ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2014 р.
Справа № 922/5278/13

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В.
, суддя Білецька А.М.

при секретарі Цвірі Д.М.

за участю представників:

позивача - Янишена В.П., довіреність б/н
від 14.05.2013

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Семагро",
м. Харків (вх. №809 Х/3) на рішення
господарського суду Харківської
області від 12.03.14 у справі № 922/5278/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Семагро", м. Харків

до Державного підприємства "Харківське
обласне сільськогосподарське
підприємство по племінній справі у
тваринництві", м. Валки, Харківська
область

про стягнення 91535,96 грн

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 12 березня 2014
року по справі № 922/5278/13 (суддя
Ємельянова О.О.) позовні вимоги
задоволено частково. Стягнуто з
Державного підприємства "Харківське
обласне сільськогосподарське
підприємство по племінній справі у
тваринництві" на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Семагро" 21
900,00 грн. суми основної заборгованості з
урахуванням процентів за користування
товарним кредитом, 16 425,00 грн. - 75 %
річних, 1700,00 грн. штрафу, 800,50 грн.
судових витрат.

Позивач з даним рішенням не погодився,
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі. В обґрунтування викладених
вимог позивач зазначає про неправильне
застосування судом першої інстанції
ст. 530 ЦК України та неправильне
визначення моменту виникнення
заборгованості за договором. При цьому
позивач не погоджується з позицією
суду першої інстанції стосовно того, що
момент прострочення за договором
визначається саме направленням
покупцем вимоги продавцю про
зобов'язання сплати штрафних санкцій
та суми інфляційних, а тому вважає, що
суд помилково дійшов висновку про те,
що період прострочення оплати за
договором становить з 13.11.2013 по 24.12.2013.
Також, позивач вказує на те, що судом не
застосовано до спірних правовідносин
положення ст. 534 ЦК України щодо
черговості погашення грошового
зобов'язання, а також не враховано
періоди та розміри заборгованості, в
зв'язку з чим судом зроблено невірний
розрахунок суми основної
заборгованості з урахуванням
процентів за користування товарним
кредитом та 75% річних, які підлягають до
стягнення.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу
не надав, в призначене судове засідання
15.04.2014 року свого представника не
направив, про причини неявки суд не
повідомив, про час та місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином, що підтверджується
повідомленням за № 004515 про вручення
12.04.2014 року поштового відправлення
уповноваженій особі відповідача..

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 15.04.2014 року
розгляд апеляційної скарги відкладено
на 24.04.2014 року.

Однак, відповідач знову в призначене
судове засідання не з'явився та не
повідомив суд про причини неявки, хоча
був належним чином попереджений про
час та місце судового розгляду справи у
тому числі телефонограмою № 07-81/34 від
16.04.2014 р.

Враховуючи те, що судом апеляційної
інстанції створено всі необхідні умови
для встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства, вжито заходи для
належного повідомлення сторін про час
та місце розгляду справи, з огляду на
те, що явку представників сторін у дане
судове засідання не визнано
обов'язковою, колегія суддів вважає за
можливе розглянути справу без участі
представника відповідача за наявними у
ній матеріалами у відповідності до
статті 75 Господарського
процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, їх юридичну оцінку
в межах вимог, передбачених ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України, заслухавши пояснення
уповноваженого представника позивача,
проаналізувавши на підставі фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при винесенні оскаржуваного
рішення, колегія суддів встановила
наступне.

Як свідчать матеріали справи, між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Семагро" (продавець)
та Державним підприємством "Харківське
обласне сільськогосподарське
підприємство по племінній справі у
тваринництві" (покупець) було укладено
договір купівлі-продажу товару на
умовах товарного кредиту №20-04/ТК/12-1
від 20 квітня 2012 року (а.с.11).

Договір набуває чинності з моменту
його підписання сторонами та
скріплення печатками сторін і діє до
повного виконання сторонами своїх
обов'язків. ( пункт 5.1., 5.9. договору).

Звертаючись до господарського суду,
позивач зазначив про те, що на
виконання умов договору
купівлі-продажу товарів на умовах
товарного кредити № 20-04/ТК/12-1 від
20.04.2012 року він здійснив поставку
товару відповідачу, що підтверджується
видатковою накладною № РН-0000178 від 20
квітня 2012 року на суму 45000 грн. 00 коп.
Відповідач отримав товар по
вищевказаній видатковій накладній на
підставі довіреності № 18 від 20 квітня
2012 року.

