м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «МІРІАДА-ЦЕНТР І»
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Адвокатська
про визнання недійсним попереднього
Суддя
в присутності представників сторін:
від позивача - Горбаненко С.В.
довіреність б/н від 18.10.2013;
від відповідача - Сусловець Р.М.
Суть спору: Товариство з обмеженою
відповідальністю "Екторнет Україна VII"
звернулося до господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Адвокатська компанія "Юральянс" про
визнання недійсним попереднього
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
укладений між сторонами 12.09.2012
попередній договір купівлі-продажу
нерухомого майна від імені позивача
підписаний не уповноваженою належним
чином особою, в ньому не визначено всі
істотні умови у відповідності до вимог
ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу
України, а саме строк дії договору та в
порушення вимог ст. 120 Земельного
кодексу України і ст. 377 Цивільного
кодексу України не погоджено
обов'язкову істотну умову - кадастровий
номер земельної ділянки, право на яку
переходить у зв'язку з набуттям права
власності на об'єкти нерухомості.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 04.10.2013 порушено провадження у
01.11.2013 відповідач через відділ
діловодства суду подав відзив на
позовну заяву, в якому проти позовних
вимог заперечив в повному обсязі з
підстав того, що укладений між
сторонами попередній договір
вчинено з дотриманням всіх
передбачених чинним законодавством
умов, його зміст не суперечить актам
цивільного законодавства, попередній
договір укладено в письмовій формі та
посвідчений нотаріально і на виконання
умов даного договору відповідачем
здійснено передачу позивачу грошового
забезпечення, що свідчить про його
схвалення позивачем. Крім того,
відповідач вважає необґрунтованими
посилання позивача на відсутність у
представника, який укладав від імені
позивача попередній договір, належного
обсягу дієздатності, оскільки позивач
ніколи не повідомляв відповідача про
такі обставини і в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців не вказано жодних
відомостей про такі обмеження, а відтак
в силу приписів ст. 92 ЦК України
будь-які обмеження не мають юридичної
В судовому засіданні 04.11.2013 у
відповідності до вимог ч. 3 ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України оголошено перерву до 08.11.2013.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 18.11.2013 продовжено
процесуальний строк вирішення спору на
п'ятнадцять днів та відкладено розгляд
справи на 09.12.2013.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 09.12.2013 у зв'язку із
перебуванням судді Васильченко Т.В. на
на розгляд судді Босому В.П.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 09.12.2013, на підставі ст.ст. 65, 86
до провадження суддею Босим В.П. та
призначено до розгляду.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 16.12.2013 у зв'язку із
виходом судді Васильченко Т.В. з
на розгляд судді Васильченко Т.В.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 16.12.2013, на підставі ст.ст. 65, 86
до провадження суддею Васильченко Т.В.
та призначено до розгляду.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 17.02.2014 справу №
Босому В.П., у зв'язку з перебуванням
судді Васильченко Т.В. на лікарняному.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 17.02.2014, на підставі ст.ст. 65, 86
ГПК України, справу прийнято до
провадження суддею Босим В.П. та
призначено до розгляду.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 24.02.2014 справу
передано на розгляд судді Васильченко
Т.В. у зв'язку із виходом судді з
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 24.02.2014, на підставі ст.ст. 65, 86
ГПК України, справу прийнято до
провадження суддею Васильченко Т.В. та
призначено справу до розгляду на 11.03.2014.
В судових засіданнях 11.03.2014, 31.03.2014 та
11.04.2014 у відповідності до вимог ч. 3 ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України оголошувалися перерви.
При цьому, 19.03.2014 позивач через відділ
діловодства суду подав клопотання,
яким повідомив суд, що згідно рішення
загальних зборів учасників,
оформленого протоколом №7 від 22.10.2013
вирішено змінити назву Товариства з
обмеженою відповідальністю «Екторнет
Україна VII» на Товариство з обмеженою
відповідальністю «МІРІАДА-ЦЕНТР І».
Відповідно до п. 1.4 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" сама лише зміна
найменування юридичної особи не
означає її реорганізації, якщо при
організаційно-правова форма даної
особи. Зміна типу акціонерного
товариства з приватного на публічне не
є його реорганізацією (стаття 5 Закону
України "Про акціонерні товариства").
Водночас зміна найменування юридичної
особи тягне за собою необхідність у
державній реєстрації змін до
установчих документів, порядок
проведення якої викладено у статті 29
Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців". У разі коли така
зміна сталася у процесі вирішення
спору господарським судом, про неї
обов'язково зазначається в описовій
частині рішення (при цьому у
мотивувальній частині, за
необхідності, також зазначається нове
найменування учасника судового
процесу - наприклад, у разі задоволення
позову до нього) або в ухвалі, якою
закінчується розгляд справи.
Отже, належним найменуванням позивача
є Товариство з обмеженою
відповідальністю «МІРІАДА-ЦЕНТР І».
Представник позивача в судовому
засіданні 23.04.2014 позовні вимоги
підтримав в повному обсязі.
Представник відповідача в судовому
засіданні 23.04.2014 проти позовних вимог
В судовому засіданні 23.04.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, які приймали
участь під час розгляду справи,
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, та оцінивши докази,
які мають значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

