ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

14 квітня 2014 року Справа № 902/531/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого:Козир Т.П.,суддів:Кота О.В.,
Малетича М.М., Панової І.Ю., Шевчук
С.Р.,розглянувши заяву Товариства з
обмеженою відповідальністю "Енмарк"про
перегляд Верховним Судом
УкраїнипостановиВищого
господарського суду України від 20.01.2014у
справі№902/531/13за позовомТовариства з
обмеженою відповідальністю " Енмарк
"доТовариства з обмеженою
відповідальністю "ПМК
Адат"пророзірвання договору
фінансового лізингу та зобов'язання
повернути майно,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 23.07.2013,
залишеним без змін постановою
Рівненського апеляційного
господарського суду від 10.09.2013 у справі
№902/531/13, визнано недійсним договір
фінансового лізингу №ФЛ-54/2011 від 08.09.2011
між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Енмарк" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "ПМК Адат" на підставі
пункту 1 частини першої статті 83
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України); у
задоволенні позовних вимог про
розірвання договору фінансового
лізингу та зобов'язання повернути
майно відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 20.01.2014 у справі №902/531/13
постанову Рівненського апеляційного
господарського суду від 10.09.2013 залишено
без змін.

Товариством з обмеженою
відповідальністю "Енмарк" подано заяву
про перегляд Верховним Судом України
постанови Вищого господарського суду
України від 20.01.2014 у справі №902/531/13, в
якій заявник просить скасувати
зазначену постанову та прийняти нове
судове рішення.

Заяву, з посиланням на постанови Вищого
господарського суду України від 05.04.2012
у справі №48/411, від 29.11.2011 у справі
№5002-16/5095-2010, від 05.11.2013 у справі №901/1326/13,
від 26.05.2011 у справі №64/380-10, від 16.08.2011 у
справі №34/567, мотивовано неоднаковим
застосуванням Вищим господарським
судом України одних і тих самих норм
матеріального права, а саме положень
статей 203, 215, 806 Цивільного кодексу
України, статті 292 Господарського
кодексу України, статті 1 Закону
України "Про фінансовий лізинг",
внаслідок чого, на думку заявника,
ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах.

Розглянувши заяву про перегляд
постанови суду касаційної інстанції та
додані до неї матеріали, колегія суддів
не вбачає підстав для допуску справи до
провадження Верховного Суду України з
огляду на наступне.

Відповідно до статті 11116 ГПК України
заява про перегляд судових рішень
господарських судів може бути подана
виключно на таких підставах: 1)
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права,
внаслідок чого ухвалено різні за
змістом судові рішення у подібних
правовідносинах; 2) встановлення
міжнародною судовою установою,
юрисдикція якої визнана Україною,
порушення Україною міжнародних
зобов'язань при вирішенні справи судом.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень (пункт 1 цієї статті) матиме
місце в разі, коли суд (суди) касаційної
інстанції у розгляді двох чи більше
справ за подібних предмета та підстав
позову, змісту позовних вимог та
встановлених судом фактичних обставин
і однакового матеріально-правового
регулювання спірних правовідносин
дійшов (дійшли) неоднакових правових
висновків, покладених в основу цих
судових рішень.

При вирішенні питання допуску справи
до провадження Верховного Суду України
враховується сукупність всіх наявних
складових ознак неоднакового
застосування одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах.

У постанові Вищого господарського суду
України від 20.01.2014 у справі №902/531/13, про
перегляд якої подано заяву, суд
касаційної інстанції погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
щодо відсутності правових підстав для
задоволення позовних вимог про
розірвання договору фінансового
лізингу та зобов'язання повернути
спірне майно, при цьому спірний договір
фінансового лізингу визнано недійсним
на підставі пункту 1 частини першої
статті 83 ГПК України. Такого висновку
суд касаційної інстанції дійшов з
огляду на встановлені судами
попередніх інстанцій обставин справи
про те, що на момент укладання спірного
договору фінансового лізингу позивач
не набув права власності на майно, яке є
предметом цього договору.

