ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року Справа № 5015/3543/11

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого суддіКорсака В.А. суддів
Данилової М.В., Данилової
Т.Б.розглянувши матеріали касаційної
скаргиПриватного акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів профспілок
"Укрпрофздоровниця"на
постановуЛьвівського апеляційного
господарського суду від 16.12.2013у справі
№ 5015/3543/11 Господарського суду
Львівської області за
позовомПрокурора Шевченківського
району м. Львова в інтересах держави в
особі Фонду державного майна Українидо
1. Дочірнього підприємства "Санаторій
"Львів" Закритого акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
"Укрпрофздоровниця", 2. Приватного
акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
"Укрпрофздоровниця", 3. Обласного
комунального підприємства Львівської
обласної ради "Бюро технічної
інвентаризації та експертної
оцінки"треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача-1 третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні відповідача-2
Брюховицька селищна рада, Федерація
професійних спілок Українипровизнання
недійсним реєстраційного посвідчення,
скасування державної реєстрації права
власності та повернення майна

в судовому засіданні взяли участь
представники :- -
позивачаДемиденко О.А.- -
відповідача-1не з'явився- -
відповідача-2Лисенко Я.О.- -
відповідача-3не з'явився- - третьої
особи-1не з'явився- - третьої
особи-2Хоменко А.В.- - Генеральної
прокуратури УкраїниТомчук М.О.В С Т А Н
О В И В:

У червні 2011 року Прокурор
Шевченківського району м. Львова в
інтересах держави в особі Фонду
державного майна України звернувся до
Господарського суду Львівської
області з позовною заявою до
Дочірнього підприємства "Санаторій
"Львів" Закритого акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
"Укрпрофздоровниця", Приватного
акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
"Укрпрофздоровниця", Обласного
комунального підприємства Львівської
обласної ради "Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки", в
якій просив суд: визнати недійсним
реєстраційне посвідчення, скасувати
державну реєстрацію права власності.

Ухвалою Господарського суду
Львівської області від 30.06.2011 до участі
у справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача-1,
залучено Брюховицьку селищну раду.

25.07.2011 прокурором подано до суду заяву
№ 2323вих-11 про уточнення позовних вимог,
в якій просив суд доповнити свій позов
позовною вимогою: визнати за Державою
Україна в особі Фонду державного майна
України право власності на майновий
комплекс санаторію "Львів", який
розташований за адресою: м.
Львів-Брюховичі, вулиця Курортна, 8 та
зобов'язати дочірнє підприємство
"Санаторій "Львів" закритого
акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
"Укрпрофоздоровниця" повернути спірний
майновий комплекс за актом
приймання-передачі у розпорядження
держави в особі Фонду державного майна
України. Дана заява прийнята судом (т.1.,
а.с.92).

Рішенням Господарського суду
Львівської області від 28.10.2011 (суддя
Т. Рим) у справі № 5015/3543/11 позов
задоволено. Визнано за Державою
Україна в особі Фонду державного майна
України право власності на майновий
комплекс санаторію "Львів", який
розташований за адресою: м.
Львів-Брюховичі, вулиця Курортна, 8.
Зобов'язано дочірнє підприємство
"Санаторій "Львів" закритого
акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
"Укрпрофоздоровниця" повернути спірний
майновий комплекс за актом
приймання-передачі у розпорядження
держави в особі Фонду державного майна
України.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 17.10.2013 до
участі у справі в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача-2,
залучено Федерацію професійних спілок
України.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 16.12.2013 (у складі
головуючого Юрченка Я.О., суддів Давид
Л.Л., Данко Л.С.) рішення Господарського
суду Львівської області від 28.10.2012
залишено без змін.

Зазначені судові рішення мотивовані
тим, що передане до статутного фонду
Закритого акціонерного товариства
лікувально - оздоровчих закладів
профспілок України
"Укрпрофоздоровниця" майно є державною
власністю.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішенням, Приватне акціонерне
товариство лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
"Укрпрофоздоровниця" звернулось до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити
повністю.

Фонд державного майна України, Дочірнє
підприємство "Санаторій "Львів"
Закритого акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
"Укрпрофздоровниця", Обласне
комунальне підприємство Львівської
обласної ради "Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки",
Брюховицька селищна рада, Федерація
професійних спілок України не
скористались правом, наданим статтею
1112 Господарського процесуального
кодексу України, не надіслали свої
відзиви на касаційну скаргу, що в силу
положень зазначеної статті не
перешкоджає перегляду судового акту,
що оскаржується.

Дочірнє підприємство "Санаторій "Львів"
Закритого акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
"Укрпрофздоровниця", Обласне
комунальне підприємство Львівської
обласної ради "Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки",
Брюховицька селищна рада не
реалізували процесуальне право на
участь у судовому засіданні суду
касаційної інстанції, хоча про час та
місце його проведення були повідомлені
належним чином.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
юридичну оцінку встановлених
фактичних обставин, проаналізувавши
правильність застосування
господарськими судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського
суду України вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково,
виходячи з наступного.