12 вересня 2012 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю "Екторнет
Україна VII" (нова назва ТОВ
«МІРІАДА-ЦЕНТР І»), від імені якого діяв
ОСОБА_3 на підставі нотаріально
посвідченої довіреності від 07.09.2012 за
№3105, (продавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Адвокатська компанія "Юральянс" в
особі генерального директора Дідика
Сергія Євгеновича, що діяв на підставі
Статуту, (покупець) укладено попередній
договір щодо купівлі-продажу
нерухомого майна, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрований в реєстрі за № 3156,
відповідно до умов якого сторони
зобов'язалися у порядку, на умовах і в
строк, визначених попереднім договором
укласти договір купівлі-продажу
нерухомого майна - нежилих приміщень
торгівельного комплексу літ. А-4, А1-4,
А2-1, загальною площею 10728,80 кв. м, що
розташовані за адресою:
Дніпропетровська область, м.
Дніпропетровськ, проспект Кірова,
будинок 11.

В п. 1 договору визначено, що його
виконання буде відбуватися шляхом
реалізації двох етапів: підготовка та
придбання продавцем нерухомого майна,
укладення продавцем договору
купівлі-продажу та реєстрації права
власності в БТІ на ім'я продавця (1-й
етап) та підготовка до придбання
покупцем нерухомого майна та укладення
продавцем і покупцем договору
купівлі-продажу (2-й етап).

У пункті 2.1.4 попереднього договору
сторони визначили, що ціна об'єкту за
згодою сторін становить грошові кошти
у гривні з ПДВ у розмірі, що буде
відповідати 5120440,46 доларів США (за
середньозваженим курсом гривні до
долару США на міжбанківському
валютному ринку України,
опублікованому на сайті НБУ на дату, що
передує даті фактичної оплати).

За умовами п. 3 попереднього договору
договір купівлі-продажу буде укладений
сторонами не пізніше 20 листопада 2012
року і кожна із сторін зобов'язана
вчинити усі необхідні дії, спрямовані
на укладення договору купівлі-продажу
у встановлений строк.

Пунктом 4 спірного договору сторони
погодили, що істотними умовами
договору купівлі-продажу є умови,
зазначені в пунктах 4.1, 4.2, 4.3., 4.4 (та
підпунктах до них) цього попереднього
договору, визначення термінів,
зазначені в пункті 2 (та підпунктах до
нього) цього попереднього договору
(застосовувані терміни), а інші умови
договору купівлі-продажу можуть бути
погоджені сторонами при укладенні
договору купівлі-продажу. При цьому
недосягнення сторонами згоди щодо
інших умов договору купівлі-продажу не
звільняє сторони від обов'язку укласти
договір купівлі-продажу з істотними
умовами, зазначеними в п. 4.1, 4.2, 4.3, 4.4
попереднього договору, якими погоджено
предмет договору купівлі-продажу, ціну
об'єкта та умови платежів за попереднім
договором та договором
купівлі-продажу.

За умовами попереднього договору
покупець у строк 3 дні з дати підписання
цього попереднього договору, але не
пізніше 18 вересня 2012 року сплачує
продавцю забезпечувальний платіж у
сумі 1 614 880,00 грн., що станом на момент
укладення цього договору становить
200000,00 доларів США за середньозваженим
курсом гривні до долару США на
міжбанківському валютному ринку
України, опублікованому на сайті НБУ на
дату, що передує даті цього договору (п.
4.3).

Відповідно до п. 8.4 попередній договір є
чинним від дня його підписання
сторонами (їх повноважними
представниками) і нотаріального
посвідчення і діє до повного виконання
сторонами умов попереднього договору.

