 341,60 грн.
страхового відшкодування, в іншій
частині у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Рішення суду ґрунтується на тому, що
матеріалами справи належним чином
підтверджується обов'язок відповідача
відшкодувати позивачеві збитки,
завдані спірним пошкодженням
транспортного засобу, проте позивачем
при зверненні до суду не враховано, що
він має право на стягнення фактично
виплаченого страхового відшкодування
(42 341,60 грн.) без врахування частини, яка
зарахована позивачем в рахунок оплати
несплачених страхових платежів (3 413,34
грн.), яке підлягає зменшенню на
франшизу, що її передбачено умовами
укладеного між відповідачем та ОСОБА_4
полісу (1 000 грн.).

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
Приватне акціонерного товариство
«Страхова компанія «Українська
страхова група» звернулось до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
господарського суду міста Києва від
02.04.2014 у справі № 910/470/14 скасувати в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про стягнення 3 413,34 грн. та
прийняти в цій частині нове рішення,
яким вказані позовні вимоги
задовольнити, в іншій частині рішення
залишити без змін.

В апеляційній скарзі Приватне
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Українська страхова група»
посилається на те, що спірне рішення
прийняте з порушенням норм
матеріального права, оскільки 3 413,34
грн., які суд не врахував при вирішення
спору про стягнення страхового
відшкодування, є частиною страхового
відшкодування, яка була зарахована на
погашення боргу страхувальника по
страхових платежах, а не фактично
виплачена частина страхового платежу
на ремонт транспортного засобу.

Крім того позивач зауважив на тому, що
згідно рахунку № АС-0004411 від 01.08.2013,
складеного ТОВ «Автосервіс Корея
Моторс», - підприємством, до якого
звернулась потерпіла у ДТП особа для
ремонту транспортного засобу, на
підставі якого здійснювався
розрахунок та проводилась виплата
страхового відшкодування, ремонт
вказаного транспортного засобу
становить 46 195,94 грн.

Ухвалою від 25.04.2014 колегії суддів
Київського апеляційного
господарського суду в складі:
головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді
Баранець О. М., Пашкіна С. А. апеляційну
скаргу Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Українська страхова група» прийнято
до розгляду та порушене апеляційне
провадження.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
Приватне акціонерне товариство
«Українська охоронно-страхова
компанія» звернулось до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
міста Києва від 02.04.2014 у справі №910/470/14 в
повному обсязі та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог позивача відмовити у повному
обсязі.

В апеляційній скарзі Приватне
акціонерне товариство «Українська
охоронно-страхова компанія»
посилається на те, що спірне рішення
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідач послався на те, що в
спірному випадку шкоду завдано
власнику автомобіля «Хюндай Еланта»,
державний номерний знак НОМЕР_1, - ,
ОСОБА_2, в той час як в матеріалах справи
немає жодного доказу, на підставі якого
ОСОБА_5 має право на отримання
страхового відшкодування внаслідок
заподіяння шкоди спірному автомобілю,
а відтак, висновок суду першої
інстанції про законність виплати
страхового відшкодування ОСОБА_5 як
особі, яка має право керувати вказаним
автомобілем, є необґрунтованим та
незаконним, оскільки надання особі
права керувати транспортним засобом
не уповноважує її на отримання
будь-яких відшкодувань за завдану
шкоду.

