донецький апеляційний господарський
суд
Постанова

Іменем України

14.05.2014 справа №913/509/14

Донецький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Зубченко І.В.,
Попкова Д.О., Татенко В.М. за участю
представників: від позивача:не
з'явився;від відповідача :не
з'явився;розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
Державного підприємства «Національна
енергетична компанія «Укренерго» в
особі відокремленого підрозділу
«Дніпровська електроенергетична
система», м. Запоріжжяна рішення
господарського суду Луганської
областівід18.03.2014р. (повний текст
підписано 21.03.2014р.)по справі№913/509/14
(суддя Голенко І.П.)за
позовомДержавного підприємства
«Національна енергетична компанія
«Укренерго» в особі відокремленого
підрозділу «Дніпровська
електроенергетична система», м.
Запоріжжядо Виробничо-торговельного
об'єднання «Будівельник», м. Луганськ
про спонукання вчинити певні дії та
стягнення 39360грн. В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство «Національна
енергетична компанія «Укренерго» в
особі відокремленого підрозділу
«Дніпровська електроенергетична
система», м. Запоріжжя, позивач,
звернувся до господарського суду
Луганської області з позовом, до
відповідача, Виробничо-торговельного
об'єднання «Будівельник», м. Луганськ,
про спонукання відповідача підписати
довідку про вартість виконаних
будівельних робіт за липень 2012 року та
акт виконаних будівельних робіт за
липень 2012 року за договором підряду №
08/143-12 від 14.06.2012, а також про стягнення з
відповідача безпідставно набутих
грошових коштів у розмірі 39360,00 грн., у
т.ч. ПДВ, в порядку ст. 1212 Цивільного
кодексу України.

Рішенням господарського суду
Луганської області від 18.03.2014 р.(повний
текст підписано 21.03.14р.) у справі №913/509/14
в позові відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що
звертаючись з позовом до суду з
позовними вимогами про спонукання
відповідача підписати довідку про
вартість виконаних будівельних робіт
за липень 2012 року та акт виконаних
будівельних робіт за липень 2012 року за
договором підряду № 08/143-12 від 14.06.2012
позивачем невірно обрано спосіб
захисту порушеного права відповідно до
ч.2 ст. 16 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу
України та ч. 2 ст. 20 Господарського
кодексу України, тому у задоволенні
вимог в цій частині відмовлено.
Відносно позовних вимог про стягнення
з відповідача безпідставно набутих
грошових коштів у розмірі 39360,00 грн. в
порядку ст. 1212 Цивільного кодексу
України, суд першої інстанції вирішив,
що позовні вимоги в цій частині
необґрунтовані, посилаючись на те, що
позивачем не може бути витребувано
зазначених грошових коштів відповідно
до положень ст. 1212 Цивільного кодексу
України як безпідставне збагачення,
оскільки між позивачем і відповідачем
був укладений договір підряду № 08/143-12
від 14.06.2012, а грошові кошти, які позивач
просить стягнути з відповідача,
отримано останнім як оплату виконаних
за договором робіт.