На виконання умов даного договору,
покупець перерахував на користь
продавця грошові кошти в сумі 1623020,00
грн., що підтверджується випискою з
банківського рахунку за 18.09.2012 та
платіжним дорученням № 56 від 18.09.2012,
копії яких залучені до матеріалів
справи та не заперечується позивачем.

Таким чином, попередній договір був
виконаний зі сторони відповідача в
обсязі та у строк, визначений п. 4.3
договору.

Відповідно до ст. 635 Цивільного
кодексу України попереднім є договір,
сторони якого зобов'язуються протягом
певного строку (у певний термін)
укласти договір в майбутньому
(основний договір) на умовах,
встановлених попереднім договором.
Попередній договір укладається у
формі, встановленій для основного
договору, а якщо форма основного
договору не встановлена, - у письмовій
формі.

При цьому, попередній договір повинен
містити умови, що дозволяють визначити
предмет, а також інші істотні умови
основного договору. До укладення
попередніх договорів не
застосовується загальний порядок
укладення господарських договорів.
Істотні умови основного договору, що не
встановлені попереднім договором,
погоджуються у порядку, встановленому
сторонами у попередньому договорі,
якщо такий порядок не встановлений
актами цивільного законодавства (ч. 2
ст. 182 ГК України, ч. 1 ст. 635 ЦК
України).

Як встановлено судом і не спростовано
сторонами, основним договором, який
сторони обумовили укласти в
майбутньому, є договір купівлі-продажу
нерухомого майна.

За договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму. Предметом
договору купівлі-продажу може бути
товар, який є у продавця на момент
укладення договору або буде створений
(придбаний, набутий) продавцем у
майбутньому. Договір купівлі-продажу
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню (ст.ст. 655,
656, 657 ЦК України).

За загальним правилом, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації (ч. 3 ст.
640 ЦК України).

Аналіз змісту оспорюваного договору
дає підстави для висновку, що він
містить зобов'язання сторін про
укладення у визначений ними час
договору купівлі-продажу в майбутньому
на умовах, встановлених попереднім
договором, яким сторони обумовили
предмет майбутнього договору
купівлі-продажу, його ціну та інші
істотні умови основного договору.
Договір посвідчено нотаріально.

При цьому, за змістом п. 4 попереднього
договору, інші умови договору
купівлі-продажу можуть бути погоджені
сторонами при укладенні договору
купівлі-продажу.

Таким чином, з огляду на зазначені
положення Цивільного кодексу України
та зміст оспорюваного договору, судом
встановлено, що між сторонами укладено
попередній договір в розумінні ст. 635
ЦК України, з дотриманням обов'язкової
нотаріальної форми для договорів
купівлі-продажу нерухомого майна та
наявністю в ньому істотних умов
основного договору, укладення якого
сторони обумовили в майбутньому.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в постанові від 06.11.2009 № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" при розгляді
справ про визнання правочинів
недійсними суди залежно від предмета і
підстав позову повинні застосовувати
норми матеріального права, якими
регулюються відповідні відносини, та
на підставі цих норм вирішувати справи.

Предметом позову у даній справі є
визнання попереднього договору
недійсним, а підставою - його
суперечність вимогам закону, а також
відсутність у представника, який його
уклав від імені юридичної особи,
необхідного обсягу цивільної
дієздатності, з посиланням на ст.ст. 92,
203, 207 ЦК України.

Згідно із роз'ясненнями, наведеними в п.
7 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Отже, в кожній справі про визнання
правочину недійсним суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання
правочину недійсним і настання певних
юридичних наслідків.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
встановлено ст. 203 ЦК України, згідно з
ч.ч. 1-3, 5-6 якої: 1) зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; 2) особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 5)
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; 6) правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Вирішуючи питання про недійсність
оспорюваного договору з мотивів його
суперечності вимогам закону (ч. 1 ст. 203
ЦК України), суд виходить з такого.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст
правочину не може суперечити ЦК, іншим
законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
ЦК, міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства. Зміст правочину
не повинен суперечити положенням також
інших, крім актів цивільного
законодавства, нормативно-правових
актів, прийнятих відповідно до
Конституції України (статті 1, 8
Конституції України), (п. 2 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними").

Із наведених положень випливає, що у
випадку визнання правочину недійсним
як такого, зміст якого суперечить актам
цивільного законодавства, суд повинен
у рішенні послатися і на нормативний
акт, вимогам якого не відповідає
правочин.

