ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" травня 2014 р.
Справа № Б-50/211-10

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Шевель О. В., суддя Бородіна Л.І. ,
суддя Лакіза В.В.

при секретарі Фільшиній Н.І.

за участю представників:

кредитора - «Райффайзен Банк Аваль» -
Марченко О.П. (довіреність №1054/13-Н від
24.05.13)

інших учасників процесу - не з'явилися,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні
Харківського апеляційного
господарського суду апеляційну
скаргу ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" (вх.
№1071 Х/2) на ухвалу господарського суду
Харківської області від 09.04.14 у справі
№ Б-50/211-10

за заявою Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 09.04.14 (суддя
Кононова О.В.), т.4, а.с.65 - 68, припинено
провадження у справі № Б-50/211-10 про
визнання банкрутом фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1). Скасовано мораторій на
задоволення вимог кредиторів, введений
ухвалою господарського суду
Харківської області від 15.11.10 у справі
№Б-50/211-10.

Кредитор - ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" -
із ухвалою не погодився, подав
апеляційну скаргу (із подальшими
письмовими поясненнями від 29.04.14), в
якій, посилаючись на відсутність
процесуальних підстав для припинення
провадження у справі, просить
оскаржувану ухвалу скасувати.
Присутній в судовому засіданні
представник апелянта, ПАТ "Райффайзен
Банк Аваль", підтримав вимоги
апеляційної скарги.

Інші учасники процесу, повідомлені
належним чином про час та місце
судового засідання, не направили своїх
представників для участі в судовому
засіданні та не повідомили суд про
причини їх неявки.

За таких обставин колегія суддів
вважає за можливе розглядати
апеляційну скаргу за відсутності
представників учасників процесу в
даній справі.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши представника апелянта в
судовому засіданні, проаналізувавши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, а також повноту встановлення
обставин справи та відповідність їх
наданим доказам, та повторно
розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК
України на підставі наявних у справі
доказів, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

Боржник - ОСОБА_3, зареєстрована як
фізична особа - підприємець виконавчим
комітетом Харківської міської ради
27.06.06 (номер запису про державну
реєстрацію 0063253), місце проживання
АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом
про державну реєстрацію фізичної особи
підприємця серія НОМЕР_2, витягом з
Єдиного державного реєстру юридичних
та фізичних осіб - підприємців.

В листопаді 2010 року ФОП ОСОБА_3
звернулась до суду в порядку ст. ст. 47-49
Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" (далі-Закон) з
заявою про порушення справи про
банкрутство у відношенні неї на тій
підставі, що в результаті здійснення
нею підприємницької діяльності
утворилася заборгованість перед
кредиторами, які звернулися до неї з
вимогами, проте погасити
заборгованість вона не має можливості.

Підставою для звернення боржника до
господарського суду з заявою про
порушення справи про банкрутство стало
те, що загальний розмір безспірної
заборгованості боржника, що пов`язана з
його підприємницькою діяльністю
становить 305798 грн.

В обґрунтування наявності вказаної
заборгованості заявник вказував, що
вона має заборгованість перед ФОП
ОСОБА_7 в сумі 278330 грн., яка
підтверджується рішенням
господарського суду Харківської
області від 20.09.10 у справі №07/210-10. Крім
того, рішенням господарського суду
Харківської області від 13.10.10 у справі
№05/213-10 стягнуто з боржника на користь
ФОП ОСОБА_8 27468,00 коп. Таким чином,
загальний розмір кредиторської
заборгованості, пов'язаної з
підприємницькою діяльністю боржника
на час звернення до суду із відповідною
заявою складав 305798,00 грн.