Позивач не погодився з прийнятим
рішенням та звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
господарського суду Луганської
області від 17.03.2014р. у справі №913/509/14
скасувати та прийняти нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги у
повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог
посилається на те, що суд першої
інстанції прийняв рішення з порушенням
норм матеріального права, посилається
на те, що рішення прийнято судом за
наслідками неповного з'ясування
обставин, які мають значення для
справи, та з викладенням таких
висновків, що не відповідають
обставинам справи. Зокрема, скаржник
зазначив, що суд першої інстанції
помилково дійшов висновку про
невідповідність вимогам позивача про
спонукання відповідача підписати
відкориговану довідку про вартість
виконаних будівельних робіт та акт
виконаних будівельних робіт
положенням ст. 20 ГК України та ст. 16 ЦК
України, оскільки такий спосіб захисту
відноситься до способу - відновлення
становища, яке існувало до порушення
прав та законних інтересів суб'єктів
господарювання та присудження до
виконання обов'язку в натурі, який
передбачений ч. 2 ст. 20 ГК України. Також
апелянт вважає незаконним рішення суду
першої інстанції в частині відмови в
стягненні грошових коштів у сумі 39360,00
грн., оскільки, ревізія позивача, яка
виявила завищення будівельних робіт
проведена на підставі закону та її
результат й вимоги підлягають
обов'язковому виконанню в силу закону.
Більш того, у позивача є право
відкоригувати завищення вартості
виконаних робіт відповідно до ч.3 ст. 853
ЦК України, проте суд першої інстанції,
на думку скаржника, залишив поза увагою
вказані норми. Все це в сукупності
наведених доводів в апеляційній
скарзі, дає підстави вважати апелянту,
що у позивача наявні всі законні
підстави застосування ст.1212 ЦК України
до спірних правовідносин, та
відповідач повинен повернути вказані
грошові кошти позивачу відповідно до
ст.1212 ЦК України.

Розпорядженням Заступника голови
Донецького апеляційного
господарського суду від 09.04.2014р.
сформовано колегію суддів у наступному
складі: Зубченко І.В. (головуючий),
Попков Д.О., Татенко В.М.

Ухвалою Донецького апеляційного
господарського суду від 09.04.2014р. у
справі №913/509/14 прийнято апеляційну
скаргу до провадження. Явка до суду не
була визнана обов'язковою.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач
зазначив, що оспорюване рішення
винесено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а вимоги заявлені в апеляційній скарзі
є необґрунтованими та таким, що не
підлягають задоволенню.

У судове засідання 14.05.2014 р.
представники сторін не з'явились.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Оскільки
явка в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору. Статтею 77
ГПК України передбачено, що
господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених статтею 69 цього
Кодексу розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні. Відкладення розгляду
справи є правом та прерогативою суду,
основною умовою для якого є не
відсутність у судовому засіданні
представників сторін, а неможливість
вирішення спору у відповідному
судовому засіданні.

Численними рішеннями Європейського
суду з прав людини у справах проти
України визнано порушення пункту 1
статті 6 «Право на справедливий суд»
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, що, зокрема,
полягало у тому, що національними
судами не забезпечено розгляд справи
заявника в «розумний строк» через
затримки у провадженні, в основному з
вини судів першої інстанції.

З врахуванням вищенаведеного, судова
колегія визнала за можливе розглянути
справу у відсутність представників
сторін.

Розглянувши матеріали господарської
справи, апеляційну скаргу, заслухавши
представника позивача, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, судова колегія
апеляційної інстанції встановила.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України, ст.ст.173, 175 Господарського
кодексу України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст.ст.598, 599 ЦК України,
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом;
припинення зобов'язання на вимогу
однієї із сторін допускається лише у
випадках, встановлених договором або
законом; зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.193 ГК України, ст.ст.525,
526 ЦК України, суб'єкти господарювання
та інші учасники господарських
відносин повинні виконувати
господарські зобов'язання належним
чином відповідно до закону, інших
правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Не допускається
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом.

Укладений сторонами договір є
підставою для виникнення у його сторін
майново-господарських зобов'язань (ст.11
ЦК України, ст.174 ГК України). При цьому,
за правилами статті 14 ЦК України
цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

14.06.2012 між сторонами у справі був
укладений договір підряду № 08/143-12, за
умовами якого замовник (позивач у
справі) доручає, а підрядник
(відповідач у справі) зобов'язується на
свій ризик, власними засобами, зі своїх
матеріалів виконати роботи з
протипожежного розчищення траси ПЛ 750
кВ "Дніпровська - Южно-Українська АЕС" у
прогонах опор № 805-815 20 га
Кіровоградських МЕМ (далі за текстом -
договір).