Однак, дослідивши положення
оспорюваного договору та заслухавши
пояснення представників сторін, судом
не було встановлено, що зміст
попереднього договору суперечить
Цивільному кодексу України чи іншим
актам цивільного законодавства,
наведеним вище. За формою і змістом
попередній договір відповідає
положенням Цивільного кодексу України
про договори такого роду.

При цьому, позивач в порушення вимог ст.
33 ГПК України не довів суду факт
незаконності змісту оспорюваного
договору.

Відтак, з огляду на норми чинного
законодавства та у зв'язку з
встановленими вище обставинами, судом
відхиляються доводи позивача про
неукладеність попереднього договору у
зв'язку з неузгодженням у ньому
істотних умов основного договору та
його суперечність у зв'язку з цим ст. 203
ЦК України, оскільки ч. 1 ст. 635 ЦК
України безпосередньо встановлено, що
істотні умови основного договору, що не
встановлені попереднім договором,
погоджуються у порядку, встановленому
сторонами у попередньому договорі,
якщо такий порядок не встановлений
актами цивільного законодавства.

При цьому, неузгодження у попередньому
договорі істотних умов основного
договору купівлі-продажу, як то
кадастровий номер земельної ділянки,
право на яку переходить у зв'язку з
набуттям права власності на об'єкти
нерухомості за основним договором
купівлі-продажу (ст. 120 Земельного
кодексу України, ст. 377 Цивільного
кодексу України), не пов'язується
чинним законодавством з недійсністю
такого попереднього договору, що
визначає зобов'язання сторін укласти
основний договір у майбутньому.

Безпідставними є посилання позивача і
на неузгодженість такої істотної умови
договору як строк його дії (ст. 180
Господарського кодексу України),
оскільки строком дії господарського
договору є час, впродовж якого існують
господарські зобов'язання сторін, що
виникли на основі цього договору
(частина 7 статті 180 ГК України). Подібна
норма міститься і в частині 1 статті 631
ЦК України, згідно з якою строком
договору є час, протягом якого сторони
можуть здійснити свої права і виконати
свої обов'язки відповідно до договору.
Строком також є певний період у часі, зі
спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення (частина 1
статті 251 ЦК України).

Отже, строк дії договору, який сторони
зобов'язані погодити, не обмежений
будь-яким максимальним строком,
сторони можуть визначити, що договір
діє до припинення прав та обов'язків,
які з нього виникли.

Даний висновок підтверджується
пунктом 32 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 07.04.2008
за № 01-8/211 «Про деякі питання практики
застосування норм Цивільного та
Господарського кодексів України».

Як вбачається зі змісту попереднього
договору, зокрема, його пункту 3.1
сторони зобов'язались укласти основний
договір купівлі-продажу не пізніше
20.11.2012, а в п. 8.4 погодили, що попередній
договір є чинним від дня його
підписання сторонами (їх повноважними
представниками) і нотаріального
посвідчення і діє до повного виконання
сторонами умов попереднього договору.

Таким чином, виходячи зі змісту
вказаних положень попереднього
договору, вбачається, що сторонами було
погоджено, що при дотриманні умов цього
договору строк його дії закінчується
20.11.2012, що свідчить про досягнення згоди
з такої істотної умови договору, як
строк його дії.

Відтак, посилання позивача, як на
підставу недійсності оспорюваного
договору, на суперечність змісту
правочину актам цивільного
законодавства (ч. 1 ст. 203 ЦК України)
є необґрунтованим.

Вирішуючи питання про недійсність
оспорюваного договору з мотивів
відсутності у представника, який його
уклав від імені юридичної особи
(позивача), необхідного обсягу
цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК
України), суд виходить з такого.

Відповідно до положень ст. 92 ЦК України
юридична особа набуває цивільних прав
та обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.
Порядок створення органів юридичної
особи встановлюється установчими
документами та законом. У випадках,
встановлених законом, юридична особа
може набувати цивільних прав та
обов'язків і здійснювати їх через своїх
учасників. Орган або особа, яка
відповідно до установчих документів
юридичної особи чи закону виступає від
її імені, зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України
правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

За умовами Статуту Товариства з
обмеженою відповідальністю "Екторнет
Україна VII", в редакції, чинній на дату
укладення спірного попереднього
договору, вищим органом Товариства є
загальні збори учасників, наглядова
рада є органом, що здійснює контроль за
діяльністю Товариства, виконавчим
органом Товариства, що здійснює
поточне управління діяльністю
Товариства, є генеральний директор.