Відповідно до умов договору відповідач
зобов'язався здійснити оплату за товар
та процентів за товарний кредит у
наступному порядку:

- до 01.05.2012 року - предоплату в розмірі 30
відсотків від вартості товару у сумі
13500 грн. ;

- до 01.10.2012 року - 32400, 00 грн.;

- 31500,00 грн. - кінцевий розрахунок - 70%
загальної вартості товару;

- 900,00 грн. - проценти за користування
кредитом.

Однак, як вказує позивач, відповідач у
встановлений строк оплату позивачеві
за придбаний товар не здійснив, в
зв'язку з чим станом на 02.05.2012 р.
заборгованість відповідача становила
13500,00 грн., на яку позивачем у
відповідності з п. 4.3 та п. 4.4 договору
нараховані 75% річних та штраф за
несплату товару у встановлений
договором строк.

28.09.2012 р. відповідач сплатив позивачу
9500,00 грн., а 02.11.2012 р., 28.11.2012 р. та 25.03.2013 р. -
14500,00 грн. в рахунок часткового
погашення заборгованості.

Позивач, посилаючись на положення ст..
534 Цивільного кодексу України, зазначає
про те, що проведені відповідачем
проплати не змінили розмір
заборгованості щодо сплати основного
боргу за договором, оскільки вказані
оплати є погашенням заборгованості
другої черги

05.11.2013 р. відповідач надіслав позивачу
вимогу про виконання зобов'язань за
договором щодо сплати виниклої
заборгованості.

Однак, відповідач визначену позивачем
суму заборгованості не сплатив, що
стало підставою звернення позивача з
позовом до суду про стягнення з
відповідача 91535,96 грн., з яких 45000,00 грн. -
сума основного боргу; 900,00 грн. -
проценти за користування товарним
кредитом; 43935,96 грн. - 75% річних за
прострочення оплати за договором; 1700,00
грн. розмір штрафу за несплату товару у
строк встановлений договором.

Вирішуючи даний господарський спор,
суд першої інстанції визнав
встановленим той факт, що відповідач
свої зобов'язання за договором №
20-04/ТК/12-1 від 20.04.2012 року щодо оплати
товару в строк, передбачений графіком
поставки не виконав, чим порушив умови
договору.

Разом з цим, суд дійшов висновку, що
станом на момент розгляду справи
заборгованість відповідача за
договором № 20-04/ТК/12-1 від 20.04.2012 року, з
урахуванням проведених відповідачем
платежів, а також відсотків за
користування товарним кредитом у
розмірі 900,00 грн., становила 21900,00 грн.,
тому задовольнив позовні вимоги
позивача в цій частині в сумі 24000,00 грн.

Крім того, виходячи зі змісту п. 4.3, яким
передбачено, що за прострочку платежу
покупець за вимогою продавця
зобов'язаний сплатити суму
заборгованості з урахуванням індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 75% річних від простроченої суми;
та п. 4.4 договору, відповідно до якого у
разі неоплати товару та/або відсотків
за товарний кредит в строки,
передбачені даним договором покупець
за вимогою продавця сплачує продавцю
штраф у розмірі 50% від суми
заборгованості, застосувавши
положення ст. 530 Цивільного кодексу
України, суд першої інстанції вважав,
що момент прострочення за договором
визначається саме направленням
покупцем вимоги продавцю про
зобов'язання сплати штрафних санкцій
та суми інфляції.

Враховуючи те, що позивачем була
направлено відповідачу вимогу 05.11.2013
року, місцевий господарський суд
визнав, що період прострочення оплати
за договором становить з 13.11.2013 р. по
24.12.2013 р., тому позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача 75% річних за
прострочення оплати за договором
задоволені судом частково в розмірі
16425,00 грн. за період з 13.11.2013 року по
24.12.2013 року, у решті заявлених 75 % річних
у сумі 27510,96 грн. судом відмовлено.