Окрім того, боржник зазначив, що має
заборгованість, яка не пов'язана із
здійсненням ним підприємницької
діяльності, а саме: по кредитному
договору № 014/1277/74/97816 від 06.03.2008 року
перед "Райффайзен банк Аваль",
заборгованість за договором складає
206381,18 доларів США, згідно довідки від
04.08.2010 року, по кредитному договору №
94Ф-ІК-400 від 25.04.2008 року перед ПАТ "ВТБ
Банк", заборгованість складає 499 371,8
доларів США, згідно довідки №2479/400-08-2
від 03.08.2010 року, по кредитному договору
№ 700006381 від 29.04.2008 року перед ЗАТ "Альфа
банк", заборгованість за кредитним
договором складає 43685,11 доларів США.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 15.11.10 порушено
провадження у справі про банкрутство
СПДФО ОСОБА_3 за заявою СПДФО ОСОБА_3

Постановою суду від 21.12.10 СПДФО ОСОБА_3
визнано банкрутом, відкрито
ліквідаційну процедуру та призначено
ліквідатором арбітражного керуючого
Ніколенко М.О., якого було зобов'язано
відповідно до ст.ст. 47-49 Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
(в редакції 1992 року, далі - Закон)
виконати дії передбачені вказаною
статтею, завершити ліквідаційну
процедуру та надати суду відповідні
документи.

В судовому засіданні 18.04.13 усунуто
арбітражного керуючого Ніколенко В.Г.
від виконання покладених на нього
обов'язків та призначено ліквідатором
банкрута арбітражного керуючого
Татіщева О.Є.

Як встановлено місцевим господарським
судом, підтверджується матеріалами
справи та не заперечується учасниками
процесу, боржником не було надано до
суду постанов про відкриття
виконавчого провадження щодо вказаних
в заяві сум заборгованостей.

З огляду на дану обставину та з
урахуванням положень Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
місцевим господарським судом зроблено
висновок про те, що процедура
банкрутства випливає з виконавчого
провадження, і оскільки без порушеного
щодо боржника виконавчого провадження
відсутні ознаки неплатоспроможності
боржника або загрози його
неплатоспроможності (тому що строк
невиконання грошових зобов'язань перед
кредиторами встановити неможливо) -
провадження у справі припинено на
підставі п.1-1 ст.80 ГПК України.

Апелянт заперечує проти вказаного
висновку, зазначаючи, що у разі подання
самим боржником заяви про визнання
боржника банкрутом чинним
законодавством не вимагається
обов'язкового надання виконавчих
документів на підтвердження
безспірності вимог кредиторів.

Стосовно даного твердження заявника
апеляційної скарги колегія суддів
зазначає наступне.

В силу п. 1-1 прикінцевих положень Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" (далі - Закон) в
редакції Закону від 22.12.11 №4212-VІ, який
набрав чинності 19.01.13, положення цього
Закону застосовуються господарськими
судами під час розгляду справ про
банкрутство, провадження в який
порушено після набрання чинності цим
Законом, тому, враховуючи, що в даній
справі провадження порушено 15.11.10,
справу має бути розглянуто із
застосуванням положень Закону в
редакції, що була чинною на вказану
дату.

Відповідно до змісту норм зазначеного
Закону, заява про порушення справи про
банкрутство громадянина-підприємця
подається на загальних підставах,
встановлених статтями 6, 7 Закону, з
урахуванням особливостей,
передбачених ст. 47 вказаного Закону.

Положеннями ч. 2 ст. 47 Закону визначено,
що заява про порушення справи про
банкрутство громадянина - підприємця
може бути подана в господарський суд
самим боржником або його кредиторами.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону, ознаками
неплатоспроможності боржника є: а)
грошові вимоги, які повинні складати 300
мінімальних розмірів заробітної плати;
б) вимоги мають бути безспірними; в)
такі вимоги повинні бути не задоволені
боржником протягом трьох місяців після
встановленого для їх погашення строку.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 7 Закону
заява про порушення справи про
банкрутство, яка подана кредитором або
боржником, повинна містити разом з
іншим виклад обставин, які
підтверджують неплатоспроможність
боржника; частина 3 цієї статті вимагає
подання до заяви боржника документів,
що свідчать про неплатоспроможність
боржника.