Згідно з п. п. 3.2 п. 3 договору замовник
зобов'язаний прийняти виконані роботи
протягом 3-х робочих днів з моменту
надання підрядником акта за формою
КБ-2в та довідки за формою КБ-3, або
протягом того ж строку направити
мотивовану відмову від прийняття
робіт.

Підпунктом 3.2 п. 3 договору передбачено,
що вартість робіт за цим договором
згідно договірної ціни (додаток № 1 до
цього договору) складає 86398 грн. 80 коп.

Розрахунки за виконані підрядні роботи
здійснюються замовником щомісячно, на
протязі 15-ти банківських днів з дня
підписання акту приймання виконаних
підрядних робіт за формою КБ-2в, довідки
про вартість виконаних робіт за формою
КБ-3, за умови одержання замовником
податкової накладної та виставленого
рахунку з урахуванням попередньої
оплати (підпункт 3.3 п. 3 договору).

Між сторонами договору підписана
договірна ціна до договору, яка є
твердою та складає 86398 грн. 80 коп.

Відповідачем виконані підрядні роботи
на суму 86398 грн. 80 коп., а позивачем ці
роботи прийняті, про що свідчить акт
приймання виконаних робіт (форми КБ-2в)
за липень 2012 року, який підписаний
сторонами договору без будь-яких
зауважень та заперечень.

Позивачем повністю виконані свої
договірні зобов'язання в частині
оплати за виконані роботи (платіжні
доручення № 294 від 02.07.2012, № 782 від
07.08.2012).

18.10.2013 Державною фінансовою інспекцією
України складено акт № 05-21/259 ревізії
фінансово-господарської діяльності
Державного підприємства "Національна
енергетична компанія "Укренерго" за
період з 01.07.2011 по 30.06.2013.

Вказаним актом встановлено завищення
відповідачем вартості виконаних робіт
з протипожежної розчистки траси за
договором № 08/143-12 від 14.06.2012, а саме: до
акту приймання виконаних робіт (форми
КБ-2в) за липень 2012 року включені
документально не підтверджені витрати
в сумі 6004 грн. (без ПДВ) за розчистку
бульдозером 16,327 га паростей та витрати
на перебазування техніки (бульдозерів)
на суму 26796 грн. 00 коп. (без ПДВ), тобто
має місце завищення вартості виконаних
робіт по вказаному договору на
загальну суму 39360 грн.

Аналогічні обставини викладені у
довідці Державної фінансової
інспекції в Запорізькій області від
14.10.2013.

13.08.2013 складено довідку № 05-21/106
зустрічної звірки у
Виробничо-торговельному об'єднанні
"Будівельник" з питання підтвердження
виду, обсягу та вартості виконаних
робіт з розчищення трас на території
Кіровоградської області у 2012 році по
об'єктам відокремленого підрозділу
"Кіровоградські магістральні
електричні мережі" відособленої
структурної одиниці Дніпровської
електроенергетичної системи ДП "НЕК
"Укренерго" за період з 01.07.2011 по 30.06.2013.

Позивачу виставлено вимогу про
усунення порушень № 05-14/1914 від 25.11.2013.

Після проведеної ревізії позивач
направив відповідачу претензію № 07/4650
від 16.12.2013, якою останній просив
провести перерахунок за договором
підряду № 08/143-12 від 14.06.2012 та повернути
суму завищення вартості робіт. Вказана
претензія отримана відповідачем 27.12.2013
та залишена без відповіді та без
виконання.

За таких обставин, позивач звернувся до
суду про спонукання відповідача
підписати відкориговані, на суму 39360,00
грн. непідтверджених витрат на
застосування бульдозера, довідку про
вартість виконаних будівельних робіт
за липень 2012 року та акт виконаних
будівельних робіт за липень 2012 року за
договором підряду № 08/143-12 від 14.06.2012, а
також про стягнення з відповідача
безпідставно набутих грошових коштів у
розмірі 39360,00 грн., у т.ч. ПДВ, в порядку
ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.1 ГПК України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Згідно ст.2 ГПК України, господарський
суд порушує провадження у справі за
позовами, зокрема, підприємств та
організацій, які звертаються до
господарського суду за захистом своїх
прав та охоронюваних законом
інтересів.

