КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2014 р. Справа№ 5011-42/2302-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Федорчука Р.В.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін
відповідно до протоколу судового
засідання від 16.04.2014 року,

розглянувши апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
«Рівнеазот» на рішення господарського
суду міста Києва від 22.05.2012 року

у справі № 5011-42/2302-2012 (суддя
Паламар П.І.)

за позовом публічного акціонерного
товариства «Рівнеазот»

до дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної

компанії «Нафтогаз
України»

про визнання договору
недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 22.05.2012 року по справі № 5011
42/2302-2012 в задоволені позовних вимог
публічного акціонерного товариства
«Рівнеазот» до дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз Укрпаїни» про
визнання договору недійсним -
відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням місцевого
господарського суду від 22.05.2012 року
позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду міста
Києва від 22.05.2012 року у справі № 5011
42/2302-2012 скасувати та прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 21.06.2012 року
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено до розгляду
за участю уповноважених представників
сторін.

Ухвалою від 23.07.2012 року апеляційне
провадження у справі № 5011 42/2302-2012
зупинено до закінчення процедури
реорганізації відповідача - ДК «Газ
України» НАК «Нафтогаз України».
Ухвалою від 05.02.2014 року провадження по
справі № 5011 42/2302-2012 поновлено та справу
призначено до розгляду.

У судових засіданнях 24.02.2014 року, 26.02.2014
року, 19.03.2014 року та 16.04.2014 року
представник публічного акціонерного
товариства «Рівнеазот» надав суду свої
пояснення по справі в яких, підтримав
подану апеляційну скаргу на підставі
доводів зазначених у апеляційній
скарзі. Представник скаржника просив
скасувати рішення господарського суду
міста Києва та прийняти нове рішення,
яким прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги повністю.

Представники ДК «Газ України» НАК
«Нафтогаз України» у судових
засіданнях 24.02.2014 року, 26.02.2014 року,
19.03.2014 року та 16.04.2014 року також надав
суду свої пояснення по справі в яких
заперечив проти доводів, які викладені
в апеляційній скарзі. Представник
відповідача просив апеляційну скаргу
позивача залишити без задоволення, а
рішення господарського суду міста
Києва від 22.05.2012 року залишити без змін.

У відповідності до ст. 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність та
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали,
розглянувши апеляційну скаргу,
заслухавши пояснення представників
сторін, що з'явились в судове засідання,
Київським апеляційним господарським
судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 20
грудня 2010 року між сторонами у справі
укладено договір № 06/10-2839 поставки
природного газу, згідно з яким
відповідач зобов'язався протягом 2011
року передати у власність позивача
природний газ, а останній - прийняти та
оплатити його вартість на умовах
договору.

Зазначені обставини підтверджуються
поясненнями представників сторін,
наявною у матеріалах справи копією
вищевказаного договору.

У лютому 2012 року ПАТ «Рівнеазот»
звернулося до господарського суду
міста Києва з позовом до ДК «Газ
України» НАК «Нафтогаз України» про
визнання договору поставки № 06/10-2839
від 20 грудня 2010 року недійсним.

В обґрунтування заявленого позову, ПАТ
«Рівнеазот» посилається на те, що
договір № 06/10-2839 поставки природного
газу від 20 грудня 2010 року є таким, що
укладений з порушенням вимог чинного
законодавства, зокрема ч. 1 ст. 202, ст. 628,
ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, ч.
7 ст. 179, ч. 2 ст. 180, ст. 265 Господарського
кодексу України. Так, позивач зазначив,
що згідно з ч. 4 ст. 265 Господарського
кодексу України умови договорів
поставки повинні викладатися
сторонами відповідно до вимог
Міжнародних правил щодо тлумачення
термінів «Інкотермс». Положеннями
Указу Президента України «Про
застосування Міжнародних правил
інтерпретації комерційних термінів»
від 04.10.1994 р. № 567/94 встановлено, що при
укладанні суб'єктами підприємницької
діяльності України всіх форм власності
договорів, у тому числі
зовнішньоекономічних договорів
(контрактів), предметом яких є товари,
застосовуються Міжнародні правила
інтерпретації комерційних термінів»,
підготовлені Міжнародною торговою
палатою у 1953 році.

Скаржник зазначає, що при укладенні
договору № 06/10-2839 поставки природного
газу від 20 грудня 2010 року сторони не
застосовували правила «Інкотермс», що
підтверджується, зокрема, відсутністю
будь-якого посилання в тексті спірного
договору поставки на регулювання
правовідносин правилами, в зв'язку з
чим скаржник вважає, що сторонами не
досягнуто згоди з усіх його істотних
умов, які визнані такими законом і
повинен бути визнаний недійсним на
підставі ч. 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного
кодексу України та ст. 207
Господарського кодексу України.

В свою чергу відповідач заперечив
проти позову посилаючись на
безпідставність заявлених вимог,
відповідність спірного договору
вимогам чинного законодавства та
погодження сторонами договору під час
його укладення усіх істотних умом.