Крім того, відповідач зазначив про те,
що судом першої інстанції при
вирішення спору по суті не враховано,
що відповідачем було надано суду звіт
кваліфікованого фахівця про обставини
спірної ДТП від 21.02.2014, яким
встановлено, що дії водія автомобіля
«Хюндай Еланта», державний номерний
знак НОМЕР_1, під час спірної ДТП не
відповідали вимогам пунктів 1.10, 11.2 та
вимогам дорожньої розмітки 1.1 розділу 34
Правил дорожнього руху України, що в
цих обставинах і стало причиною
виникнення даної ДТП, а отже в спірному
випадку наявна груба необережність
потерпілого (нехтування правилами
дорожнього руху), а тому суд
зобов'язаний був визначити ступінь
вини потерпілого та, відповідно,
зменшити розмір відшкодування.
Відповідач зауважив на тому, що для
встановлення викладених вище обставин
ним було заявлено клопотання про
призначення по справі комплексної
судової автотехнічної експертизи, яке
суд безпідставно залишив без
задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач також
зауважив на тому, що суд першої
інстанції, задовольняючи позовні
вимоги про стягнення страхового
відшкодування, не надав належної
оцінки доводам відповідача про
відсутність підстав для виплати
страхового відшкодування з
врахуванням податку на додану
вартість, та не з'ясував, чи фактично
проведений ремонт транспортного
засобу та, відповідно, чи
зареєстрований надавач послуг з
ремонту автомобіля в якості платника
ПДВ.

Ухвалою від 25.04.2014 колегії суддів
Київського апеляційного
господарського суду в складі:
головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді
Баранець О. М., Пашкіна С. А. апеляційну
скаргу Приватного акціонерного
товариства «Українська
охоронно-страхова компанія» прийнято
до розгляду та порушене апеляційне
провадження.

В поданій позивачем 05.05.2014 до
канцелярії суду заяві позивач
підтримав власну апеляційну скаргу,
просив у задоволенні апеляційної
скарги відповідача відмовити,
апеляційну скаргу позивача
задовольнити, а розгляд апеляційних
скарг провести за відсутності
представника позивача.

07.05.2014 до канцелярії суду від
відповідача надійшло клопотання про
залучення до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору,
ОСОБА_2 (АДРЕСА_1).

07.05.2014 до канцелярії суду від
відповідача надійшло клопотання про
призначення судової автотехнічної
експертизи обставин та механізму
спірної дорожньо-транспортної пригоди,
на вирішення якої відповідач просив
поставити наступні запитання:

- де рухався автомобіль марки «Хюндай
Еланта», реєстраційний номер НОМЕР_1 до
зіткнення по проїзній частині чи по
узбіччю?

- як повинен був діяти в даних дорожніх
обставинах водій автомобіля марки
«ВАЗ-2106», реєстраційний номер НОМЕР_2
ОСОБА_4 згідно вимог Правил дорожнього
руху України?

- як повинен був діяти в даних дорожніх
обставинах водій автомобіля марки
«Хюндай Еланта», реєстраційний номер
НОМЕР_1 ОСОБА_5 згідно вимог Правил
дорожнього руху України?

- чи мав водій автомобіля марки
«ВАЗ-2106», реєстраційний номер НОМЕР_2
ОСОБА_4 технічну можливість уникнути
даного зіткнення?

- чи відповідають дії водія автомобіля
марки «ВАЗ-2106», реєстраційний номер
НОМЕР_2 ОСОБА_4 вимогам Правил
дорожнього руху України?

- чи мав водій автомобіля марки «Хюндай
Еланта», реєстраційний номер НОМЕР_1
ОСОБА_5 технічну можливість уникнути
даного зіткнення?

- - чи відповідають дії водія
автомобіля марки «Хюндай Еланта»,
реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_5
вимогам Правил дорожнього руху
України?

У вказаному клопотанні відповідач
просить доручити проведення судової
експертизи експертам Державного
науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
ГУМВС України в м. Києві, що знаходиться
за адресою: м. Київ, вул. Володимирська,
15, а витрати на проведення експертизи
покласти на сторони в рівних частинах.

Позивач та відповідач в судове
засідання представників не направили,
з клопотаннями про відкладення
розгляду справи до суду не звертались,
про причини неявки представників
відповідача у судове засідання
відповідач суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх
учасників про час і місце судового
розгляду апеляційної скарги, а також
те, що явка представників сторін в
судове засідання не визнана
обов'язковою, колегія суддів дійшла
висновку про розгляд апеляційної
скарги у відсутність представників
сторін за наявними матеріалами
апеляційного провадження.