Відповідно до ст. 4-1 ГПК України,
господарські суди вирішують
господарські спори в порядку позовного
провадження.

Позов - це вимога позивача до
відповідача, спрямована через суд про
захист порушеного або оспорюваного
суб'єктивного права та охоронюваного
законом інтересу, яке здійснюється у
визначеній законом процесуальній
формі.

Реалізуючі передбачене ст.55
Конституції України право на судовий
захист, звертаючись до суду, особа
вказує в позові власне суб'єктивне
уявлення про порушене право чи
охоронюваний інтерес та спосіб його
захисту.

Вирішуючи даний спір, суд повинен
надати об'єктивну оцінку наявності
порушеного права чи інтересу на момент
звернення до господарського суду, а
також визначити, чи відповідає обраний
позивачем спосіб захисту порушеного
права тим, що передбачені
законодавством, та чи забезпечить
такий спосіб захисту відновлення
порушеного права позивача.

Правова позиція, згідно з якою,
дійшовши висновку про те, що предмет
позову не відповідає встановленим
законом або договором способам
захисту прав, суд повинен відмовити у
позові, а не припиняти провадження у
справі за її непідвідомчістю суду
наведена у постановах Верховного Суду
України, зокрема, від 13.07.2004 у справі №
10/732 та в Інформаційних листах Вищого
господарського суду України від 11.04.2005
№ 01-8/344 "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2004 році"
(п. 14), від 25.11.2005 № 01-8/2229 "Про деякі
питання практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у I півріччі 2005 року" (п. 3), від
13.08.2008 № 01-8/482 "Про деякі питання
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у першому
півріччі 2008 року" (п. 3).

Статтею 15 Цивільного кодексу України
визначено право кожної особи на захист
свого права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, а також на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного
кодексу України способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: визнання права; визнання
правочину недійсним; припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Статтею 20 Господарського кодексу
України встановлено, що держава
забезпечує захист прав і законних
інтересів суб'єктів господарювання та
споживачів. Кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів. Права та законні інтереси
зазначених суб'єктів захищаються
шляхом: визнання наявності або
відсутності прав; визнання повністю
або частково недійсними актів органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, актів інших суб'єктів,
що суперечать законодавству, ущемляють
права та законні інтереси суб'єкта
господарювання або споживачів;
визнання недійсними господарських
угод з підстав, передбачених законом;
відновлення становища, яке існувало до
порушення прав та законних інтересів
суб'єктів господарювання; припинення
дій, що порушують право або створюють
загрозу його порушення; присудження до
виконання обов'язку в натурі;
відшкодування збитків; застосування
штрафних санкцій; застосування
оперативно-господарських санкцій;
застосування
адміністративно-господарських
санкцій; установлення, зміни і
припинення господарських
правовідносин; іншими способами,
передбаченими законом. Порядок захисту
прав суб'єктів господарювання та
споживачів визначається цим Кодексом,
іншими законами.

Зі змісту зазначеної норми вбачається,
що перелік способів захисту цивільних
прав та інтересів є вичерпний, іншими
нормами законодавства також не
встановлено такого способу захисту
порушеного права як спонукання
підписати відкориговані довідку про
вартість виконаних будівельних робіт
та акт приймання виконаних будівельних
робіт за договором, тому суд першої
інстанції дійшов до законного
висновку, що позивачем позивні вимоги
спонукання відповідача підписати
відкориговані, на суму 39360,00 грн.
непідтверджених витрат на
застосування бульдозера, довідку про
вартість виконаних будівельних робіт
за липень 2012 року та акт виконаних
будівельних робіт за липень 2012 року за
договором підряду № 08/143-12 від 14.06.2012 не
відповідає встановленим законом
способам захисту прав.