Попередніми судовими інстанціями
встановлено, що постановою Ради
міністрів Української РСР від 23.04.1960 №
606 всі санаторії, в тому числі й
санаторій "Львів" були передані у
відання Української Республіканської
ради профспілок (Укрпрофради).

Правонаступником Укрпрофради з 1991
стала Федерація профспілок України.

04.12.1991 Федерацією незалежних
профспілок України (правонаступником
якої є Федерація профспілок України) та
Фондом соціального страхування
України на базі санаторно-курортних
закладів та організацій Української
республіканської ради з управління
курортами профспілок було створено
акціонерне товариство
"Укрпрофоздоровниця".

Відповідно до акту від 24.01.1992, на
підставі постанови Президії Ради
Федерації незалежних профспілок
України № 11-1-1 від 22.11.1991 "Про створення
акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
"Укрпрофоздоровниця" останньому було
передано майно територіальних
санаторно-курортних установ,
санаторіїв, будинків відпочинку,
пансіонатів, в тому числі санаторій
"Львів", згідно переліку до акту від
24.01.1992 (т. 1, а. с. 22).

Наказом Прикарпатського дочірнього
підприємства Закритого акціонерного
товариства "Укрпрофоздоровниця" "Про
створення філій Прикарпатського
дочірнього підприємства ЗАТ
"Укрпрофоздоровниця" від 15.03.2000 № 28,
створено та затверджено Положення про
філію Прикарпатського дочірнього
підприємства ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" -
"Санаторій "Львів". Цим же наказом
затверджено перелік будівель та споруд
санаторію "Львів", що підлягають
державній реєстрації і знаходяться за
адресою: м. Львів, смт. Брюховичі,
вулиця Курортна, 8.

На підставі зазначеного наказу, Бюро
технічної інвентаризації видано
реєстраційне посвідчення від 14.08.2001,
яким засвідчено право власності на
цілісний майновий комплекс санаторію
"Львів" за Прикарпатським дочірнім
підприємством закритого акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
"Укрпрофоздоровниця".

В своєму позові прокурор послався на
те, що спірне майно є державним і
передавалось профспілковим
організаціям лише у відання, тому
реєстрація права власності на майно за
Закритим акціонерним товариством
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
"Укрпрофоздоровниця", на думку
прокурора, відбулась без достатніх
правових підстав. Матеріально-правовою
підставою позову прокурор визначив
статті 316, 319, 392 Цивільного кодексу
України.

В основу прийнятих по справі судових
рішень покладено висновки про те, що
передане до статутного фонду Закритого
акціонерного товариства лікувально -
оздоровчих закладів профспілок
України "Укрпрофоздоровниця" майно є
державною власністю, що стало
підставою для задоволення позову про
визнання права власності на майновий
комплекс та зобов'язання його
повернути у розпорядження держави в
особі Фонду державного майна України.

Колегія суддів вважає, що зазначені
висновки судів попередніх інстанцій є
передчасними та такими, що не повністю
відповідають вимогам діючого
законодавства, враховуючи наступне.

Відповідно до пункту 2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 23.03.2012 № 6 "Про судове
рішення" з огляду на вимоги частини
першої статті 4 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд у прийнятті судового
рішення керується (та відповідно
зазначає у ньому) не лише тими
законодавчими та/або
нормативно-правовими актами, що на них
посилалися сторони та інші учасники
процесу, а й тими, на які вони не
посилалися, але якими регулюються
спірні правовідносини у конкретній
справі (якщо це не змінює
матеріально-правових підстав позову).

Вирішуючи даний судовий спір, суд
першої інстанції наведеного не
врахував і застосував до спірних
правових відносин положення статті 387
Цивільного кодексу України, на яку
прокурор в своєму позові не посилався.
В той же час, питання визначення
матеріально-правової підстави позову
щодо повернення майна із чужого
володіння має суттєве значення для
правильного вирішення спору, оскільки
в залежності від тієї чи іншої норми
можуть наступати різні правові
наслідки такого повернення.

Таким чином, місцевим господарським
судом помилково зроблено висновок про
те, що право власника майна, в даному
випадку, підлягає захисту відповідно
до вимог статті 387 Цивільного кодексу
України, яка не була визначена
прокурором як матеріально-правова
підстава позову щодо захисту права
власності.

В свою чергу, апеляційний
господарський суд, переглядаючи
рішення місцевого господарського суду,
не виявив вказаних порушень. Постанова
суду апеляційної інстанції не містить
ніяких висновків з цього приводу.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до пунктів 1, 2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України "Про судове рішення" № 6 від
23.03.2012 (із змінами і доповненнями)
рішення з господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення має бути викладено чітко,
зрозуміло, грамотно (тобто не містити
граматичних і стилістичних помилок,
виправлень).

Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого:

- чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються;

- чи не виявлено у процесі розгляду
справи інших фактичних обставин, що
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин;

- яка правова кваліфікація відносин
сторін, виходячи з фактів, установлених
у процесі розгляду справи, та яка
правова норма підлягає застосуванню
для вирішення спору.

У резолютивній частині рішення має
бути остаточна відповідь щодо усіх
вимог, які були предметом судового
розгляду. При цьому господарські суди
повинні зазначати, зокрема, у рішеннях
щодо кількох відповідачів - як вирішено
спір щодо кожного з них (з урахуванням
вимог частини другої статті 18 Закону
України "Про виконавче провадження")
(пункт 9.2. зазначеної постанови).

Рішення суду першої інстанції
наведеним вимогам не відповідає.

Резолютивна частина рішення суду
першої інстанції не містить даних про
те як вирішено спір щодо третього
відповідача - Обласного комунального
підприємства Львівської обласної ради
"Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки" та не зазначено, які
дії повинен вчинити цей відповідач
щодо відновлення порушеного права
позивача.

Мотивувальна частина прийнятого у
справі судового рішення не містить
жодних висновків щодо того, яким чином
Обласне комунальне підприємство
Львівської обласної ради "Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки", оспорює чи порушує
право власності позивача на спірне
майно.

В свою чергу, апеляційний
господарський суд, переглядаючи
рішення місцевого господарського суду,
не виявив вказаних порушень. Постанова
суду апеляційної інстанції не містить
ніяких висновків з цього приводу.

Колегія суддів також вважає необхідним
звернути увагу щодо питання про зміну
предмета позову.

В пунктах 3.11., 3.12. своєї постанови № 18
від 26.12.2011 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" пленум Вищого
господарського суду України роз'яснив,
що Господарським процесуальним
кодексом України, зокрема статтею 22
цього Кодексу, не передбачено права
позивача на подання заяв (клопотань)
про "доповнення" або "уточнення"
позовних вимог, або заявлення
"додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в
разі надходження до господарського
суду однієї із зазначених заяв
(клопотань) останній, виходячи з її
змісту, а також змісту раніше поданої
позовної заяви та конкретних обставин
справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру
позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем
має бути додержано правил вчинення
відповідної процесуальної дії, а
недотримання ним таких правил тягне за
собою процесуальні наслідки,
передбачені Господарським
процесуальним кодексом та зазначені в
цій постанові.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише
розмір вимог майнового характеру. Якщо
в заяві позивача йдеться про
збільшення розміру немайнових вимог
(наприклад, про визнання недійсним ще
одного акта крім того, стосовно якого
відповідну вимогу вже заявлено), то
фактично також йдеться про подання
іншого позову.

Право позивача на зміну предмета або
підстави позову може бути реалізоване
лише до початку розгляду господарським
судом справи по суті та лише у суді
першої інстанції шляхом подання до
суду відповідної письмової заяви, яка
за формою і змістом має узгоджуватися
із статтею 54 Господарського
процесуального кодексу з доданням до
неї документів, зазначених у статті 57
названого Кодексу. Невідповідність
згаданої заяви вимогам цих норм
процесуального права є підставою для
її повернення з підстав, передбачених
частиною першою статті 63
Господарського процесуального кодексу
України.

Під предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.

Як вбачається з матеріалів справи,
25.07.2011 прокурором було подано до суду
заяву № 2323вих-11 про уточнення позовних
вимог, яка була прийнята судом до
розгляду і в подальшому розцінена як
зміна предмета позову. Однак, на чому
ґрунтується такий висновок суду в
тексті судового рішення не зазначено,
враховуючи, що в цій заяві прокурор
просив суд лише доповнити свій позов
позовною вимогою, а не змінювати його
предмет.

Прийнявши до розгляду зазначену заяву
суд також не з'ясував чи відповідає, ця
заява за формою і змістом вимогам
статей 54, 57 Господарського
процесуального кодексу. Висновків з
цього приводу текст судового рішення
також не містить.

За таких обставин, у колегії суддів
відсутні підстави визнати рішення
судів попередніх інстанцій такими, що
відповідають вимогам законодавства.

Відповідно до пункту 3 статті 1119
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція за
результатами розгляду касаційної
скарги має право скасувати рішення
першої інстанції або постанову
апеляційної інстанції і передати
справу на новий розгляд.

За таких обставин, касаційна скарга
підлягає задоволенню частково, а
судові рішення попередніх інстанцій -
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити
частково.

Постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 16.12.2013 та
рішення Господарського суду
Львівської області від 26.10.2011 у справі
№ 5015/3543/11 скасувати.

Справу № 5015/3543/11 направити на новий
розгляд до Господарського суду
Львівської області.

Головуючий суддя
В.А. Корсак

С у д д і
М.В. Данилова

Т.Б. Данилова