ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2014 р.
Справа № 920/330/13-г

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Білоусова Я.О., суддя

Хачатрян В.С., суддя Шевель О.В.

при секретарі Коваль А.В.

за участю представників сторін:

позивача - Шевцова П.В. (довіреність
№15-17560 від 23.12.2013р.),

відповідача - Дикого Я.П. (довіреність
1053 від 27.05.2013р.),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх. №875 С/2-7)
на рішення господарського суду
Сумської області від 13.03.14р. у справі №
920/330/13-г

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Сумихімпром", м.Суми,

до Публічного акціонерного товариства
«Всеукраїнський Акціонерний Банк»,
м.Київ,

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської
області від 13.03.2014р. (суддя
Миропольський С.О.) відмовлено у
задоволенні позову про визнання
недійсним кредитного договору №283 від
20.06.2008р., укладеного між сторонами.

Позивач з рішенням місцевого
господарського суду не погодився та
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Скарга обґрунтована тим, що дії ПАТ
«Всеукраїнський Акціонерний Банк»
щодо зміни розміру відсоткової ставки
не відповідають діючому законодавству,
оскільки банк, усвідомлюючи, що
позичальник під загрозою необхідності
повернути всю суму кредиту у випадку
відмови від підписання додаткової
угоди про збільшення відсоткової
ставки, в будь-якому випадку погодиться
на таке збільшення, неодноразово
допускав зловживання встановленим
кредитним договором правом ініціювати
зміну розміру відсоткової ставки без
зазначення будь-яких причин.

Також посилається на інші обставини,
викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримав вимоги
апеляційної скарги та просив рішення
суду першої інстанції скасувати та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні та у відзиві на апеляційну
скаргу (вх. №3635 від 08.05.2014р.) проти
апеляційної скарги заперечував та
просив рішення суду першої інстанції
залишити без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення, посилаючись, зокрема,
на те, що підписуючи оспорюваний
кредитний договір між сторонами було
досягнуто згоди щодо всіх істотних
умов договору, тому суд дійшов висновку
про відсутність правових підстав для
визнання кредитного договору
недійсним.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні докази по
справі, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила.

В лютому 2013р. ПАТ "Сумихімпром"
звернулось до господарського суду
Сумської області з позовом до ПАТ
«Всеукраїнський Акціонерний Банк» про
визнання недійсним кредитного
договору № 283 від 20.06.2008 року,
укладеного між сторонами у справі.

Позов обґрунтовано тим, що 20.06.2008р. між
ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,
кредитодавцем, та ВАТ "Сумихімпром",
позичальником, укладено кредитний
договір №283, відповідно до якого
кредитодавець надає позичальнику у
тимчасове користування на умовах
забезпеченості, повернення,
строковості, платності та цільового
характеру використання грошові кошти,
на умовах, визначених цим договором та
додатковими угодами до нього, що
складають невід'ємну частину договору.

Відповідно до п.1.1.1. договору кредит
надається у формі поновлювальної
кредитної лінії з максимальним лімітом
в сумі 23 000 000,00 грн.

Відповідно до п.1.1.2. договору термін
остаточного повернення кредиту 19.09.2008
року включно.

Відповідно до п.1.1.3. договору процентна
ставка за користування кредитом 23
проценти річних.

Відповідно до п.1.2. договору кредит
надається позичальнику на наступні
цілі: фінансування поточної
діяльності.

Відповідно до п.3.3.7. договору
позичальник зобов'язаний суворо
дотримуватись положень цього договору.

В подальшому до кредитного договору
№283 від 20.06.2008р. між сторонами було
укладено декілька додаткових угод,
якими за домовленістю сторін
неодноразово змінювались процентні
ставки за користування кредитом та
термін повернення кредиту.

