ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2014 р.Справа № 922/629/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Інте Т.В.

при секретарі судового засідання
Федоровой К.О.

розглянувши справу

за позовом ФОП ОСОБА_1, м. Харків до
Приватного акціонерного товариства
НДІ "Техностандарт", м. Харків про та
зустрічним позовом до про стягнення
коштів Приватного акціонерного
товариства НДІ "Техностандарт", м.
Харків ФОП ОСОБА_1, м. Харків про
визнання правочину недійсним за участю
представників сторін:

позивача за первісним позовом - ОСОБА_2,
дов. № 863353 від 26.03.14 р.;

відповідача за первісним позовом -
Жукова Н.Д., дов. б/н від 01.03.14 р.;

ВСТАНОВИВ:

Позивач за первісним позовом - фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до
господарського суду Харківської
області з позовом, в якому просить (з
урахуванням заяви про збільшення
позовних вимог від 28.03.14 р., яка була
прийнята судом) стягнути з відповідача
за первісним позовом - Приватного
акціонерного товариства НДІ
"Техностандарт" заборгованість в сумі
269587,93 грн., 36890,87 грн. пені, 3% річних в
сумі 18024,20 грн. та витрати по сплаті
судового збору, мотивуючи свої вимоги
неналежним виконанням відповідачем
його грошових зобов'язань за договором
про надання маркетингових та
консультаційних послуг № 386/11 від 10.01.12
р.

26.03.14 р. відповідач через канцелярію
суду надав письмовий відзив, в якому
зазначив, що зобов'язання виплатити
винагороду позивачу у відповідача
випливає лише після виникнення
господарських відносин з
контрагентами, інформація щодо яких
була надана позивачем. Оскільки таких
відносин не відбулося, відповідач
вважає, що обов'язок з оплати послуг у
нього не виник, а позивачем не було
виконано жодних зобов'язань за
договором.

Крім того, 26.03.14 р. представник
Приватного АТ НДІ "Техностандарт" -
відповідача за первісним позовом,
надав через канцелярію суду зустрічну
позовну заяву, в якій просить визнати
недійсним договір про надання
маркетингових та консультаційних
послуг № 386/11 від 10.01.12 р., укладений між
сторонами.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані
тим, що відповідачем за зустрічним
позовом не докладено жодних зусиль для
виконання умов договору, не проведено
маркетингових досліджень, не знайдено
продавців, необхідних для виконання
відповідачем за зустрічним позовом
своєї частини зобов'язань за договором.
Отже, на думку позивача за зустрічним
позовом, укладення договору з боку
відповідача за зустрічним позовом не
було спрямоване на реальне настання
правових наслідків, а відтак, договір
підлягає визнанню недійсним.

Розглянувши зустрічну позовну заяву та
додані до неї документи, суд визнав їх
такими, що відповідають вимогам ст.ст. 1,
2, 3, 5, 10, 12, 21, 32 - 38, 45, 54-58 ГПК України, та
ухвалою від 31.03.14 р. прийняв зустрічну
позовну заяву Приватного АТ НДІ
"Техностандарт" до сумісного розгляду
разом із первісним позовом.

08.04.14 р. представник відповідача за
зустрічним позовом надав письмовий
відзив на позов, в якому зазначив, що
спірний договір укладено та підписано
сторонами, що позивачем за зустрічним
позовом не заперечується. Факт
виконання договору підтверджується
підписаним сторонами актом та
частковою оплатою заборгованості.
Отже, на думку відповідача за
зустрічним позовом, правові підстави
для визнання спірного договору
недійсним - відсутні.

В судовому засіданні 09.04.14 р.
оголошувалась перерва до 16.04.14 р., для
надання сторонами додаткових
документів.

Представник позивача за первісним
позовом в судовому засіданні 13.05.14 р.
підтримав первісний позов, проти
зустрічного позову заперечував, через
канцелярію суду надав додаткові
документи.

Представник відповідача за первісним
позовом в судовому засіданні 13.05.14 р.,
підтримав свій відзив та зустрічну
позовну заяву, проти первісного позову
заперечував та просив визнати спірний
договір недійсним.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, суд встановив наступне.