Більш того, вказана вимога позивача за
своєю правовою природою є вимогою про
встановлення факту підвищення
вартості виконаних робіт, при
існуванні договірних відносин між
сторонами та вирішення питання про
оплату таких робіт.

Визнання підвищення вартості
виконаних робіт, та як наслідок
зменшення вартості виконаних робіт, є
нічим іншим, як встановленням факту, що
має юридичне значення. Цей факт може
встановлюватися господарським судом
лише при існуванні та розгляді між
сторонами спору про належне виконання
зобов'язань цивільних правовідносин
між сторонами або про відшкодування
збитків позивачеві, його встановлення
як елемент оцінки фактичних обставин
справи та обґрунтованості вимог.
Заявлена у позові вимога є предметом
доказування та не може бути предметом
спору та самостійно розглядатися в
окремій справі.

З наведеного вбачається, що позивач не
наділений правом звернутися до суду у
визначений ним спосіб за підставами, на
яких ґрунтуються вимоги в цій частині.

Отже, враховуючи викладене, виходячи із
наведених норм, а також враховуючи
приписи ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК
України, є вірним висновок суду першої
інстанцій про те, що обраний позивачем
спосіб захисту у даній справі не
відповідає способу захисту прав та
інтересів, встановленому законом, тому
у задоволенні вимоги за позовом про
спонукання відповідача підписати
відкориговані, на суму 39360,00 грн.
непідтверджених витрат на
застосування бульдозера, довідку про
вартість виконаних будівельних робіт
за липень 2012 року та акт виконаних
будівельних робіт за липень 2012 року за
договором підряду № 08/143-12 від 14.06.2012,
відмовлено правомірно.

Крім того, предметом спору у даній
справі є стягнення з відповідача
безпідставно набутих грошових коштів у
розмірі 39360,00 грн., у т.ч. ПДВ, в порядку
ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Загальні підстави для виникнення
зобов'язання у зв'язку з набуттям,
збереженням майна без достатньої
правової підстави визначені нормами
глави 83 Цивільного кодексу України.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам спору, суд
апеляційної інстанції виходить з
наступного.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки
набуття майна або його збереження без
достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту
безпідставного отримання чи
збереження майна є відносини, які
виникають у зв'язку з безпідставним
отриманням чи збереженням майна i які
не врегульовані спеціальними
інститутами цивільного права.

Об'єктивними умовами виникнення
зобов'язань iз набуття, збереження
майна без достатньої правової підстави
виступають: 1) набуття або збереження
майна однiєю особою (набувачем) за
рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у
вигляді зменшення або незбiльшення
майна у iншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або
збереження майна на стороні набувача
шляхом зменшення або вiдсутностi
збільшення на стороні потерпілого; 4)
вiдсутнiсть правової підстави для
вказаної зміни майнового стану цих
осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК
України безпідставно набутим майном є
майно, набуте особою або збережене нею
у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави.

Згідно із частиною першою статті 177
ЦК України об'єктами цивільних прав є,
зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказiвцi закону,
або суперечить меті правовiдношення i
його юридичному змісту. Тобто
вiдсутнiсть правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою
статті 205 ЦК України правочин може
вичинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом.

Правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК
України передбачено, що правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини
першої, пункту 1 частини другої статті
11, частини першої статті 177, частини
першої статті 202, частини першої статті
1212

ЦК України дає можливість дійти
висновку про те, що чинний договір чи
інший правочин є достатньою та
належною правовою підставою набуття
майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи
збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в не
заборонений цивільним законодавством
спосіб з метою забезпечення породження
учасниками вiдповiдних правовідносин у
майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені частиною
другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті
1212 ЦК України звужує застосування
інституту безпідставного збагачення у
зобов'язальних (договірних) відносинах,
або отримане однією зi сторін у
зобов'язанні підлягає поверненню iншiй
стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України
тільки за наявності ознаки
безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з
підстав, передбачених статтями 11, 600, 601,
604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його
виконання, таке виконання має правові
підстави (підстави, за яких виникло це
зобов'язання). Набуття однією зі сторін
зобов'язання майна за рахунок іншої
сторони в порядку виконання
договірного зобов'язання не є
безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача,
потерпілого, інших осіб або подія
утворюють правову підставу для набуття
(збереження) майна, стаття 1212 ЦК України
може бути застосована тільки після
того, як така правова підстава в
установленому порядку скасована,
визнана недійсною, змінена, припинена
або була відсутня взагалі.

Вказана правова позиція викладена в
Постанові Верховного Суду України від
02.10.2013 р. по справі №6-88цс13, висновки
якого є обов'язкові для застосування
господарськими судами згідно приписів
ст. 11128 ГПК України.

Отже, з аналізу вищенаведеного, колегія
суддів апеляційної інстанції прийшла
до висновку, що при вирішенні даного
спору та застосування 1212 ЦК України,
необхідною умовою є встановлення судом
припинення договірних правовідносин
між сторонами.

Вимоги позивача мотивовані, тим що між
сторонами у справі був укладений
договір підряду № 08/143-12 від 14.06.2012, який
був виконаний у повному обсязі. Проте,
Державною фінансовою інспекцією в
Луганській області проведено ревізію
окремих питань
фінансово-господарської діяльності
позивача за період з 01.07.2011 по 30.06.2013. За
результатами перевірки складено акт
від 18.10.2013 № 05-21/259 та встановлено
завищення відповідачем вартості
виконаних робіт з протипожежної
розчистки траси за договором № 08/143-12
від 14.06.2012, а саме: до акту приймання
виконаних робіт (форми КБ-2в) за липень
2012 року включені документально не
підтверджені витрати в сумі 6004 грн. (без
ПДВ) за розчистку бульдозером 16,327 га
паростей та витрати на перебазування
техніки (бульдозерів) на суму 26796 грн. 00
коп. (без ПДВ). Вказані дії відповідача
призвели до завищення вартості
виконаних робіт по вказаному договору
на загальну суму 39360 грн.

Отже, відповідач набув кошти від
позивача на підставі договору підряду
№ 08/143-12 від 14.06.2012 в рахунок оплати
виконаних робіт, договір не визнано у
судовому порядку недійсним або
розірваним, а відтак, відповідач, в силу
ст. 1212 ЦК України не є особою, яка набула
спірні грошові кошти без достатньої
правової підстави. В зв'язку з чим
колегія суддів зазначає про
відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог.

Оскільки судом правомірно відмовлено
позивачу у задоволенні позовних вимог
щодо стягнення з відповідача
безпідставно набутих грошових коштів у
розмірі 39360,00 грн., тому колегія суддів
апеляційної інстанції вважає, що
господарський суд при винесенні
оскаржуваного рішення з'ясував всі
обставини справи в їх сукупності, з
правильним застосуванням норм
матеріального і процесуального права.
Між тим, спростування наведених
доводів апеляційної скарги було
викладено вище в мотивувальній частині
цій постанови, з посилання на норми
діючого законодавства. Зокрема,
позиція апелянта щодо правової
застосування норм ст.1212 ЦК України
зводиться до власного міркування та
тлумачення норм закону на власну
користь, тому відхиляються колегією
суддів, як безпідставні.

Колегія суддів звертає увагу, що
апелянтом не доведено будь-яких інших
правових підстав для стягнення з
відповідача різниці між сумою, яка була
оплачена відповідачу в рахунок робіт
за договором, та вартістю виконаних
відповідачем робіт згідно експертного
висновку Державною фінансовою
інспекцією в Луганській області.