У відповідності до частини 5 статті 7
Закону боржник зобов'язаний у місячний
строк звернутися до господарського
суду з заявою про порушення справи про
банкрутство у разі виникнення
зазначених у цієї частині Закону
обставин, зокрема, якщо задоволення
вимог одного кредитора або кількох
кредиторів приведе до неможливості
виконання грошових зобов'язань
боржника в повному обсязі перед іншими
кредиторами. Боржник за невиконанням
вимог цієї частини несе
відповідальність згідно із законом.

Таким чином, звертаючись до суду з
відповідною заявою, боржник повинен
надати докази в підтвердження його
неплатоспроможності (ч. 3 ст. 6 Закону )
або загрози еплатоспроможності (ч. 5 ст.
7 Закону ).

Колегія суддів зазначає, що,
застосовуючи зазначені положення
Закону, слід керуватись системним
аналізом норм цього закону, зокрема
положень ч. 3 ст. 6, якими дано визначення
грошовим вимогам кредитора. Такими є
вимоги кредиторів, які повинні
складати трьохсот мінімальних
розмірів заробітної плати, які повинні
бути визнані боржником, інші вимоги
кредиторів підтверджені виконавчими
документами та розрахунковими
документами, за якими за якими
відповідно до законодавства
здійснюється списання коштів з
рахунків боржника.

Отже, із системного аналізу
вищенаведених правових норм
вбачається, що громадянин-підприємець
у своїй заяві до господарського суду
про порушення відносно нього
провадження у справі про банкрутство
повинен навести обставини
неспроможності боржника виконати
підтверджені у встановленому порядку
документами безспірні грошові вимоги
кредитора (кредиторів), пов'язані із
здійсненням ним підприємницької
діяльності, а також - обставини щодо
того, що задоволення вимог одного
кредитора або кількох кредиторів
приведе до неможливості виконання
грошових зобов'язань боржника в
повному обсязі перед іншими
кредиторами, і довести ці обставини
належними документами.

В той час як господарський суд
зобов'язаний при визнанні боржника
банкрутом встановити його
неспроможність виконати при
здійсненні підприємницької діяльності
підтверджені розрахунковими або
виконавчими документами вимоги
кредиторів через недостатність майна,
а також встановити факт наявності
вимог кредитора (кредиторів), які
заявлені у встановленому порядку до
боржника, та того, що задоволення вимог
одного кредитора або кількох
кредиторів приведе до неможливості
виконання грошових зобов'язань
боржника в повному обсязі перед іншими
кредиторами.

За Законом факт безспірності вимог
кредиторів виникає з моменту, коли
грошові вимоги кредитора
підтверджуються документами
(виконавчими або іншими
розрахунковими, на підставі яких
здійснюється списання коштів).

Факт заборгованості боржника перед
кредитором має бути підтверджений
відповідними доказами. Відповідно до
положень Закону у справі про
банкрутство судом встановлюється
грошові вимоги кредиторів та лише
дійсні вимоги, що відповідають чинному
законодавству.

Колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
вважає, що вказані докази повинні
надаватися заявником на момент
порушення судом справи про банкрутство
за процедурою, яка передбачена ст.ст.
47-49 Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", можливість
витребування судом вказаних
документів після порушення
провадження у справі про банкрутство,
на відміну від позовного провадження,
спеціальним Законом "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" не
передбачена.

Відповідно до абз. 8 ст. 1 Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
безспірні вимоги кредиторів - вимоги
кредиторів, визнані боржником, інші
вимоги кредиторів, підтверджені
виконавчими документами чи
розрахунковими документами, за якими
відповідно до законодавства
здійснюється списання коштів з
рахунків боржника.

Саме з цього моменту грошові вимоги
переходять в категорію безспірних.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.09 №15 у п.27 роз'яснено, що
безспірність вимог кредиторів
підтверджується виконавчими
документами та платіжними вимогами, за
якими здійснюється списання коштів з
рахунків боржника.

Враховуючи те, що списання коштів з
рахунків боржника в безспірному
порядку здійснюється державною
виконавчою службою, то порушення
провадження у справі про банкрутство
можливо лише після відкриття останньою
виконавчого провадження.