Між ПрАТ "Науково-дослідний інститут
"Техностандарт" (відповідачем за
первісним позовом, замовником) та ФОП
ОСОБА_1 (позивачем за первісним позовом,
виконавцем) був укладений договір про
надання маркетингових та
консультаційних послуг № 386/11 від 10.01.12
р. (далі - договір, а.с. 11-13), відповідно до
умов якого (п. 1.1), відповідач за
первісним позовом доручив, а позивач за
первісним позовом зобов'язався
здійснити маркетингові роботи та
надати інформаційні послуги згідно із
умовами договору, а саме:

- провести маркетингові дослідження за
напрямами, що цікавлять позивача (п.1.3.1);

- здійснювати пошук продавців
заготовок колінчатого валу з неповною
механічною обробкою Д.01.00.001 (п. 1.3.2);

- проводити перемови з продавцями (п.
1.3.3).

Згідно з п. 2.1. договору, відповідач за
первісним позовом направляє на адресу
позивача за первісним позовом заявку
на проведення маркетингових робіт або
надання інформаційних послуг з питань
надання маркетингового аналізу та
надання інформації з питань, що
стосуються його господарської або
комерційної діяльності. Заявка може
бути спрямована як у письмовому, так і в
електронному або усному вигляді.
Прийом - передача заявок може бути
підтверджений письмово за вимогою
кожної зі сторін, або відображений в
актах про надання послуг і робіт.

Пунктом 5.1 договору сторони домовились,
що наявність документів, підписаних з
боку відповідача за первісним позовом,
які підтверджують отримання, як
результату виконаних робіт і послуг,
інформації відповідачем за первісним
позовом від позивача за первісним
позовом, є підтвердженням того факту,
що відповідачем за первісним позовом в
усній або іншій формі дійсно була
направлена заявка на проведення
відповідних робіт або послуг.

Після отримання заявки позивач за
первісним позовом за свій рахунок і на
свій ризик здійснює роботи (дії) з
пошуку інформації, затребуваної
відповідачем за первісним позовом,
виробляє маркетинг з метою перевірки
та актуальності інформації,
організовує попередні переговори та
консультації (п. 2.2 договору).

Відповідно до п. 2.3 договору, у разі
зацікавленості відповідача за
первісним позовом в наданні
інформації, відібраної в результаті
проведених позивачем за первісним
позовом маркетингових робіт, останній
передає відповідачу за первісним
позовом цю інформацію. Сторони
підтверджують передачу такої
інформації, шляхом складання акта про
надані маркетингових та інформаційних
послугах, в якому зазначаються
відомості про місцезнаходження
продукції та контактну інформацію про
третіх осіб, в яких зацікавлений
відповідач за первісним позовом.

Після отримання від позивача за
первісним позовом інформації про
місцезнаходження та контактних даних
про третіх осіб, відповідач за
первісним позовом самостійно
проводить переговори, огляд продукції
і здійснює інші дії у взаєминах з
такими особами в достатньому обсязі
для прийняття рішень про здійснення
угоди (п. 2.4 договору).

В п. 2.5 договору закріплено, що у разі
фактичного здійснення господарської
операції з контрагентами, інформація
про яких була отримана за участю
позивача за первісним позовом, у
відповідача за первісним позовом
виникають зобов'язання з виплати
винагороди на користь позивача за
первісним позовом. Розмір винагороди і
терміни виплати визначаються цим
договором, якщо між сторонами не
підписані додаткові угоди, що мають
пріоритетне значення.

В розділі 3 договору сторони визначили
умови та порядок розрахунків між
сторонами, так в п. 3.1 закріплено, що
якщо інше не передбачено додатковими
угодами між сторонами цього договору,
зобов'язання відповідача за первісним
позовом з виплати позивачу за
первісним позовом винагороди
виникають при фактичному здійсненні
фінансово-господарських операцій у
відносинах з третіми особами,
інформація про яких була отримана
відповідача за первісним позовом за
участю позивача за первісним позовом.

Строки виплати винагороди наступають
одночасно із здійсненням першої події
при проведенні
фінансово-господарської операції, які
обумовлюють для позивача за первісним
позовом право на винагороду, а у
відповідача за первісним позовом
зобов'язань по його виплаті (п. 3.2
договору).

