КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2014 р. Справа№ 910/10653/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін
відповідно до протоколу судового
засідання від 16.04.2014 року,

розглянувши апеляційну скаргу
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на
рішення господарського суду міста
Києва від 29.08.2013 року,

у справі № 910/10653/13 (суддя Удалова
О.Г.)

за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3

до Київської міської ради

про визнання права оренди
земельної ділянки для обслуговування

та експлуатації
торгівельного кіоску

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 29.08.2013 року по справі № 910/10653/13
у позові фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 до Київської міської ради про
визнання права оренди земельної
ділянки для обслуговування та
експлуатації торгівельного кіоску -
відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції від 29.08.2013 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою в якій просить рішення
господарського суду міста Києва від
29.08.2013 року по справі № 910/10653/13
скасувати та прийняти нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги
повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 12.11.2013 року у
складі колегії суддів: Корсакова Г.В. -
головуючий суддя, судді Власов Ю.Л.,
Ільєнок Т.В. апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення
господарського суду міста Києва від
29.08.2013 року повернуто скаржнику на
підставі п.2 ч.1 ст. 97 Господарського
процесуального кодексу України.

Усунувши вказані обставини що сприяли
поверненню апеляційної скарги Фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 повторно
звернувся до суду апеляційної
інстанції з вказаною вище апеляційною
скаргою. Крім того, скаржник просив
відновити процесуальний строк на
подання апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 30.12.2013 року у
складі колегії суддів: головуючого
судді - Лобаня О.І., суддів Майданевича
А.Г., Федорчука Р.В. відновлено
скаржнику строк для подання
апеляційної скарги, апеляційну скаргу
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на
рішення господарського суду міста
Києва від 29.08.2013 року по справі № 910/10653/13
прийнято до провадження та призначено
до розгляду. Під час розгляду даної
справи у суді апеляційної інстанції
склад колегії суддів змінювався.

В судових засіданнях 19.02.2014 року 02.04.2014
року та 16.04.2014 року представник
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 надав
суду свої пояснення по справі в яких,
подану апеляційну скаргу підтримав в
повному обсязі з доводами викладеними
в ній та просив, рішення суду першої
інстанції скасувати та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі.

Представники Київської міської ради у
судові засідання суду апеляційної
інстанції 19.02.2014 року 02.04.2014 року та
16.04.2014 року не з'явились про час та місце
розгляду справи Київська міська рада
була повідомлена належним чином, про що
в матеріалах справи міститься
повідомлення про вручення поштового
відправлення. Про причини неявки
відповідач суд не повідомив.

Враховуючи викладене, заслухавши думку
представника скаржника що з'явився у
судове засідання, колегія суддів
апеляційного господарського суду з
урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за
можливе розглянути справу за наявними
в ній матеріалами, оскільки Київська
міська рада про дату та місце розгляду
справи була повідомлена належним чином
на підтвердження чого, в матеріалах
справи містяться повідомлення про
вручення поштового відправлення.
Участь представників відповідача у
судовому засіданні 16.04.2014 року, судом
обов'язковою не визнавалась, клопотань
про відкладення розгляду справи та
витребування письмових доказів не
надходило. В матеріалах справи
міститься достатньо доказів для
прийняття рішення у справі. Також,
колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає за
необхідне зазначити, що у
відповідності до ст. 102 ГПК України суд
апеляційної інстанції обмежений
строком розгляду апеляційних скарг на
рішення місцевого господарського суду,
а продовження зазначеного строку
розгляду справи у відповідності до ч. 3
ст. 69 ГПК України без клопотання
сторони по справі, не передбачено ГПК
України.

У відповідності до ст. 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність та
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали,
розглянувши апеляційну скаргу,
заслухавши пояснення представника
скаржника, Київським апеляційним
господарським судом встановлено
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
04.09.2006 року між Деснянською районною у
м. Києві радою (орендодавцем) та
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3
(землекористувачем) укладено договір
на право тимчасового користування
землею (в тому числі на умовах оренди)
(далі - договір), який зареєстровано у
книзі реєстрації договорів оренди
землі у Деснянській районній у м. Києві
раді за № 152 від 04.09.2006 року.

Відповідно до умов п. 1.1 договору
орендодавець, на підставі рішення ІІ
сесії V скликання від 25.07.2006 року № 15
надає, а землекористувач приймає в
короткострокову оренду земельну
ділянку загальною площею 42,0 кв. м., в
тому числі за рахунок земель, переданих
в оренду АТХК «Київміськбуд» рішенням
Київради від 20.05.1999 року № 248/349 - 42 кв. м.,
згідно з планом землекористування, що
додається.