Також, приймаючи до уваги встановлений
факт прострочення відповідачем
виконання основного грошового
зобов'язання, а також положення п. 4.4
договору, вимоги про стягнення з штрафу
в сумі 1700,00 грн. визнані судом першої
інстанції обґрунтованими, та такими, що
підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів не погоджується з
висновками місцевого господарського
суду щодо відмови в задоволенні
позовних вимог в частині стягнення з
відповідача 24000,00 грн. основного боргу з
урахуванням процентів за користування
товарним кредитом та 27510,96 грн. 75% річних
за прострочення оплати за договором,
оскільки такі висновки ґрунтуються на
неправильному застосуванні ч. 2 ст. 530
Цивільного кодексу України, в зв'язку з
чим суд дійшов помилкового висновку
про те, що момент прострочення за
договором визначається саме
направленням покупцем вимоги продавцю
про зобов'язання сплати штрафних
санкцій та річних.

Так, укладеним між сторонами договором
№20-04/ТК/12-1 купівлі-продажу товарів на
умовах товарного кредиту від 20.04.2012р.
передбачені конкретні строки
виконання зобов'язання з розрахунку за
придбаний товар, а саме:

- до 1.05.2012р. - 13500грн. (попередня
оплата- 30% загальної вартості товару);

- до 1.10.2012р. - 32400грн., в тому числі

- 31500р. - кінцевий розрахунок - 70%
загальної вартості товару;

- 900р. - проценти за користування
товарним кредитом.

Ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України
України встановлено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

А тому до спірних відносин за договором
застосовується саме ч.І ст.530
Цивільного кодексу України, з
урахуванням якої прострочення виникає
з наступного дня після відповідної
календарної дати, встановленої для
виконання зобов'язання за договором,
тобто:

з 02.05.2012р. - 13500грн. (попередня оплата- 30%
загальної вартості товару);

з 02.10.2012р. - 32400грн. (кінцевий розрахунок
та проценти за користування товарним
кредитом).

В свою чергу, нарахування штрафу та 75%
річних, передбачених договором,
безпосередньо пов'язане саме з
вказаними датами, які і визначають
момент порушення зобов'язання та
виникнення заборгованості за
договором, а не з моментом пред'явлення
вимоги (претензії). Строк виконання
зобов'язання зі сплати коштів за
придбаний товар починає свій перебіг з
дня наступного за днем, встановленого
договором, незалежно від пред'явлення
чи не пред'явлення вимоги (претензії),
оскільки досудове (претензійне)
врегулювання господарських спорів
Господарським процесуальним кодексом
України не передбачено як обов'язкове.

До того ж, як зазначено в п. 1.7 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань»,
передбачена законом відповідальність
за невиконання грошового зобов'язання
підлягає застосуванню починаючи з дня,
наступного за днем прийняття товару,
якщо інше не вбачається з укладеного
сторонами договору. Відповідні
висновки випливають зі змісту частини
другої статті 530 ЦК України.

За таких обставин, судом першої
інстанції неправильно визначено
момент прострочення виконання
грошового зобов'язання за договором,
оскільки заборгованість у відповідача
виникла з наступного дня за днем,
встановленого договором, як кінцева
дата проведення розрахунку (відповідно
02.05.2012р. - 13500грн. та 02.10.2012р. -32400грн.).

Матеріалами справи підтверджено, що на
виконання умов договору
купівлі-продажу товарів на умовах
товарного кредити № 20-04/ТК/12-1 від
20.04.2012 року позивач здійснив поставку
товару відповідачу, що підтверджується
видатковою накладною № РН-0000178 від 20
квітня 2012 року на суму 45000,00 грн. (а.с.14).
Відповідач отримав товар по
вищевказаній видатковій накладній на
підставі довіреності № 18 від 20 квітня
2012 року (а.с.15).

Відповідно до п. 2.1 договору відповідач
має сплатити позивачу 2% від вартості
товару за весь період користування
товарним кредитом, що становить 900 грн.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач в порушення умов,
укладеного між сторонами договору не
провів повної оплати товару, а здійснив
лише часткове погашення в сумі 24000,00
грн., що підтверджується виписками по
рахунку позивача (а.с. 16-19), а саме: 28.09.2012
року на суму 9500,00 грн.; 02.11.2012 року на
суму 5000,00 грн.; 28.11.2012 року на суму 4500,00
грн.; 25.03.2013 року на суму 5000,00 грн. на
загальну суму 24000,00 грн.

При цьому, як вбачається з платіжних
документів, платежі здійснювались
відповідачем на підставі рахунку №
СФ-0000200 від 20.04.2012р, який може вважатися
вимогою про сплату товару та який був
виданий саме на підставі саме
укладеного договору, умовами якого
передбачено сплату штрафу та 75% річних
у разі порушення строків розрахунків
за ним.