Відповідно до п. 3.3 договору, відповідач
за первісним позовом зобов'язаний
виплатити винагороду позивачу за
первісним позовом не пізніше 270
банківських днів з дня виникнення
такого зобов'язання з правом
дострокового погашення. Форма оплати -
шляхом перерахування грошових коштів
на поточний рахунок позивача за
первісним позовом.

Згідно з п. 4.2 договору, термін настання
у відповідача за первісним позовом
зобов'язань з виплати винагороди
позивачу за первісним позовом настає
при виникненні господарських відносин
з контрагентами і не обмежується
сторонами. Тобто, коли б вони не
настали, в межах строку дії договору.

Сторони встановили строк дії договору
до 31.12.12 р. (п. 11.1 договору).

В п. 8.1 договору зазначено, що уточнення,
зміни, додаткова інформація до цього
договору оформляється у вигляді
додатків до договору з посиланням на
його номер, назву та дату укладення.

З матеріалів справи вбачається, що 13.01.12
р., в підтвердження виконання позивачем
за первісним позовом договірних
зобов'язань, сторони склали акт
приймання-передачі маркетингових
послуг (а.с. 14), в якому зазначено, що
маркетингові та консультаційні
послуги відповідають вимогам договору
№ 386/11 від 10.01.12 р. та виконані в строк.
Зазначення в акті про укладення
договору купівлі-продажу колінчатих
валів та про винагороду позивача за
первісним позовом, яка складала 18282,50
Євро в гривневому еквіваленті за
курсом НБУ на день фактичного
перерахування, свідчить про здійснення
відповідачем за первісним позовом
господарської операції за
результатами наданих позивачем за
первісним позовом послуг.
Вищезазначений акт був підписаний
уповноваженими представниками сторін
без жодних зауважень та скріплений
печаткою відповідача за первісним
позовом.

18.02.14 р. відповідач за первісним позовом
перерахував на рахунок позивача за
первісним позовом грошові кошти в сумі
2640,35 грн., що еквівалентно 222,93 Євро, у
якості оплати за маркетингові послуги
за договором № 386/11 від 10.01.12 р., що
підтверджується копією банківської
виписки (а.с. 30).

Як вже було зазначено, 26.03.14 р.
відповідач за первісним позовом (ПрАТ
"Науково-дослідний інститут
"Техностандарт") звернувся до
господарського суду Харківської
області із зустрічним позовом, в якому
просить визнати недійсним договір про
надання маркетингових та
консультаційних послуг № 386/11 від 10.01.12
р., укладений між сторонами.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, суд виходить з
наступного.

Відповідно до ст. 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво-
чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Статтею 203 ЦК України передбачено
загальні вимоги, додержання яких є для
чинності правочину, зокрема, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно із частиною 1 ст.216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. Нікчемний
правочин є недійсним в силу закону, а
тому також не створює інших наслідків,
крім тих, що пов'язані із його
недійсністю.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

В п. 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від 29
травня 2013 року "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними" роз'яснено, що
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

За загальним правилом, невиконання чи
неналежне виконання правочину не тягне
за собою правових наслідків у вигляді
визнання правочину недійсним. У такому
разі, заінтересована сторона має право
вимагати розірвання договору або
застосування інших передбачених
законом наслідків, а не визнання
правочину недійсним (п. 2.2
вищезазначеної постанови).

Позивач за зустрічним позовом, в
обґрунтування своїх вимог зазначає, що
відповідачем за зустрічним позовом
(ФОП ОСОБА_1) не докладено жодних зусиль
для виконання умов договору, не
проведено маркетингових досліджень, не
знайдено продавців, необхідних для
виконання відповідачем за зустрічним
позовом своєї частини зобов'язань за
договором. Отже, на думку позивача за
зустрічним позовом, укладення договору
з боку відповідача за зустрічним
позовом не було спрямоване на реальне
настання правових наслідків, а відтак,
договір підлягає визнанню недійсним на
підставі ст. 215 ЦК України.