Після дослідження матеріалів справи
колегія суддів дійшла висновку про
відмову в задоволенні клопотань
відповідача про залучення до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, ОСОБА_2 та призначення судової
автотехнічної експертизи з підстав,
які викладені нижче.

Дослідивши матеріали апеляційних
скарг, матеріали справи, з урахуванням
правил ст. ст. 99, 101 Господарського
процесуального кодексу України, згідно
з якими апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі,
колегія суддів встановила наступне.

27.06.2013 позивач як Страховик та ОСОБА_5
як Страхувальник уклали договір
добровільного страхування наземних
транспортних засобів,
цивільно-правової відповідальності
водія та від нещасного випадку з водієм
та пасажирами на транспорті № 28-2850-13-00225
(далі Договір) (а.с. 10-12), предметом якого
є страхування майнових інтересів
Страхувальника, що не суперечать
чинному законодавству України,
пов'язаних з володінням, користуванням
та розпорядженням транспортним
засобом - автомобілем «Хюндай Еланта»,
державний номерний знак НОМЕР_1 (далі
Автомобіль).

В п. 8 Договору сторонами погоджено, що
строк дії Договору з 00 годин 00 хвилин
21.07.2013 по 24 годину 00 хвилин 20.07.2014.

26.07.2013 о 19 годині 30 хвилин на 23 км
автодороги Київ - Чоп в с. Капітанівка
Києво-Святошинського району Київської
області сталась дорожньо-транспортна
пригода (зіткнення автомобілів) за
участю Автомобіля під керуванням
ОСОБА_5 та автомобіля «ВАЗ 2106»,
державний номерний знак НОМЕР_2 (далі
Автомобіль 1), під керуванням ОСОБА_4.

В результаті ДТП пошкоджено
застрахований позивачем Автомобіль.

Згідно зі складеним позивачем
Страховим актом № ДККА-29519 від 21.08.2013, з
урахуванням розрахунку страхового
відшкодування (а.с. 24,25) та того, що
франшиза за Договором щодо збитків,
завданих ДТП, становить 0,3 % від
страхової суми, яка за умовами Договору
(п.5) становить 147 000 грн., тобто - 441 грн.,
до виплати в якості страхового
відшкодування призначено 45 754,94 грн.

При цьому, як слідує зі змісту вказаних
вище Страхового акту та розрахунку
страхового відшкодування, вартість
матеріального збитку, що підлягає
виплаті за умовами Договору, визначена
позивачем виходячи з даних,
встановлених в Попередньому
замовленні-наряді № АС0004411 від 01.08.2013 та
рахунку на оплату за замовлення-наряду
№ АС0004411 від 01.08.2013 ТОВ «Автосервіс
Корея моторс» (а.с. 18-20) (особи, яка в
подальшому здійснювала ремонт
Автомобіля). Згідно з вказаними
замовленням-нарядом та рахунком
вартість ремонту становить 46 195,94 грн.,
яку позивачем зменшено на суму
франшизи (46 195,94-441=45 754,94).

Втім згідно з п. 15 Страхового Акту сума,
яка фактично має бути виплачена,
становить 42 341,60 грн., що на 3 413,34 грн.
менше за призначену до виплати.

Зменшення фактично виплаченої суми
сталося внаслідок того, що частину
платежу в розмірі 3 413,34 грн. позивач
зарахував в рахунок несплаченої
Страхувальником частина страхового
платежу.

Як слідує з умов Договору (п. п. 6, 7), сума
загальної страхової премії, яку його
сторони визначили у розмірі 5 688,90 грн.,
Страхувальник мав сплатити чотирма
частинами: 1 частина в сумі 2 275,56 грн. - в
строк до 05.07.2013, 2 частина в сумі 1 137,78
грн. - в строк до 10.10.2013, 3 частина в сумі 1
137,78 грн. - в строк до 20.01.2014, 4 частина в
сумі 1 137,78 грн. - в строк до 20.04.2014.