Як зазначає позивач, даний кредитний
договір не відповідає вимогам чинного
законодавства, оскільки суперечить
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань", ст. 53 Закону України "Про
банки та банківську діяльність",
Постанові НБУ № 168 від 10.05.2007 року,
моральним засадам суспільства.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач у відзиві на позовну заяву
(вх. №3741 від 18.03.13р.) проти позову
заперечував та просив відмовити у
задоволенні позову, посилаючись на те,
що позивач просить суд визнати
недійсним кредитний договір не
повертаючи при цьому отримані ним у
банку кредитні кошти за оскаржуваним
ним кредитним договором, а враховуючи
факт, що ПАТ «ВіЕйБіБанк» неодноразово
звертався до господарського суду з
позовними заявами щодо стягнення
заборгованості за цим кредитним
договором і всі суди першої,
апеляційної та касаційної інстанцій
прийняли рішення на користь банку-
подання вказаним боржником цього
позову про визнання недійсним
кредитного договору є наміром уникнути
будь-якої майнової відповідальності за
невиконання ним своїх кредитних
зобов'язань перед банківською
установою.

13.03.2014р. господарським судом Сумської
області прийнято оскаржуване рішення,
яким у задоволенні позову про визнання
недійсним кредитного договору №283 від
20.06.2008р., укладеного між сторонами,
відмовлено.

Колегія суддів дослідивши матеріали
справи, перевіривши доводи апеляційної
скарги, правильність застосування
місцевим господарським судом норм
процесуального та матеріального права
приходить до висновку про відмову у
задоволенні апеляційної скарги
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначені загальні підстави
недійсності правочину, а саме: 1) зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; 3)
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; 4) правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
5) правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Відповідно до ч.2 ст.345 Господарського
кодексу України кредитні відносини
здійснюються на підставі кредитного
договору, що укладається між
кредитором і позичальником у письмовій
формі. У кредитному договорі
передбачена мета, сума і строк кредиту,
умови і порядок його видачі та
погашення, види забезпечення
зобов'язань позичальника, відсоткові
ставки, порядок плати за кредит,
обов'язки, права і відповідальність
сторін щодо видачі та погашення
кредиту.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу
України відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст.1048 Цивільного
кодексу України позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

Як вже зазначалось, відповідно до п.1.1.3.
договору процентна ставка за
користування кредитом складає 23
проценти річних.

Відповідно до п.3.1.2. договору
кредитодавець зобов'язаний завчасно
повідомляти позичальника про намір
змінити розмір процентної ставки за
користування кредитом.

Відповідно до п.3.3.5. договору
позичальник зобов'язаний сплачувати
кредитодавцю проценти та комісії на
умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п.3.4.3. договору
позичальник має право звернутися до
кредитодавця з клопотанням про зміну
розміру процентної ставки у зв'язку зі
зміною вартості кредитних ресурсів на
ринку позичкового капіталу.

Однак, в матеріалах справи відсутні
докази того, що позивач у встановленому
законом порядку подавав будь-які
заперечення щодо змісту спірного
договору, та відповідно, щодо
додаткових угод до нього, як до, так і
після їх підписання.

Крім того, враховуючи те, що позивач
підписав оспорюваний кредитний
договір, а також додаткові угоди до
нього, отримав кредит, тим самим він
погодився і з усіма умовами договору.

З огляду на наведене, колегія суддів
приходить до висновку про те, що судом
першої інстанції обґрунтовано
відмовлено позивачеві у задоволенні
його позовних вимог, як таких, що не
підтверджені належними доказами, які б
об'єктивно і у визначеному законом
порядку підтвердили його позицію, а
відтак, апеляційна скарга є
необґрунтованою і не може бути
підставою для скасування
оскаржуваного рішення по даній справі.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та
іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга є необґрунтованою і не може бути
підставою для скасування
оскаржуваного рішення по даній справі,
тому рішення господарського суду
Сумської області від 13.03.14р. у справі №
920/330/13-г слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 91, 99, 101, 102, п.1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Сумихімпром"
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської
області від 13.03.14р. у справі № 920/330/13-г
залишити без змін.

Повний текст постанови складено
13.05.2014р.

Головуючий суддя
Білоусова Я.О.

Суддя
Хачатрян В.С.

Суддя
Шевель О.В.