Тобто, позивач за зустрічним позовом
посилається саме на невиконання чи
неналежне виконання відповідачем за
зустрічним позовом умов договору № 386/11
від 10.01.12 р., що, як зазначено у постанові
Пленуму Вищого господарського суду
України № 11 від 29 травня 2013 року, не
може бути підставою для визнання
правочину недійсним.

Суд також зазначає, що часткова оплата
позивачем за зустрічним позовом послуг
наданих відповідачем за зустрічним
позовом свідчить про схвалення
договору з боку ПрАТ "Науково-дослідний
інститут "Техностандарт".

Крім того, суд враховує попередній
досвід співпраці сторін, в тому числі
укладенні договори № 25/12-11 від 25.12.11 р.
та № 12/06-12 від 12.06.12 р. (а.с. 80-83), які є
ідентичними за змістом з спірним
договором, та зобов'язання по яким були
виконані сторонами в повному обсязі
без жодних зауважень з боку позивача за
зустрічним позовом.

За таких підстав, вимоги позивача за
зустрічним позовом є позбавленими
фактичного та правового обґрунтування,
такими, що не відповідають як
матеріалам справи, так і нормам чинного
законодавства, у зв'язку з ненаданням
доказів в підтвердження обставин,
викладених у зустрічному позові, що
порушує умови ст. 33 ГПК України, згідно
якої, кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підстави своїх вимог і заперечень та
подати відповідні докази.

Щодо первісного позову про стягнення з
Приватного акціонерного товариства
НДІ "Техностандарт" заборгованості за
договором про надання маркетингових та
консультаційних послуг № 386/11 від 10.01.12
р. в сумі 269587,93 грн., 36890,87 грн. пені та 3%
річних в сумі 18024,20 грн., суд зазначає
наступне.

Як вже було зазначено, на виконання
умов спірного договору, 13.01.12 р. сторони
склали акт приймання-передачі
маркетингових послуг (а.с. 14), в якому
зазначено, що маркетингові та
консультаційні послуги відповідають
вимогам договору № 386/11 від 10.01.12 р. та
виконані позивачем за первісним
позовом в строк. Винагорода позивача за
первісним позовом склала 18282,50 Євро в
гривневому еквіваленті за курсом НБУ
на день фактичного перерахування.

Сторони домовились, що строки виплати
винагороди наступають одночасно із
здійсненням першої події при
проведенні фінансово-господарської
операції, які обумовлюють для позивача
за первісним позовом право на
винагороду, а у відповідача за
первісним позовом зобов'язань по його
виплаті (п. 3.2 договору). Відповідач за
первісним позовом зобов'язався
виплатити винагороду позивачу за
первісним позовом не пізніше 270
банківських днів з дня виникнення
такого зобов'язання з правом
дострокового погашення (п. 3.3 договору).

В зазначеному акті приймання-передачі
послуг від 13.01.12 р. йдеться, зокрема, про
укладення договору купівлі-продажу
заготівок колінчатого валу. Суд
враховує той факт, що сторони
відступили від передбаченої п. 2.3
договору форми акту приймання-передачі
послуг. В той же час, вищезазначений акт
був підписаний уповноваженими
представниками сторін без жодних
зауважень та скріплений печаткою
відповідача за первісним позовом, що не
позбавляє його доказової сили.

Відповідно до ст. 204 ЦК України,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Суд зазначає, що оскільки, на момент
розгляду справи, недійсність акту
приймання-передачі послуг від 13.01.12 р.
судом не встановлена, він є чинним.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що між сторонами вже
неодноразово укладались договори про
надання маркетингових та
консультаційних послуг ідентичні
спірному договору (№ 25/12-11 від 25.12.11 р. та
№ 12/06-12 від 12.06.12 р.), за результатами
виконання яких складались акти
приймання-передачі послуг (а.с. 84). Форми
цих актів також ідентичні формі
спірного акту приймання-передачі
послуг від 13.01.12 р. та не відповідають
умовам зазначених договорів. В той же
час, відповідач за первісним позовом
здійснив оплату за цими актами в
повному обсязі, що підтверджується
банківськими виписками, наданими
позивачем за первісним позовом (а.с.
85-87).