Згідно з п. 1.2 договору земельна ділянка
надається в короткострокову оренду
строком на 3 роки для обслуговування та
експлуатації торгівельного кіоску по
АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 3.2 договору
землекористувач, зокрема: а) має право
поновлювати договір після закінчення
строку його дії; б) зобов'язаний при
першій вимозі районної ради та
невиконанні умов цього договору
звільнити земельну ділянку власними
силами і за рахунок своїх коштів.

23.05.2013 року відділом контролю за
благоустроєм Деснянської районної у м.
Києві державної адміністрації було
направлено землекористувачу
лист-повідомлення № 28/112-л з вимогою
демонтувати ТС (МАФ) власними силами у
триденний термін та відновити
благоустрій.

Так, у червні 2013 року Фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до
господарського суду міста Києва з
позовом до Київської міської державної
адміністрації про визнання права
оренди земельної ділянки для
обслуговування та експлуатації
торгівельного кіоску по АДРЕСА_1 у
зв'язку з пролонгацією до 04.09.2015 року
договору № 152 на право тимчасового
користування землею (в тому числі на
умовах оренди), укладеного 04.09.2006 року
між позивачем та Деснянською районною
у м. Києві радою. Обґрунтовуючи позовну
заяву, позивач послався на те, що він
після спливу трирічного строку
продовжує користуватися земельною
ділянкою та сплачує орендну плату, а
тому договір є поновленим в силу ст. 33
Закону України «Про оренду землі».

Під час розгляду справи у суді першої
інстанції, місцевим господарським
судом було здійснено заміну
неналежного відповідача Київської
міської державної адміністрації на
Київську міську раду.

Як зазначалося вище рішенням
господарського суду міста Києва від
29.08.2013 року по справі № 910/10653/13 у позові
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до
Київської міської ради про визнання
договору на право тимчасового
користування землею поновленим -
відмовлено повністю.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позову, виходячи
з наступного.

Згідно зі ст. 792 Цивільного кодексу
України відносини щодо найму (оренди)
земельної ділянки регулюються законом.
Спеціальним законом, що регулює
суспільні відносини на Україні з
питання оренди землі, є Закон України
«Про оренду землі».

Так, статтею 1 Закону України «Про
оренду землі» встановлено, що оренда
землі - це засноване на договорі
строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для проведення
підприємницької та інших видів
діяльності.

Статтею 2 Закону України «Про оренду
землі» передбачено, що відносини,
пов'язані з орендою землі, регулюються
Земельним кодексом України, Цивільним
кодексом України, цим Законом, законами
України, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до них, а
також договором оренди землі.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про
оренду землі» договір оренди землі - це
договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Статтями 11, 509 Цивільного кодексу
України передбачено договір є
підставою виникнення цивільних прав і
обов'язків (зобов'язань), які мають
виконуватися належним чином і в
установлений строк відповідно до
вказівок закону, договору.

Статті 526 Цивільного кодексу України та
193 Господарського кодексу України
передбачають, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, умов договору а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.
Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, що
передбачено ст. 525 Цивільного кодексу
України.

Статтею 116 Земельного кодексу України,
у редакції, що діяла на момент
виникнення спірних правовідносин,
визначено, що громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влад або органів
місцевого самоврядування та державних
органів приватизації щодо земельних
ділянок, на яких розташовані об'єкти,
які підлягають приватизації, в межах
їх повноважень, визначених цим
Кодексом.

Згідно ст. 125 Земельного кодексу
України право власності та право
постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа,
що посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

В силу ст. 124 Земельного кодексу України
передача в оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування шляхом укладення
договору на право тимчасового
користування землею.

Згідно з п. 12 перехідних положень
Земельного кодексу України до
розмежування земель державної і
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями в межах
населених пунктів, крім земель,
переданих у приватну власність, та
земель, на яких розташовані державні, в
тому числі казенні, підприємства,
господарські товариства, у статутних
фондах яких державі належать частки
(акції, паї), об'єкти незавершеного
будівництва та законсервовані об'єкти,
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Стаття 9 Земельного кодексу України
встановлює, що до повноважень
Київської міської ради у галузі
земельних відносин на її території
належить, зокрема, розпорядження
землями територіальної громади міста;
передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу; надання земельних
ділянок у користування із земель
комунальної власності відповідно до
цього Кодексу; організація
землеустрою.