Посилання апелянта на те, що у
замовника (позивача) є право надане
йому законом відкоригувати завищення
вартості виконаних робіт відповідно до
ч.3 ст. 853 ЦК України є недоречним в
даному випадку, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ст. 837 Цивільного кодексу
України передбачено, що за договором
підряду одна сторона (підрядник)
зобов'язується на свій ризик виконати
певну роботу за завданням другої
сторони (замовника), а замовник
зобов'язується прийняти та оплатити
виконану роботу.

Відповідно до ст. 844 Цивільного кодексу
України ціна у договорі підряду може
бути визначена у кошторисі. Якщо робота
виконується відповідно до кошторису,
складеного підрядником, кошторис
набирає чинності та стає частиною
договору підряду з моменту
підтвердження його замовником.

Кошторис на виконання робіт може бути
приблизним або твердим. Кошторис є
твердим, якщо інше не встановлено
договором.

Зміни до твердого кошторису можуть
вноситися лише за погодженням сторін.

Відповідно до п. 100 Загальних умов
укладення та виконання договорів
підряду в капітальному будівництві,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 01.08.2005 року № 668, у
разі виявлення невідповідності робіт,
пред'явлених до оплати, встановленим
вимогам, завищення їх обсягів або
неправильного застосування
кошторисних норм, поточних цін,
розцінок та інших помилок, що вплинули
на ціну виконаних робіт, замовник має
право за участю підрядника скоригувати
суму, що підлягає сплаті.

Згідно зі ст. 853 Цивільного кодексу
України замовник зобов'язаний прийняти
роботу, виконану підрядником
відповідно до договору підряду,
оглянути її і в разі виявлення
допущених у роботі відступів від умов
договору або інших недоліків негайно
заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви,
він втрачає право у подальшому
посилатися на ці відступи від умов
договору або недоліки у виконаній
роботі.

З аналізу вказаних норм вбачається, що
передбачене законодавством право
замовника (позивача) за певних обставин
скоригувати суму, що підлягає сплаті за
договором підряду, проте може бути
реалізовано до остаточного прийняття
виконаних робіт. Однак, в даному
випадку виконані відповідачем роботи
за актом виконання робіт за формою КБ-2в
були прийняті позивачем без жодних
зауважень.

Отже, судова колегія Донецького
апеляційного господарського суду
визначила, що доводи апеляційної
скарги не спростовують висновку суду,
рішення господарського суду
Луганської області від 18.03.2014 р. (повний
текст підписано 21.03.2014р.) у справі
№913/509/14, ґрунтується на всебічному,
повному та об'єктивному розгляді всіх
обставин справи, які мають суттєве
значення для вирішення спору,
відповідає нормам матеріального та
процесуального права України, в зв'язку
з чим підстав для зміни чи скасування
рішення господарського суду
Луганської області від 18.03.2014р. (повний
текст підписано 21.03.2014р.) у справі
№913/509/14 колегія суддів апеляційної
інстанції не вбачає.

Відповідно до ст.49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати по сплаті судового збору за
подання апеляційної скарги
покладаються на заявника апеляційної
скарги.

Керуючись ст.ст.49, 99, 101, 102, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Донецький апеляційний
господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Національна енергетична
компанія «Укренерго» в особі
відокремленого підрозділу
«Дніпровська електроенергетична
система», м. Запоріжжя на рішення
господарського суду Луганської
області від 18.03.2014р. (повний текст
підписано 21.03.2014р.) у справі №913/509/14 -
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Луганської області від 18.03.2014р. (повний
текст підписано 21.03.2014р.) у справі
№913/509/14 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття. Постанову апеляційної
інстанції може бути оскаржено до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
І.В. Зубченко

Судді:
Д.О. Попков

В.М. Татенко

Надруковано 5 примірників: 1 - позивачу; 1
- відповідачу; 1 - до справи; 1 - ДАГС; 1 -
господарському суду