Пунктом 13.1.17 Статуту передбачено, що
відчуження активів/майна, ціна продажу
якого перевищує еквівалент 200000 Євро
підлягає попередньому погодженню
загальними зборами учасників.

Відповідно до Статуту виконавчим
органом товариства є Генеральний
директор, що вирішує усі питання
діяльності, крім тих, що віднесені до
компетенції зборів учасників та
наглядової ради (п. 16.1).

Із урахуванням обмежень встановлених
цим Статутом, зокрема, зазначених у пп.
15.4, 16.6 та рішеннями зборів учасників
Генеральний директор має наступні
повноваження:

представляє Товариство перед третіми
особами без спеціальної довіреності
(пп. 16.5.1);

вирішує будь-які інші питання
діяльності Товариства, крім тих, що
віднесені до виключної компетенції
зборів учасників та наглядової ради
(пп. 16.5 5).

При цьому, у пп. 16.6 Статуту встановлено
"Правило двох підписів", відповідно до
якого, договори, інші правочини та
документи, рішення стосовно яких
приймаються згідно з п. 13.1 або п. 15.4, а
також банківські та фінансові
документи від імені Товариства повинні
бути підписані спільно (і) Генеральним
директором та Головою Наглядової ради;
або (іі) Генеральним директором та
особою, призначеною Зборами Учасників
відповідно до п. 13.1.16 вище (у випадку
призначення такої). Такі договори,
правочини та документи від імені
Товариства вважаються належним чином
укладеними (вчиненими) та мають
юридичну силу для Товариства виключно
у випадку, якщо вони укладені (вчинені)
з дотриманням правила двох підписів.

Отже, установчими документами позивача
визначений особливий порядок надання
правомочності виконавчому органу
товариства на укладання договорів щодо
рухомого та нерухомого майна
товариства.

Разом з цим, у відповідності до пп. 16.4
"Видача довіреностей від імені
Товариства" Статуту, довіреності від
імені Товариства видаються за підписом
генерального директора та голови
наглядової ради або особи, призначеною
зборами учасників відповідно до цього
Статуту, якщо інший порядок не
встановлено рішенням зборів. Повірений
за довіреністю діє самостійно в межах
повноважень, визначених у довіреності.

При цьому, абзацом другим підпункту 16.4
Статуту встановлено, що дії повіреного
за довіреністю, що видана в порядку,
передбаченому в цьому пп. 16.4, не
потребують будь-якого погодження як це
зазначено у п. 16.6 цього Статуту.

Тобто, Статутом позивача визначено, що
повірений, який діє на підставі виданої
належним чином довіреності, має
повноваження генерального директора
Товариства та без обмежень, що
встановлені Статутом Товариства,
зокрема, п. 16.6.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням наглядової ради Товариства з
обмеженою відповідальністю "Екторнет
Україна VII" було обрано голову
наглядової ради товариства Міхаілса
Петрішінса, що оформлено протоколом № 1
від 09.09.2011.

Згідно витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних та фізичних
осіб-підприємців станом на 07.09.2012
керівником ТОВ "Екторнет Україна VII"
була Борута Марина Вікторівна, яка
приступила до виконання обов'язків
генерального директора з 01.12.2011 згідно
наказу № 01/2011-12-01 від 01 грудня 2011 року.

Спірний договір підписаний від імені
позивача ОСОБА_3, який діяв на підставі
довіреності від 07 вересня 2012 року,
посвідченої нотаріально та
зареєстрованої 07.09.2012 в Єдиному реєстрі
довіреностей за № 3105. Вказана
довіреність підписана від імені
позивача генеральним директором та
головою наглядової ради Товариства
"Екторнет Україна VII", тобто у
відповідності із вимогами п. 16.4
Статуту.

Довіреністю від 07 вересня 2012 року
позивач надав повноваження
представнику ОСОБА_3 на укладання
будь-яких договорів від імені
товариства.

Доказів на підтвердження визначення
зборами учасників товариства іншого
порядку видачі довіреності, позивачем
не надано. Також не надано доказів на
підтвердження припинення дії
довіреності від 07 вересня 2012 року
станом на час укладення спірного
попереднього договору.

За таких обставин, суд прийшов до
висновку, що представник, який підписав
спірний попередній договір від імені
позивача діяв в межах повноважень
визначених довіреністю та без порушень
Статуту товариства.