Водночас, у постанові від 05.04.2012 у
справі №48/411, на яку посилається
заявник, суд касаційної інстанції
погодився з висновками судів
попередніх інстанцій про відмову в
задоволенні позовних вимог щодо
визнання недійсним договору
фінансового лізингу, виходячи при
цьому із встановлених судами
попередніх інстанцій обставин справи
стосовно того, що позивачем не доведено
у встановленому чинним законодавством
порядку наявності обставин, з якими
закон пов'язує можливість визнання
договору недійсним, оскільки спірний
договір фінансового лізингу
відповідає вимогам чинного
законодавства, містить всі істотні
умови договору лізингу та не порушує
прав або охоронюваних законом
інтересів позивача; на момент передачі
предмету лізингу позивачу його
власником був відповідач
(лізингодавець), а протилежного
позивачем за допомогою належних та
допустимих доказів не доведено.

У постанові від 29.11.2011 у справі
№5002-16/5095-2010 суд касаційної інстанції
визнав обґрунтованим висновок суду
першої інстанції щодо відмови у
задоволенні зустрічних позовних вимог
про визнання договору фінансового
лізингу недійсним (в частині, що
стосується доводів заявника) з огляду
на те, що спірний договір фінансового
лізингу є договором фінансового
(непрямого) лізингу та відповідає
діючому законодавству, зокрема,
частині першій статті 292
Господарського кодексу України та
частині першій статті 806 Цивільного
кодексу України.

У постанові від 05.11.2013 у справі №901/1326/13
суд касаційної інстанції погодився з
висновками суду апеляційної інстанції
щодо наявності підстав для розірвання
договору фінансового лізингу,
витребування майна у відповідача-2 та
передачі його позивачу (в частині, що
стосується доводів заявника), виходячи
при цьому із встановлених судом
апеляційної інстанції обставин справи
про те, що відповідач-2 несвоєчасно та
не в повному обсязі виконував свої
договірні зобов'язання щодо сплати
лізингових платежів, що свідчить про
істотне порушення ним умов спірного
договору.

У постанові від 26.05.2011 у справі №64/380/10
суд касаційної інстанції, виходячи із
встановлених судами попередніх
інстанцій обставин справи, погодився з
висновками суду апеляційної інстанції
щодо відмови в частині позовних вимог
про розірвання договору фінансового
лізингу, з огляду на встановлений
судами факт дотримання позивачем
порядку, встановленого для
дострокового розірвання договору
фінансового лізингу та факт надсилання
відповідачу повідомлення про
розірвання оспорюваного договору та
вилучення майна, у зв'язку з чим договір
вважається розірваним з моменту
отримання відповідачем зазначеного
повідомлення, що свідчить про
відсутність підстав для дострокового
розірвання договору в судовому
порядку. При цьому суд касаційної
інстанції визнав обґрунтованими
висновки судів попередніх інстанцій
про наявність підстав для задоволення
позову в частині повернення предмету
лізингу з огляду на доведений
позивачем і не спростований
відповідачем факт порушення
відповідачем зобов'язання щодо
повернення позивачу предмету лізингу в
десятиденний термін з моменту
отримання відповідної вимоги.

У постанові від 16.08.2011 у справі №34/567 суд
касаційної інстанції погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
щодо наявності підстав для задоволення
позову про зобов'язання повернути
предмет лізингу за договором
фінансового лізингу (в частині, що
стосується доводів заявника) з огляду
на встановлені судами попередніх
інстанцій обставини справи стосовно
того, що відповідач належним чином не
виконав своїх зобов'язань по оплаті
лізингових платежів у розмірі та
строки, передбачені умовами договору;
позивачем, відповідно до умов договору
лізингу, направлено відповідачу
повідомлення про відмову від договору
у зв'язку із простроченням
відповідачем лізингових платежів, з
вимогою повернути предмет лізингу та
сплатити суму несплачених лізингових
платежів та пені.

Таким чином, зазначені судові рішення
не підтверджують доводів заявника щодо
неоднакового застосування норм
матеріального права в подібних
правовідносинах, а свідчать лише про
наявність у згаданих справах різних
фактичних обставин справи, залежно від
яких суд касаційної інстанції дійшов
відповідних правових висновків та
застосував відповідні норми
матеріального права.

З огляду на викладене, Вищий
господарський суд України дійшов
висновку про відсутність підстав для
допуску даної справи до провадження
Верховного Суду України.

Керуючись статтями 86, 11116, 11121 ГПК
України, Вищий господарський суд
України

УХВАЛИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою
відповідальністю "Енмарк" у допуску
справи №902/531/13 до провадження
Верховного Суду України.

Головуючий суддяТ. КозирСудді:О. Кот М.
Малетич І. Панова С. Шевчук