Враховуючи викладене, посилання
відповідача за первісним позовом на
дефект форми та дефект змісту спірного
акту приймання-передачі послуг, судом
не приймаються та не можуть бути
підставою невиконання його зобов'язань
за спірним договором, оскільки
відповідно до п.8 ст.9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", відповідальність
за невідповідність відображених в
первинних документах даних несуть
особи, які склали та підписали ці
документи.

Отже, сторони, підписавши акт
приймання-передачі послуг від 13.01.12 р.
та скріпивши його печаткою відповідача
за первісним позовом, підтвердили факт
укладення договору купівлі-продажу
заготівок колінчатого валу, станом на
13.01.12 р.

Таким чином, враховуючи відсутність в
матеріалах справи інших договорів
купівлі-продажу заготівок колінчатого
валу, укладених відповідачем за
первісним позовом з третіми особами,
суд визнає дату складання спірного
акту приймання-передачі послуг, тобто
13.01.12 р., - моментом виникнення
господарських відносин відповідача за
первісним позовом з контрагентами та
початком перебігу строку виплати
винагороди зазначеного в п. 3.3 договору.

Частиною 1 статті 530 ЦК України
передбачено, якщо у зобов`язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 525 ЦК України встановлює, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Якщо договором передбачено надання
послуг за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою
статті 533 ЦК України грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом. Зазначена
норма кореспондується з положеннями
частини другої статті 198 ГК України.

Станом на момент розгляду справи,
відповідач заборгованість в сумі 269587,93
грн., що еквівалентно 18059,57 Євро за
курсом НБУ на 28.03.14 р. (дата подання
заяви про збільшення позовних вимог),
не сплатив та не надав суду жодних
доказів, які б спростовували суму
заявленого боргу чи підтверджували б
оплату заборгованості.

Отже, враховуючи приписи п. 3.3 договору,
відповідач визнається судом таким, що з
26.01.13 р. прострочив виконання
зобов'язання з оплати наданих
позивачем за первісним позовом послуг,
за договором № 386/11 від 10.01.12 р.

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Враховуючи викладене, а також те, що
відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК
України, зобов'язання повинні
виконуватись належним чином і у
встановлений строк відповідно до умов
і порядку укладеного між сторонами
договору та згідно з вимогами закону,
суд визнає вимогу позивача щодо
стягнення з відповідача 269587,93 грн.
заборгованості, належно обґрунтованою,
доведеною матеріалами справи та такою,
що підлягає задоволенню.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Пунктом 7.2 договору № 386/11 від 10.01.12 р.
встановлено, що за прострочення
виплати винагороди відповідач за
первісним позовом повинен сплатити на
користь позивача за первісним позовом
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ від простроченої суми за
кожний день прострочки.

Частиною 6 статті 232 Господарського
кодексу України встановлено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Отже, позивач за первісним позовом мав
законне право нараховувати пеню лише
протягом шести місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано, тобто
з 26.01.13 р.

Враховуючи викладене, перевіривши
нарахування пені позивачем, суд визнає
вимогу про стягнення з відповідача
пені такою, що підлягає частковому
задоволенню в сумі 19816,56 грн.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи викладене, перевіривши
розрахунок позивача, суд визнає вимогу
про стягнення з відповідача 3% річних
такою, що підлягає частковому
задоволенню в сумі 9461,43 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином, витрати по сплаті судового збору
за подання первісного позову
покладаються на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Витрати по сплаті
судового збору понесені ПрАТ НДІ
"Техностандарт" за подання зустрічного
позову, у зв'язку з відмовою у
зустрічному позові, відшкодуванню не
підлягають.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного
товариства "Науково-дослідний інститут
"Техностандарт" (61002, м. Харків, вул.
Дарвіна, 37, кв. 1, ) на
користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, реєстраційний номер
НОМЕР_1) заборгованість в сумі 269587,93
грн., 19816,56 грн. пені, 3% річних в сумі 9461,43
грн. та витрати по сплаті судового
збору в сумі 5977,31 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
первісного позову - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
відмовити в повному обсязі.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його прийняття, оформленого відповідно
до вимог ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 15.05.2014 р.

Суддя Т.В. Інте