Отже, враховуючи умови Договору станом
на дату спірної ДТП Страхувальник
сплатив лише перший страховий платіж в
сумі 2 275,56 грн., в той час як
несплаченими залишилась решта
страхових платежів (2, 3 та 4) на загальну
суму 3 413,34 грн., на які позивач зменшив
суму фактично виплаченого
Страхувальнику страхового
відшкодування.

Враховуючи відсутність в матеріалах
справи доказів наявності заперечень
Страхувальника щодо зменшення суми
фактично виплаченого страхового
відшкодування, а також предмет даного
спору, колегія суддів не розглядає
питання щодо правомірності зменшення
позивачем присудженої до виплати
Страхувальнику суми страхового
відшкодування, як таке, що не впливає на
вирішення спору сторін по суті.

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про
страхування» (тут і далі в редакції
чинній на дату спірної ДТП) здійснення
страхових виплат і виплата страхового
відшкодування проводиться страховиком
згідно з договором страхування на
підставі заяви страхувальника (його
правонаступника або третіх осіб,
визначених умовами страхування) і
страхового акта (аварійного
сертифіката), який складається
страховиком або уповноваженою ним
особою (аварійним комісаром) у формі, що
визначається страховиком.

В заяві про настання страхового
випадку та виплату страхового
відшкодування від 29.07.2013 (а.с. 21-22),
Страхувальник просить перерахувати
страхове відшкодування на рахунок СТО
для здійснення ремонту.

Згідно з наявною в матеріалах справи
належним чином засвідченою копією
платіжного доручення № 14755 від 22.08.2013
(а.с. 26), страхове відшкодування в сумі 42
341,60 грн. перераховано позивачем ТОВ
«Автосервіс Корея моторс».

З відмітки банку на вказаному
платіжному дорученні слідує, що воно
банком проведено, а відтак, страхове
відшкодування позивачем виплачене в
повному обсязі.

Отже, фактично позивачем виплачено
страхове відшкодування в сумі 45 754,94
грн., частину з якого, за заявою
Страхувальника, виплачено особі, яка
проводила ремонт Автомобіля (42 341,60), а
частину зараховано в рахунок
несплачених Страхувальником страхових
платежів (3 413,34).

При цьому, колегія суддів вважає
помилковою позицію суду першої
інстанції про те, що частина страхового
відшкодування в сумі 3 413,34 грн. не
підлягає стягненню з відповідача через
відсутність платіжного доручення, яким
би вказані кошти були перераховані
Страхувальнику, оскільки вказана сума
була зарахована позивачем в рахунок
несплачених Страхувальником страхових
платежів, а отже, фактично,
Страхувальник, внаслідок погашення
наявного в нього зобов'язання сплатити
2, 3 та 4 страхові платежі, отримав
зазначену суму.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про
страхування», до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України
шкода, завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме, шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Винуватцем дорожньо-транспортної
пригоди, внаслідок якої пошкоджено
Автомобіль, визнано ОСОБА_4, що
підтверджується постановою
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 08.08.2013 у справі №
369/7402/13-п та довідкою про
дорожньо-транспортну пригоду № 9237315
від 13.08.2013 (а.с. 15-17).

Крім того, в матеріалах справи
міститься копія Адмінматеріалу №
369/7402/13-п на ОСОБА_4 (а.с. 120-127), з якого
також слідує, що винуватцем спірної ДТП
є саме ОСОБА_4

Відповідач як у додатковому відзиві на
позовну заяву (а.с. 98-101), так і в
апеляційній скарзі посилається на те,
що винуватцем спірної ДТП був не
ОСОБА_4, а Страхувальник позивача на
підтвердження чого додає до матеріалів
справи належним чином засвідчену копію
Висновку фахівця стосовно обставин
ДТП від 21.02.2014 (а.с. 102-112).