При цьому статтею 11 Земельного кодексу
України передбачено, що повноваження
районних у містах рад у галузі
земельних відносин визначаються
міськими радами.

Пунктом 1.1 рішення Київської міської
ради від 08.06.2000 року № 164/885, чинним на
момент виникнення спірних
правовідносин, визначено передати
районним в м. Києві радам повноваження
щодо передачі в оренду земельних
ділянок для розміщення об'єктів
благоустрою і розміщення та
експлуатації малих архітектурних форм
для проведення підприємницької
діяльності: Тимчасового розміщення
стаціонарних та пересувних малих
архітектурних форм: лотків, навісів,
виносного торговельного обладнання
(холодильні установки, торговельні
автомати, стенди (крім рекламних),
виносні вітринні установки тощо),
функціональних огорож, павільйонів на
зупинках громадського транспорту,
альтанок, телефонних будок та
пристроїв, вхідних груп, окремих
пішохідних сходів, садово-паркових
споруд, палаток, кіосків, призначених
для роздрібної торгівлі, поштових,
довідкових та інших операцій.

Проте, п. 1 рішення Київської міської
ради від 17.07.2008 року № 58/58 «Про заходи
щодо впорядкування об'єктів торгівлі
(малих архітектурних форм)» рішення
Київради від 08.06.2000 року № 164/885 «Про
передачу окремих повноважень районним
в м. Києві радам з питань регулювання
земельних відносин» визнано таким, що
втратило чинність.

Стаття 33 Закону України «Про оренду
землі» передбачає, що після закінчення
строку, на який було укладено договір
оренди землі, орендар, який належно
виконував обов'язки відповідно до умов
договору, має за інших рівних умов
переважне право на поновлення
договору. У разі поновлення договору
оренди землі на новий строк його умови
можуть бути змінені за згодою сторін. У
разі якщо орендар продовжує
користуватися земельною ділянкою
після закінчення строку договору
оренди, то за відсутності письмових
заперечень орендодавця протягом
одного місяця після закінчення строку
договору, він підлягає поновленню на
той самий строк, і на тих самих умовах,
які були передбачені договором.
Письмове заперечення здійснюється
листом-повідомленням.

Відповідно до п. 34 ст. 26, п. 2 ст. 77 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» питання регулювання
земельних відносин (у тому числі
надання земельної ділянки в оренду та
поновлення договору на право
тимчасового користування землею)
вирішується на пленарному засіданні
ради - сесії, а спори про поновлення
порушених прав юридичних і фізичних
осіб, що виникають в результаті рішень,
дій чи бездіяльності органів або
посадових осіб місцевого
самоврядування, вирішуються в судовому
порядку.

Отже, як вірно вказав суд першої
інстанції на момент закінчення строку,
на який було укладено договір,
Деснянська районна в м. Києві рада не
була наділена відповідними
повноваженнями для передачі в оренду
земельних ділянок та продовження
терміну дії договорів оренди земельних
ділянок, оскільки відповідні рішення,
якими їй такі повноваження були надані,
втратили чинність.

Як правильно зазначив місцевий
господарський суд Законом, зокрема, ст.
33 Закону України «Про оренду землі» не
передбачено порядок автоматичного
поновлення договору оренди земельної
ділянки в разі відсутності заперечень
з боку сторін, а тільки шляхом
волевиявлення орендодавця.

Способом волевиявлення Київської
міської ради, яка здійснює право
власності від імені відповідної
територіальної громади, щодо
регулювання земельних відносин є
прийняття рішення сесії.

Судова колегія апеляційного
господарського суду звертає увагу на
те, позивачем, ні під час розгляду
справи у суді першої інстанції, ні під
час розгляду справи у суді апеляційної
інстанції не було надано суду доказів
прийняття Київською міською радою
рішення про поновлення договору оренди
спірної земельної ділянки або про
відмову у поновленні.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Частиною 1 ст. 15
Цивільного кодексу України
передбачено, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Способом захисту цивільних прав та
інтересів відповідно до ст. 16
Цивільного кодексу України можуть
бути: визнання права; визнання
правочину недійсним; припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Дана норма кореспондується з
положеннями ст. 20 ГК України, якою
визначено також способи захисту
суб'єктом господарювання та споживачем
своїх прав і законних інтересів.