Відповідно, і встановлений Законом
трьохмісячний строк починає свій
відлік після пред'явлення виконавчих
документів до виконання до державної
виконавчої служби та відкриття
виконавчого провадження.

Отже, без порушеного щодо боржника
виконавчого провадження відсутні
ознаки неплатоспроможності боржника
або загрози його неплатоспроможності,
оскільки неможливо встановити строк
невиконання грошових зобов'язань перед
кредиторами.

Вищевказаний висновок відповідає
правовій позиції судів касаційної
інстанції, висловленій, зокрема, у
постанові Вищого господарського суду
України від 08.06.11 та у постанові
Верховного Суду України від 26.12.11 у
справі №16/87/09-21/134/09.

Однак на момент подачі заяви до суду
боржником не надано належних доказів,
які підтверджують безспірність
вищевказаних вимог кредиторів та
неплатоспроможність боржника,
оскільки відсутні належні докази
пред'явлення кредиторами виконавчих
документів до органів виконавчої
служби, з огляду на те, що списання
коштів з рахунків боржника у
безспірному порядку здійснюється
державною виконавчою службою. А саме,
як вбачається з матеріалів справи та не
заперечується апелянтом - документи,
додані боржником до заяви про
порушення справи про банкрутство (а
саме, судові рішення, що не були
звернені до виконання) не є виконавчими
документами в розумінні ст. 3 Закону
України «Про виконавче провадження».

Таким чином, боржником в порушення
вимог ст. 33 Господарського кодексу
України не була доведена така
обставина як безспірність грошових
вимог та неспроможність боржника
виконати свої зобов'язання перед
кредиторами, наявність якої
обов'язкова для порушення провадження
у справі про банкрутство.

Враховуючи вищевикладене, посилання
апелянта на те, що для оцінки вимог як
безспірних достатньо лише визнання їх
самим боржником, колегія суддів вважає
такими, що зроблені при довільному
тлумаченні змісту чинного
законодавства, не спростовують
висновків місцевого господарського
суду (зокрема - про обов'язковість
дотримання при зверненні із заявою про
порушення справи про банкрутство
загальних умов, визначених нормами ч. 3
ст. 6 Закону з урахуванням абз. 8 ст. 1
Закону про те, що безспірними
визнаються вимоги, підтверджені
виконавчими документами чи
розрахунковими документами, за якими
відповідно до законодавства
здійснюється списання коштів з
рахунків боржника) та не узгоджуються з
вищенаведеними приписами Закону і
правовою позицією судів касаційної
інстанції.

Зокрема, зі змісту наданої самим
апелянтом копії постанови Вищого
господарського суду України від 05.04.11 у
справі №Б-39/115-09 (т.4,а.с.105) вбачається,
що за умов відсутності належних
доказів неплатоспроможності боржника
відсутні підстави для порушення
провадження у справі про визнання
боржника банкрутом.

Щодо даної справи №Б-50/211-10, колегія
суддів апеляційної інстанції - з
підстав, наведених вище - вважає
обґрунтованим висновок місцевого
господарського суду про недоведеність
факту неплатоспроможності боржника, у
зв'язку з чим провадження у справі
припинено правомірно.

В апеляційній скарзі заявник
посилається на те, що оскаржувана
ухвала не узгоджується зі ст.40 Закону,
якою встановлено вичерпний перелік
підстав для припинення провадження у
справі про банкрутство.

Проте колегія суддів зазначає, що
місцевий господарський суд
обґрунтовано послався на пункт 36
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №15 "Про судову практику в
справах про банкрутство" від 18.12.09, яким
роз'яснено: "Законом не врегульовано
подальшого перебігу провадження у
справі у випадках, коли у встановленому
законодавством порядку виявлено
безпідставність вимог кредитора
(кредиторів), за заявою якого (яких) було
порушено справу про банкрутство
боржника, або коли порушено
провадження у справі про банкрутство
підприємств, стосовно яких діє
законодавча заборона порушувати
справи про банкрутство. У таких
випадках судам слід припиняти
провадження у справі на підставі
пункту 7 частини першої статті 40 Закону
(за відсутності інших підстав для
такого припинення) та пункту 1-1 частини
першої статті 80 ГПК України (за
відсутністю предмету спору)".