Зі змісту вказаного Висновку слідує, що
ОСОБА_4 не мав технічної можливості
уникнути спірної ДТП, в його діях під
час спірної ДТП невідповідностей
вимогам Правил дорожнього руху України
не вбачається, а відтак, його дії не
знаходяться в причинному зв'язку з
виникненням події спірної ДТП. Також
встановлено, що дії водія Автомобіля
ОСОБА_5 під час спірної ДТП не
відповідали вимогам Правил дорожнього
руху України, що в даних обставинах і
стало причиною виникнення спірної ДТП.

Дослідження, за результатами
проведення якого складено Висновок, на
який посилається відповідач, проведено
фахівцем ОСОБА_10

Як слідує з долучених відповідачем до
матеріалів справи копій документів
(а.с. 113-119), ОСОБА_10 має вищу освіту по
спеціальності інженер дорожнього руху
(диплом НОМЕР_3) та йому 28.06.1991 року
присвоєно кваліфікацію судового
експерта з правом проведення судових
автотехнічних експертиз за
спеціальністю 7.1 - дослідження обставин
ДТП (свідоцтво Міністерства юстиції
України НОМЕР_4 від 28.06.1991), а 16.04.1997
рішенням Експертно-кваліфікаційної
комісії МВС України надано право
проведення експертиз обставин і
механізму ДТП (свідоцтво НОМЕР_5 від
16.04.1997).

Водночас слід зазначити про те, що з
наданої відповідачем копії свідоцтва,
виданого Експертно-кваліфікаційної
комісії МВС України 10.01.2003, слідує, що
право на проведення судових експертиз
щодо обставин та механізму ДТП надано
ОСОБА_10 із строком дії до 31.12.2007, а з
копій свідоцтв Міністерства юстиції
України № 822 від 09.12.2003, № 822 від 22.11.2006 та
№ 1044 - що кваліфікацію судового
експерта з правом проведення судових
експертиз щодо обставин та механізму
ДТП надано ОСОБА_10 із строком дії до
30.12.2012.

Жодних доказів того, що станом на 24.02.2014
(дата складення ОСОБА_10 Висновку
фахівця стосовно обставин ДТП) ОСОБА_10
було у встановленому законодавством
порядку надано право на проведення
експертних досліджень обставин і
механізму ДТП матеріали справи не
містять, а відтак, колегія суддів не
може прийняти зазначений вище висновок
в якості належного доказу на
підтвердження того, що винуватцем
спірної ДТП був не ОСОБА_4, а
Страхувальник.

Згідно з ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Інших доказів на підтвердження
відсутності вини ОСОБА_4 у спірній ДТП
відповідачем не надано.

З огляду на викладене вище, враховуючи
відомості, які містяться в постанові
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 08.08.2013 у справі №
369/7402/13-п, довідці про
дорожньо-транспортну пригоду № 9237315
від 13.08.2013 та Адмінматеріалі № 369/7402/13-п
на ОСОБА_4, колегія суддів визнає
доведеним, що винуватцем спірної ДТП
був саме ОСОБА_4.

Відповідно до ч. 2 ст. 34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Пунктом 4 ст. 61 ЦПК України встановлено,
що вирок у кримінальній справі, що
набрав законної сили, або постанова
суду у справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Частиною 5 ст. 35 ГПК України визначено,
що факти, які відповідно до закону
вважаються встановленими, не
доводяться при розгляді справи. Таке
припущення може бути спростовано в
загальному порядку.

Враховуючи, що в даному випадку факт
наявності вини ОСОБА_4 встановлений
відповідно до закону, факти,
встановлені у постанові
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 08.08.2013 у справі №
369/7402/13-п, є обов'язковими для
господарського суду.