Як зазначалося вище, рішенням
господарського суду міста Києва від
22.05.2012 року по справі № 5011 42/2302-2012 в
задоволені позовних вимог публічного
акціонерного товариства «Рівнеазот»
до дочірньої компанії «Газ України»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз Укрпаїни» про визнання
договору недійсним - відмовлено
повністю.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
даним висновком суду першої інстанції
про відмову у задоволенні позову,
виходячи з наступного.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено умови чинності правочинів,
згідно якої зокрема, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину у
відповідності до ст. ч. 1 ст. 215
Цивільного кодексу України є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. 1 3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Відповідно до п. 4, 7 ст. 179
Господарського кодексу України при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.
Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 180 Господарського кодексу
України визначені істотні умови
господарського договору, згідно з якою
зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Згідно з ч. 4 ст. 265 Господарського
кодексу України умови договорів
поставки повинні викладатися
сторонами відповідно до вимог
Міжнародних правил щодо тлумачення
термінів «Інкотермс».

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного
кодексу України договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Як вірно вказав суд першої інстанції,
між сторонами по справі виникли
відносини з договору поставки,
врегульовані гл. 54 ЦК України, § 1 гл. 30
ГК України. За своєю правовою природою
договір № 06/10-2839 від 20 грудня 2010 року є
договором поставки природного газу, та
на момент укладення договору сторонами
було досягнуто згоди за всіма
істотними умовами, які передбачені
законодавством. Жодна зі сторін не
вимагала викласти умови поставки
відповідно до вимог Міжнародних правил
щодо тлумачення термінів «Інкотермс».

Позивач вважає підставою недійсності
укладеного договору відсутність
посилань у тексті договору на
Міжнародні правила щодо тлумачення
термінів «Інкотермс». При цьому,
місцевим господарським судом вірно та
обґрунтовано відхилено ці доводи,
оскільки законодавством не
передбачено наслідків не дотримання
сторонами договору поставки ст. 265
Господарського кодексу України у
вигляді визнання недійсним всього
договору.

При цьому, відповідно до ст. 1 Офіційних
правил тлумачення торговельних
термінів Міжнародної торгової палати
«Інкотермс» (редакція 2000 року) метою
Інкотермс є забезпечення єдиного
набору міжнародних правил для
тлумачення найбільш уживаних
торговельних термінів у зовнішній
торгівлі.

Виходячи з указаних вимог чинного
законодавства викладенню відповідно
до вимог Міжнародних правил щодо
тлумачення термінів «Інкотермс»
підлягають умови зовнішньоекономічних
договорів поставки.

Проте, як вірно вказав суд першої
інстанції, спірний договір таким не є.
Як встановлено місцевим господарським
судом та перевірено апеляційним
господарським судом, сторони у справі
дійшли згоди щодо усіх істотних умов,
необхідних для даного виду договорів,
його умови про порядок передачі товару
відповідають вимогам ст.ст. 662-664 ЦК
України, ст. 267 ГК України. Недотримання
вимог Міжнародних правил щодо
тлумачення термінів «Інкотермс» при
укладанні даного виду договорів в силу
вимог чинного законодавства не тягне
за собою визнання таких договорів
недійсними.

Судова колегія апеляційного
господарського суду звертає увагу на
те, що скаржником ні під час розгляду
даної справи у суді першої інстанції ні
під час розгляду справи у суді
апеляційної інстанції не було надано
суду доказів невідповідності спірного
договору іншим вимогам чинного
законодавства.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що такої ж
правової позиції дотримується й Вищий
господарський суд України зокрема у
своїх постановах від 05.12.2011 року по
справі № 42/198 та від 14.12.2011 року по
справі № 42/249.

За таких обставин, судова колегія
апеляційного господарського суду
вважає, що місцевий господарський суд,
відповідно до вимог ст.ст. 16, 203, 215 ЦК
України правомірно відмовив у
задоволенні позову.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони
користуються рівними процесуальними
правами. Сторони мають право подавати
докази, брати участь у дослідженні
доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в
суді першої інстанції так і в суді
апеляційної інстанції позивачем не
було подано належних та переконливих
доказів в обґрунтування заявленого
позову. Судова колегія звертає увагу,
що доводи та заперечення викладені у
апеляційній скарзі ПАТ «Рівнеазот», на
рішення суду першої інстанції не
знайшли свого підтвердження під час
розгляду справи судом апеляційної
інстанції.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
22.05.2012 року, прийняте після повного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, які місцевий господарський
суд визнав встановленими, а також у
зв'язку з правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, є таким що відповідає нормам
закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право:
1) залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення; 2) скасувати рішення
повністю або частково і прийняти нове
рішення; 3) скасувати рішення повністю
або частково і припинити провадження у
справі або залишити позов без розгляду
повністю або частково; 4) змінити
рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної
скарги публічного акціонерного
товариства «Рівнеазот», слід
відмовити, а оскаржуване рішення
господарського суду міста Києва від
22.05.2012 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються
відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись
статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський
апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Рівнеазот»
на рішення господарського суду міста
Києва від 22.05.2012 року у справі №
5011-42/2302-2012 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 22.05.2012 року у справі №
5011-42/2302-2012 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 5011-42/2302-2012
повернути до господарського суду міста
Києва.

Головуючий суддя
О.І. Лобань

Судді
Р.В. Федорчук

А.Г. Майданевич

Дата підписання 22.04.2014 року