В ході апеляційного провадження
апелянтом не наведено посилання на
жодні правові норми, які б
спростовували вищевказаний висновок
місцевого господарського суду, що
ґрунтується на нормах процесуального
законодавства та правовій позиції
Верховного Суду України.

Крім того, відповідно до п.11 ч.1 ст.83
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» у редакції
Закону №4212-VI від 22.12.11, господарський
суд припиняє провадження у справі, якщо
господарським судом не встановлені
ознаки неплатоспроможності боржника.

Незважаючи на те, що вказана норма не
може бути прямо застосована до спірних
правовідносин (оскільки, як уже
зазначалося, вони регулюються Законом
в редакції, що була чинною на момент
порушення провадження у справі) - з її
змісту вбачається, що у новій,
вдосконаленій редакції закону
фактично визнано правомірність такої
підстави для припинення провадження у
справі про банкрутство як
невстановлення ознак
неплатоспроможності боржника. Тому
колегія суддів при розгляді даної
справи додатково враховує зазначену
правову позицію законодавця.

У поясненнях до апеляційної скарги АТ
«Райффайзен Банк Аваль» також вказує
на те, що протягом трьох років
ліквідатор недобросовісно виконував
свої обов'язки. Зокрема, як було
зазначено представником апелянта в
судовому засіданні, кошти, отримані від
продажу заставленого майна боржника, є
недостатніми для погашення
заборгованості перед банком, оскільки
вказане майно було продане за ціною,
нижчою від ринкової вартості, причому
навіть ці кошти не були перераховані
банку, що призвело до порушення його
прав як кредитора.

Однак, на думку колегії суддів,
місцевий господарський суд
оскаржуваною ухвалою про припинення
провадження у справі про банкрутство
не лише не порушив прав та законних
інтересів кредиторів (у тому числі і
апелянта, АТ «Райффайзен Банк Аваль»)
але і створив можливість для захисту
ними своїх прав шляхом подання
відповідних позовів про визнання
недійсними угод купівлі-продажу майна,
здійснених ліквідатором боржника та, у
разі задоволення таких позовів,
застосування двосторонньої
реституції, повернення майна та його
подальшого продажу за прийнятною для
кредиторів ціною.

За таких обставин, колегія суддів
зазначає, що місцевим господарським
судом обґрунтовано, враховуючи
відсутність доказів, що належним чином
підтверджували б наявність ознак
неплатоспроможності боржника, у
відповідності до змісту норм Закону в
їх системному взаємозв'язку, на
підставі п.1-1.ст.80 ГПК України (з
урахуванням правової позиції
Верховного Суду України, викладеної у
Постанові Пленуму Верховного Суду
України №15 "Про судову практику в
справах про банкрутство" від 18.12.09)
припинено провадження у справі про
банкрутство.

Отже, здійснивши апеляційний перегляд
оскаржуваної ухвали, колегія суддів
вважає, що викладені в апеляційній
скарзі твердження зроблені при
довільному трактуванні обставин
справи та норм чинного законодавства,
аргументи заявника скарги ґрунтуються
на припущеннях, на їх підтвердження не
надано відповідно до статей 33, 36
Господарського процесуального кодексу
України доказів з посиланням на
конкретні норми матеріального та
процесуального права, які б
спростовували висновки місцевого
господарського суду.

Таким чином, колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, а оскаржувану
ухвалу слід залишити без змін.

З огляду на викладене, керуючись
статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103,
статтями 105, 106 Господарського
процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ "Райффайзен Банк
Аваль" залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду
Харківської області від 09.04.14 про
припинення провадження у справі №
Б-50/211-10 залишити без змін.

Повний текст постанови підписано 13.05.14.

Головуючий суддя
Шевель О. В.

Суддя
Бородіна Л.І.

Суддя
Лакіза В.В.