За обставин, що склалися, з огляду на те,
що матеріали справи містять належні
докази наявності вини ОСОБА_4 у спірній
ДТП, в задоволенні клопотання
відповідача про призначення судової
автотехнічної експертизи обставин та
механізму спірної ДТП відмовляється.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України
шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

З наданої відповідачем копії полісу №
АЕ/0055924 (а.с. 68) слідує, що станом на 27.08.2013
(дата ДТП) цивільно-правова
відповідальність ОСОБА_4 щодо
володіння та користування Автомобілем
1 у випадку заподіяння шкоди третім
особам під час ДТП, яка сталась за
участю Автомобіля 1, була застрахована
відповідачем.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК
України передбачено, що завдання
майнової (матеріальної) та моральної
шкоди іншій особі є підставою
виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відносини у сфері обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів, зокрема, порядок
виплати такого відшкодування та дії
сторін при настанні страхового
випадку, регулюються Законом України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» (далі Закон).

За правилами ст. 22 Закону (тут і далі в
редакції, чинній на момент виплати
позивачем страхового відшкодування),
обов'язок відшкодувати шкоду при
настанні страхового випадку покладено
на страховика, яким застраховано
цивільно-правову відповідальність
особи, винної у настанні такого
випадку.

Згідно ч. 4 ст. 36 Закону виплата
страхового відшкодування (регламентна
виплата) здійснюється безпосередньо
потерпілому (іншій особі, яка має право
на отримання відшкодування) або
погодженим з ним особам, які надають
послуги з ремонту пошкодженого майна,
сплатили страхове відшкодування за
договором майнового страхування (крім
регламентної виплати, передбаченої
підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього
Закону), лікування потерпілих та інші
послуги, пов'язані з відшкодуванням
збитків. Страховик здійснює
компенсацію витрат страхувальника або
особи, відповідальність якої
застрахована, а МТСБУ компенсує
витрати особи, звільненої від цього
виду обов'язкового страхування на
підставі пункту 13.1 статті 13 цього
Закону або відповідальність якої
застрахована іноземною страховою
компанією відповідно до умов
Міжнародної системи автомобільного
страхування "Зелена картка", за умови,
що такі витрати здійснюються за згодою
страховика (МТСБУ). У компенсації
витрат може бути відмовлено повністю
або частково, якщо такі витрати
здійснені без попереднього погодження
із страховиком (МТСБУ).

Відповідно, вказані особи мають право
на звернення до страховика з
відповідними вимогами.

Отже, в даному випадку, саме відповідач
як страховик цивільно-правової
відповідальності ОСОБА_4 (особи, яка
визнана винною у спірній ДТП) має
відшкодовувати збитки, що були завдані
внаслідок спірної ДТП, а позивач як
особа, яка виплатила страхове
відшкодування особі, якій завдано
збитків внаслідок спірної ДТП, набув
право вимоги, яке ця особа має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону передбачено, у
разі настання страхового випадку
страховик у межах страхових сум,
зазначених у страховому полісі,
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду,
заподіяну внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону встановлено, що у
зв'язку з пошкодженням транспортного
засобу відшкодовуються витрати,
пов'язані з відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України. Якщо
транспортний засіб необхідно, з
поважних причин, помістити на стоянку,
до розміру шкоди додаються також
витрати на евакуацію транспортного
засобу до стоянки та плата за послуги
стоянки.

За правилами абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону,
сума спірного страхового
відшкодування має бути зменшена на
суму франшизи.

Зі змісту Полісу № АЕ/0055924 слідує, що
ліміт відповідальності відповідача як
страховика за шкоду, завдану майну,
становить 50 000 грн., а франшиза - 1 000 грн.,
з огляду на що розмір виплаченого
позивачем страхового відшкодування 45
754,94 грн., що підлягає стягненню з
відповідача, має бути зменшений на суму
франшизи, тобто в даному випадку на 1 000
грн., а отже, відповідач зобов'язаний
відшкодувати позивачу 44 754,94 грн. (45 754,94-1
000).

З огляду на вищевикладене, позовні
вимоги позивача про стягнення з
відповідача страхового відшкодування
підлягають частковому задоволенню в
сумі 44 754,94 грн. Рішення суду першої
інстанції підлягає зміні.