Колегія суддів вважає безпідставними
посилання суду першої інстанції на те,
що право на стягнення у позивача
штрафних санкцій та річних виникло
після направленням покупцем 05.11.2013 р.
вимоги про зобов'язання сплати
штрафних санкцій та суми інфляційних,
оскільки попереднє, до подання позову
до господарського суду, звернення
кредитора до боржника з вимогою про
сплату сум пені, інфляційних
нарахувань та процентів річних не
передбачено законом і тому не є
обов'язковим. Отже, неподання позивачем
(кредитором) доказів такого звернення
не тягне за собою відмови в задоволенні
позовних вимог.

Вказане відповідає правовій позиції,
викладеній в п. 1.8 п. 1.7 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань».

Як вбачається з пункту 4.3 договору за
прострочку платежу у відповідності з
умовами, передбаченими даним
договором, покупець за вимогою
продавця зобов"язаний сплатити суму
боргу (з оплати товару та процентів за
товарним кредитом) з врахуванням
інфляції за весь період прострочки, а
також 75% річних від простроченої суми.

Також, відповідно до п. 4.4 договору у
разі неоплати товару та/або відсотків
за товарний кредит в строки,
передбачені даним договором покупець
за вимогою продавця сплачує продавцю
штраф у розмірі 50% від суми
заборгованості.

Колегія суддів зазначає, що умовами
вказаних пунктів договору передбачена
відповідальність у вигляді сплати
річних та штрафу, яка не ставиться в
залежність від звернення до
відповідача з окремою вимогою в
порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України, оскільки
наявність у відповідача зобов'язання
щодо проведення платежів за отриманий
товар випливає безпосередньо зі змісту
ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, а
також з умов договору, в зв'язку з чим
передбачена законом відповідальність
за невиконання грошового зобов'язання
підлягає застосуванню починаючи з дня,
наступного за днем встановленого
договором, як кінцева дата проведення
розрахунку (відповідно 02.05.2012р. та
02.10.2012р. ).

Позивач в своїй позовній заяві просив
суд стягнути суму основної
заборгованості в розмірі 45000,00 грн., а
також 900,00 грн. процентів за
користування товарним кредитом,
посилаючись на те, що оплати здійснені
відповідачем, у відповідності до ст. 534
Цивільного кодексу України є
погашенням заборгованості другої
черги, а саме грошові кошти у сумі 9500,00
грн. перераховані 28.09.2012 року
позивачеві погашають заборгованість
відповідача другої черги, а саме в
частині погашення вимог кредитора щодо
сплати неустойки (штрафу) у розмірі 6750,00
грн. та 75% у розмірі 2750,00 грн.

Позивач зазначає про те, що проведений
28.09.2012 року платіж у розмірі 9500,00 грн. не
змінив розмір заборгованості щодо
сплати основного боргу за договором, у
зв"язку з чим, станом на 02.10.2012 року
розмір заборгованості відповідача
перед позивачем за договором становив
45900,00 грн., з яких 13500,00 грн.
заборгованість, що виникла на 02.05.2012
року та 32400,00 грн. виникла у зв"язку з
порушенням строків кінцевого
розрахунку за договором після 01.10.2012
року, а розмір 75% річних за час
прострочення оплати за договором з
02.05.2012 року по 01.10.2012 року становив 1494,18
грн.

На підставі п. 4.4 договору станом на
02.10.2012 р. відповідачу нарахований штраф
в розмірі 1620,00 грн. на суму 32400,00 грн.

Разом з цим, зважаючи на часткове
погашення відповідачем заборгованості
за договором (02.11.2012 р., 28.11.2012 р. та 25.03.2013
р.) на загальну суму 14500,00 грн., з
урахуванням ст. 534 Цивільного кодексу
України, станом на 24.12.2013 р.. відповідачу
нарахований штраф в розмірі 1700,00 грн.

Крім того, у відповідності до п. 4.3
договору позивачем нараховані
відповідачу 75% річних за прострочення
оплати за договором в розмірі 43935,96 грн.
за весь час прострочення.

Ст. 534 ЦК України встановлено, що у разі
недостатності суми проведеного
платежу для виконання грошового зобов
'язання у повному обсязі, якщо інше не
встановлено договором, ця сума погашає
вимоги кредитора у такій черговості:

1) у першу чергу відшкодовуються
витрати кредитора, пов 'язані з
одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і
неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна
сума боргу.