Відтак, суд вважає безпідставними
доводи позивача про укладання
представником товариства спірного
попереднього договору із перевищенням
повноважень, оскільки дії повіреного
за довіреністю не потребують
будь-якого погодження, як того вимагає
пункт 16.6 Статуту.

При цьому, слід зазначити, що за
загальним правилом навіть у випадку
вчинення правочину з перевищенням
повноважень за умови вчинення
подальших дій, які свідчать про
прийняття такого правочину до
виконання, тобто його схвалення, він не
може бути визнаний недійсним, оскільки
відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України
правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє, у
разі наступного схвалення правочину
цією особою. Правочин вважається
схваленим, зокрема, у разі, якщо особа,
яку він представляє, вчинила дії, що
свідчать про прийняття його до
виконання.

На зазначеному також наголошено у п. 3.4
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№ 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" згідно якого наступне
схвалення юридичною особою правочину,
вчиненого від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено.

Доказами такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.).

Наведене стосується й тих випадків,
коли правочин вчинений не
представником юридичної особи з
перевищенням повноважень, а особою, яка
взагалі не мала повноважень щодо
вчинення даного правочину.

Отже, схвалення правочину особою, яку
представляють, свідчить про чинність
правочину з моменту його укладення і,
відповідно, про поширення на неї усіх
прав та обов'язків як сторони за
правочином з цього моменту.

Вказаної правової позиції
дотримується і Вищий господарський суд
України у постанові № 25/2/10 від
27.07.2010, у постанові № 8/47 (12/335/16) від
02.12.2008, у постанові № 54/210 від 25.05.2010, у
постанові № 16/507 від 06.07.2010 та ін.

Як вбачається з матеріалів справи, та
про що зазначалось вище, позивач
отримав перераховані відповідачем на
виконання умов попереднього договору
грошові кошти в сумі 1623020,00 грн. в якості
забезпечувального платежу.

Доказів на підтвердження повернення
отриманих від відповідача грошових
коштів станом на час розгляду справи в
суді позивач не надав, у зв'язку з чим
необхідно дійти висновку про те, що
позивач своїми діями схвалив укладений
між сторонами договір та визнав його
дійсність, що виключає можливість
визнання даного договору недійсним з
мотивів вчинення його представником
товариства з перевищенням повноважень.

Крім того, судом враховано, що у
відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження (абзац 2
частини 3 статті 92 ЦК України).

Це положення є гарантією стабільності
майнового обороту і загальноприйнятим
стандартом у світовій практиці,
зокрема, відповідно до Першої
директиви 68/151/Є-ЕС Ради Європейських
Співтовариств від 09.03.1968, статтею 9 якої
проголошено, що дії органів компанії
покладають на компанію зобов'язання
навіть якщо ті дії виходять за межі
цілей компанії, при умові, що такі дії
не виходять за компетенцію вказаних
органів, передбаченому або дозволену
законодавством.

Однак, країни-члени можуть обумовити,
що компанія не несе відповідальність,
якщо такі дії виходять за межі цілей
компанії і вона може довести, що треті
сторони знали про те, що вказані дії
виходять за межі цілей компанії, або
відповідно до обставин, не могли не
знати про таке; розголошення статутів
не є достатнім доказом вказаного.

Відповідної правової позиції
дотримується і Вищий господарський суд
України в постановах Вищого
господарського суду від 21.07.2010 у справі
№ 14/43пд та від 04.08.2010 у справі № 14/44пд.

Позивач не надав суду будь-яких доказів
на підтвердження обізнаності
відповідача про обмеження повноважень
повіреного ОСОБА_3 на укладання
договорів залежно від суми угоди,
встановленого пунктом 16.6 Статуту.

В Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
також відсутня інформація про
обмеження компетенції виконавчого
органу позивача або його представника,
в тому числі і встановленого пунктом 16.6
Статуту (витяг з ЄДР юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців).

Отже, оскільки укладений між сторонами
попередній договір підписано від імені
позивача уповноваженою особою, сторони
вчинили дії, які свідчать про прийняття
відповідної угоди до виконання, - немає
підстав вважати його такими, що не
створює юридичних наслідків для
сторін.

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього
Кодексу кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Позаяк позивачем під час розгляду
справи не доведено, а судом не
встановлено наявності обставин, з
якими закон пов'язує недійсність
оспорюваного правочину, та настання
відповідних наслідків.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов
до висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі, з
покладенням витрат по сплаті судового
збору на позивача в порядку ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

В И Р
І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 28.04.2014.

Суддя
Т.В.Васильченко