Щодо посилань відповідача на те, що в
спірному випадку шкоду завдано
власнику Автомобіля, а саме ОСОБА_2, в
той час як в матеріалах справи немає
жодного доказу, на підставі якого
ОСОБА_5 має право на отирмання
страхового відшкодування внаслідок
заподіяння шкоди Автомобілю, а відтак,
висновок суду першої інстанції про
законність виплати страхового
відшкодування ОСОБА_5 як особі, яка має
право керувати вказаним автомобілем, є
необґрунтованим та незаконним,
оскільки надання особі права керувати
транспортним засобом не уповноважує
її на отримання будь-яких відшкодувань
за завдану шкоду, слід зазначити
наступне.

Пунктом 1.1 ст. 1 Закону встановлено, що
страхувальники - юридичні особи та
дієздатні громадяни, що уклали із
страховиками договори обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності за шкоду, заподіяну
життю, здоров'ю, майну третіх осіб під
час експлуатації наземного
транспортного засобу.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про
страхування» встановлено, що
страхувальниками визнаються юридичні
особи та дієздатні фізичні особи, які
уклали із страховиками договори
страхування або є страхувальниками
відповідно до законодавства України.

Пунктом 1.6 Закону встановлено, що
власники транспортних засобів -
юридичні та фізичні особи, які
відповідно до законів України є
власниками або законними володільцями
(користувачами) наземних транспортних
засобів на підставі права власності,
права господарського відання,
оперативного управління, на основі
договору оренди або правомірно
експлуатують транспортний засіб на
інших законних підставах.

Як слідує з наявної в матеріалах справи
копії свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_6 (а.с. 13,14),
ОСОБА_5 надано право керування
Автомобілем, а отже, останній на
відповідній правовій підставі володіє
та користується Автомобілем.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 20 Закону
України «Про страхування» до
обов'язків страховика, серед іншого,
віднесено й обов'язок при настанні
страхового випадку здійснити страхову
виплату або виплату страхового
відшкодування у передбачений
договором строк.

Договір позивачем як Страховиком
укладено саме з ОСОБА_5 як
Страхувальником, а отже, саме вказана
особа, відповідно до приписів закону,
має право на отримання страхового
відшкодування за умовами укладеного з
позивачем Договору.

До того ж, спірне страхове
відшкодування виплачено особі, яка
здійснила ремонт Автомобіля, а отже,
відшкодування шкоди завданої спірною
ДТП у вигляді ремонту Автомобіля,
фактично отримала саме ОСОБА_2 як його
власник.

З огляду на зазначені обставини, в
задоволенні клопотання відповідача
про залучення до участі у справі в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору,
ОСОБА_2, колегією суддів відмовляється.

Щодо посилань відповідача на те, що суд
першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги про стягнення
страхового відшкодування, не надав
належної оцінки доводам відповідача
про відсутність підстав для виплати
страхового відшкодування з
врахуванням податку на додану вартість
та не з'ясував, чи фактично проведений
ремонт транспортного засобу та,
відповідно, чи зареєстрований надавач
послуг з ремонту автомобіля в якості
платника ПДВ, слід зазначити таке.

Матеріалами справи, а саме відомостями,
що містяться у Попередньому
замовленні-наряді № АС0004411 від 01.08.2013 та
рахунку на оплату за замовлення-наряду
№ АС0004411 від 01.08.2013 ТОВ «Автосервіс
Корея моторс», підтверджується факт
того, що ТОВ «Автосервіс Корея моторс»
є платником ПДВ.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 9 липня 2002 року №
15-рп/2002 кожна особа має право вільно
обирати незаборонений законом спосіб
захисту прав і свобод, у тому числі й
судовий. Можливість судового захисту
не може бути поставлена законом, іншими
нормативно-правовими актами у
залежність від використання суб'єктом
правовідносин інших засобів правового
захисту. Держава може стимулювати
вирішення правових спорів у межах
досудових процедур, однак їх
використання є правом, а не обов'язком
особи, яка потребує такого захисту.