Як вірно вказав суд першої інстанції,
звертаючись до суду, позивач
самостійно обирає спосіб захисту,
передбачений ст. 16 Цивільного кодексу
України, який повинен бути спрямований
на реальне відновлення порушених прав
позивача. Законом в даному випадку не
передбачено такого способу захисту
прав, як визнання права оренди
земельної ділянки для обслуговування
та експлуатації торгівельного кіоску.

Частиною 1 статті 19 Конституції України
передбачено, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством.

Місцевий господарський суд вірно
вказав, що рішення суду є правозахисним
актом, однак способи захисту повинні
кореспондуватись з повноваженнями
суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Покладення рішенням суду примусу на
відповідача вчинити певні дії можливе
тільки за наявності одночасно двох
правових підстав: наявність визначених
законом підстав для зобов'язання
вчинення дій та порушення чи ущемлення
прав позивача їх не вчиненням. За
відсутності хоча б однієї з цих
правових підстав вимоги позивача не
можуть бути задоволені.

Необхідною умовою укладення та
поновлення договору на право
тимчасового користування землею, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, є наявність відповідного
рішення органу місцевого
самоврядування, при цьому зобов'язання
цього органу поновити договір на право
тимчасового користування землею за
відсутності такого рішення є
порушенням його виключного права на
здійснення права власності від імені
українського народу та управління
землями, яке підлягає захисту.

При цьому, місцевий господарський суд
вірно зазначив, що порушені права
землекористувачів підлягають захисту
способами, передбаченими статтею 152
Земельного кодексу України, з
обов'язковим дотриманням норм чинного
законодавства. Згідно вказаної статті
захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється,
зокрема, шляхом визнання прав, визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування, а також застосування
інших, передбачених законом, способів,
у тому числі шляхом поновлення
порушених прав юридичних і фізичних
осіб, що виникають в результаті рішень,
дій чи бездіяльності органів або
посадових осіб місцевого
самоврядування, в судовому порядку, що
передбачено пунктом другим статті 77
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні».

Таким чином, доводи скаржника про те, що
спірний договір на право тимчасового
користування землею має бути
пролонгований на новий строк, судова
колегія вважає необґрунтованими та
безпідставними.

При цьому судова колегія апеляційного
господарського суду вважає за
необхідне зазначити, що ст. 33 Закону
України «Про оренду землі» не
передбачено порядок автоматичного
поновлення договору оренди земельної
ділянки, а лише визначається, що за
умови подальшого використання
орендарем земельної ділянки та
відсутності заперечень з боку
орендодавця, договір підлягає
поновленню.

Такої ж правової позиції дотримується
як Верховний суд України (постанова від
20.05.2008 року по справі № 30/234) так і Вищий
господарський суд України (постанови
від 06.03.2012 року по справі № 5024/1296/2011 та
від 10.07.2013 року по справі 19пн/5014/2626/2012).

Таким чином враховуючи вищевикладене,
колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що
місцевим господарським судом було
правомірно відмовлено у позові про
визнання права оренди земельної
ділянки для обслуговування та
експлуатації торгівельного кіоску.
Наявні в матеріалах справи докази та
встановлені на їх підставі обставини
справи не підтверджують сукупність
необхідних складових для задоволення
позовних вимог.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в
суді першої інстанції так і в суді
апеляційної інстанції позивачем не
було подано належних та переконливих
доказів на підтвердження заявленого
позову. Судова колегія звертає увагу,
що доводи та заперечення викладені у
апеляційній скарзі фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення
суду першої інстанції не знайшли свого
підтвердження під час розгляду справи
судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
29.08.2013 року, прийняте після повного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, які місцевий господарський
суд визнав встановленими, а також у
зв'язку з правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, є таким що відповідає нормам
закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право:
1) залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення; 2) скасувати рішення
повністю або частково і прийняти нове
рішення; 3) скасувати рішення повністю
або частково і припинити провадження у
справі або залишити позов без розгляду
повністю або частково; 4) змінити
рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної
скарги фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 слід відмовити, а оскаржуване
рішення господарського суду міста
Києва від 29.08.2013 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються
відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись
статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський
апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення
господарського суду міста Києва від
29.08.2013 року у справі № 910/10653/13 залишити
без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 29.08.2013 року у справі №
910/10653/13 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/10653/13
повернути до господарського суду міста
Києва.

Головуючий суддя
О.І. Лобань

Судді
А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 22.04.2014 року