Положення ст. 534 ЦК України носять
диспозитивний характер, що передбачає
можливість для сторін змінити
встановлену вказаною нормою
черговість погашення вимог кредитора.
Тобто, черговість, встановлена ст. 534 ЦК
України застосовується у всіх
випадках, крім тих, коли сторони іншу
черговість погодили між собою у
договорі. Таким чином, якщо сторони у
договорі не встановили іншу черговість
погашення грошового зобов'язання
необхідно застосовувати черговість,
встановлену ст. 534 ЦК України.

Оскільки сторони в договорі не
узгоджували будь-яку черговість
погашення грошового зобов'язання,
відмінну від передбаченої ст. 534 ЦК
України, тому в даному випадку до
спірних правовідносин підлягають
застосуванню норми 2. ст. 534 ЦК України.

Проаналізувавши матеріали справи,
перевіривши наданий позивачем
розрахунок розміру заявленої до
стягнення суми боргу, колегія суддів
дійшла висновку, що станом на момент
розгляду справи, заборгованість
відповідача за договором № 20-04/ТК/12-1
від 20.04.2012 року становить 91535,96 грн., з
яких 45000,00 грн. - сума основного боргу;
900,00 грн. - проценти за користування
товарним кредитом; 43935,96 грн. - 75% річних
за прострочення оплати за договором;
1700,00 грн. розмір штрафу за несплату
товару у строк встановлений договором.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші, тощо) або утриматися
від певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Враховуючи, що вказана сума боргу,
відповідачем фактично не спростована,
останній не надав суду доказів
погашення суми боргу, а також
враховуючи, що згідно ст. 526 ЦК України
та ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу
України зобов'язання повинно
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться, тому позовні
вимоги щодо стягнення з відповідача
45000,00 грн. - сума основного боргу; 900,00
грн. - проценти за користування
товарним кредитом; 43935,96 грн. - 75% річних
за прострочення оплати за договором;
1700,00 грн. розмір штрафу за несплату
товару у строк встановлений договором
є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Обов'язок доказування відповідно до
приписів статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
розподіляється між сторонами виходячи
з того, хто посилається на певні
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги та заперечення.

Отже, позивачем на підтвердження
позовних вимог та обставин, викладених
в апеляційній скарзі, надані належні
документальні докази, які знаходяться
в матеріалах справи, та свідчать в їх
сукупності про правомірність позовних
вимог, тоді як відповідачем не надано
належних аргументованих доказів, які б
спростовували суму заявленого боргу.

Приймаючи до уваги вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку
про наявність підстав для задоволення
апеляційної скарги позивача у зв'язку з
її юридичною та фактичною
обґрунтованістю і наявності фактів для
скасування оскаржуваного рішення в
частині відмови в стягненні з
відповідача 24000,00 грн. основного боргу з
урахуванням процентів за користування
товарним кредитом та 27510,96 грн. 75% річних
за прострочення оплати за договором, з
прийняттям нового рішення про
задоволення позовних вимог в
зазначеній частині.

З огляду на зазначене та керуючись ст.
ст. 32-34, 43, 49, 99, 101, 102, п.2 ст. 103, п. 1, 3, 4 ст.
104, ст. 105 Господарського процесуального
кодексу України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Семагро",
м. Харків задовольнити.

Рішення господарського Харківської
області від 12.03.14 у справі № 922/5278/13 в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог про стягнення 24000,00 грн. основного
боргу з урахуванням процентів за
користування товарним кредитом та 27510,96
грн. - 75% річних скасувати та в цій
частині прийняти нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства
"Харківське обласне
сільськогосподарське підприємство по
племінній справі у тваринництві", (вул.
Шевченка, 7, м. Валки 63000 Харківська обл,
) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Семагро" (
вул. Полтавський Шлях, 123, м. Харків 61020
) 24 000,00 суми основної
заборгованості з урахуванням
процентів за користування товарним
кредитом, 27510,96 грн. - 75 % річних, 1030,22 грн.
витрат по сплаті судового збору за
подання позовної заяви та 915,35 грн.
витрат по сплаті судового збору за
розгляд апеляційної скарги.

Доручити господарському суду
Харківської області видати
відповідний наказ.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Постанова набирає чинності з дня її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та
підписано 25 квітня 2014 року

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Білецька А.М.