Після виплати страхового
відшкодування позивач отримав право
вимоги потерпілої особи, але не
зобов'язаний звертатися безпосередньо
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток, або до особи, у якої
застраховано її цивільно-правову
відповідальність, з вимогою виплати
матеріального відшкодування.
Відповідно до зазначених вище правових
норм позивач може реалізувати своє
право шляхом подачі позову до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в
Постанові Верховного суду України
№23/279 від 28.08.2012, в той час як частиною 3
ст. 82 ГПК України встановлено, що
обираючи при прийнятті рішення правову
норму, що підлягатиме застосуванню до
спірних правовідносин, господарський
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, які викладені
у рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 111-16
цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 33 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і заперечень
(ч.1). Докази подаються сторонами та
іншими учасниками судового процесу
(ч.2).

Відповідачем не доведено обставин, на
які він посилається як на підставу
своїх заперечень проти майнових вимог
позивача.

Згідно зі ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України,
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими;

3) невідповідність висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам
справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті
оспореного рішення судом першої
інстанції мале місце невідповідність
висновків, викладених у рішенні
місцевого господарського суду,
обставинам справи, тому рішення
господарського суду міста Києва від
02.04.2014 у справі № 910/470/14 підлягає зміні,
позов задовольняється частково -
стягненню з відповідача на користь
позивача підлягає страхове
відшкодування в сумі 44 754,94 грн., в
задоволенні решти позовних вимог
відмовляється.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК
України судові витрати позивача за
подачу позовної заяви покладаються на
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

З огляду на підстави зміни рішення суду
першої інстанції, а також враховуючи
вимоги, викладені в апеляційній
скарзі:

- апеляційна скарга Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Українська страхова група»
задовольняється повністю, витрати за
її подачу покладаються на відповідача;

- апеляційна скарга Приватного
акціонерного товариства «Українська
охоронно-страхова компанія»
задоволенню не підлягає, витрати за її
подачу покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Українська страхова група»
на рішення господарського суду міста
Києва від 02.04.2014 у справі № 910/470/14
задовольнити.

2. Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Українська
охоронно-страхова компанія» на рішення
господарського суду міста Києва від
02.04.2014 у справі № 910/470/14 залишити без
задоволення.

3. Рішення господарського суду міста
Києва від 02.04.2014 у справі № 910/470/14
змінити.

4. Викласти п. 2 резолютивної частини
рішення господарського суду міста
Києва від 14.10.2013 у справі № 910/16682/13 в
такій редакції:

« 2. Стягнути з Приватного
акціонерного товариства «Українська
охоронно-страхова компанія» (03056, м.
Київ, вул. Борщагівська, 145,
ідентифікаційний код 23734213) на користь
Приватного акціонерного товариства
Страхова компанія «Українська
страхова група» (03038, м. Київ, вул.
Федорова Івана, 32-А, ідентифікаційний
код 30859524) страхове відшкодування в сумі
44 754 (сорок чотири тисячі сімсот
п'ятдесят чотири) грн. 94 коп. та витрати
по сплаті судового збору в сумі 1 787
(одна сімсот вісімдесят сім) грн. 07 коп.»

5. Стягнути з Приватного акціонерного
товариства «Українська
охоронно-страхова компанія» (03056, м.
Київ, вул. Борщагівська, 145,
ідентифікаційний код 23734213) на користь
Приватного акціонерного товариства
Страхова компанія «Українська
страхова група» (03038, м. Київ, вул.
Федорова Івана, 32-А, ідентифікаційний
код 30859524) витрати по сплаті судового
збору за подачу апеляційної скарги в
сумі 913 (дев'ятсот тринадцять) грн. 50 коп.

6. Видачу наказів на виконання цієї
постанови доручити господарському
суду міста Києва.

7. Повернути до господарського суду
міста Києва матеріали справи № 910/470/14.

Повний текст постанови складено:
19.05.2014

Головуючий суддя
Н.Ф. Калатай

Судді
О.М. Баранець

С.А. Пашкіна