РІШЕННЯ

"06" травня 2014 р.Справа №
921/224/14-г/17Господарський суд
Тернопільської області

у складі судді Андрусик Н.О.

при секретарі судового засідання
Суслові П.В.

Розглянув матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Стар Софт", м.
Тернопіль

до відповідача 1 Управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Тернопільській
області, м. Тернопіль в особі Відділу
примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Тернопільській області, м. Тернопіль

відповідача 2 Приватного підприємства
"Нива-В.Ш.", м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача-1 Публічне
акціонерне товариство акціонерний
банк "Укргазбанк", м. Київ

про визнання недійсним договору №2014026
від 06.02.2014р.

Представники сторін:

позивача: Кудінова Т.І., уповноважена,
довіреність №36 від 01.04.2014р.

Відповідача 1: Хічій А.М., начальник
відділу примусового виконання рішень;

Відповідача 2: не з'явився.

третьої особи: Берегуляк В.Ф.,
довіреність № 71 від 23.01.2014 р.

В судовому засіданні присутнім
учасникам судового процесу роз'яснено
їх процесуальні права та обов'язки,
передбачені статтями 20, 22, 27, 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

За відсутності відповідного
клопотання фіксація судового процесу
технічними засобами не здійснювалася.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Стар Софт",
м.Тернопіль, звернулося 14.03.2014р. до
господарського суду Тернопільської
області з позовом до відповідачів -
Управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Тернопільській області, м.Тернопіль в
особі Відділу примусового виконання
рішень Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Тернопільській
області, м.Тернопіль та Приватного
підприємства "Нива-В.Ш.", м.Київ, про
визнання недійсним договору №2014026 від
06.02.2014р. про надання послуг по
організації і проведенню прилюдних
торгів з реалізації арештованого
нерухомого майна, що є предметом
іпотеки, як такого, що суперечить
вимогам чинного законодавства України,
зокрема ч.1, 2 ст. 203 ЦК України та порушує
права позивача.

Позов обґрунтовується копією договору
№2014026 про надання послуг по
організації і проведенню прилюдних
торгів з реалізації арештованого
нерухомого майна, що є предметом
іпотеки від 06.02.2014р.; копією листа
№072/02/14 від 17.02.2014р.; копією повідомлень
про призначення торгів; копією
постанови про відкриття виконавчого
провадження №35805530 від 27.12.2012р.; копіями
листів №236 від 15.04.2013р., №320 від 31.05.2013р.,
№739 від 18.11.2013р.; копією протоколу №2014026
про проведення прилюдних торгів від
05.03.2014р. та іншими матеріалами.

Ухвалою господарського суду від
18.03.2014р. порушено провадження у справі
та призначено її до розгляду на 01.04.2014р.
з наступним відкладенням судового
засідання на 10.04.2014 р. , 23.04.2014 р. та 06.05.2014
р. по причині відсутності
представників відповідачів,
неподанням ними витребуваних судом
документів та необхідністю залучення
до участі у справі третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні органу виконання
судових рішень - стягувача за
виконавчим провадженням.

Відповідачем -1 23.04.2014 року подано
заперечення № 1517/03.3-32/1 від 22.04.2014 року, в
яких ДВС просить у задоволенні позову
ТОВ "Стар Софт" про визнання договору
недійсним відмовити з підстав,
викладених у даних запереченнях. Окрім
того, відповідач-1 просив суд зупинити
розгляд справи до вирішення Львівським
апеляційним адміністративним судом
апеляційної скарги, поданої позивачем
на ухвалу Тернопільського окружного
адміністративного суду від 03.03.2014 року
по справі № 819/437/14-ц за аналогічними
позовними вимогами, про відмову у
відкритті провадження у справі.

Дане клопотання судом відхилено,
виходячи з приписів ст. 79 ГПК України,
згідно яких суд зупиняє провадження у
справі у разі неможливості розгляду
даної справи до вирішення пов"язаної з
нею іншої справи, що розглядається
іншим судом. На думку суду, враховуючи ,
що апеляційним судом вирішується
питання підвідомчості спору, тому суд
погоджується з доводами позивача та
вважає, що оскільки оскаржуваний
договір про надання послуг по
організації і проведенню прилюдних
торгів з реалізації арештованого
нерухомого майна, який укладено у
виконавчому провадженні , відкритому
на виконання рішення господарського
суду Тернопільської області містить
ознаки цивільного правочину , тому
даний спір підлягає розгляду в
господарському суді, відтак, не вбачає
підстав для зупинення провадження у
даній справі.

23.04.2014р. відповідачем -2 подано відзив на
позов № 034/04/14, в якому Підприємство
також просить відмовити у задоволенні
позовної заяви ТОВ «Стар Софт» про
визнання договору недійсним з підстав,
викладених у цьому відзиві.

Водночас, ухвалою суду від 10.04.2014р., з
урахуванням поданого Банком
клопотання (вх.. № 7940 від 10.04.2014 р.)
залучено до участі у розгляді справи
третю особу, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача-1: Публічне акціонерне
товариство акціонерний банк
«Укргазбанк» та відкладено розгляд
справи на 23.04.2014р.

Представники позивача у судовому
засіданні 06.05.2014р. позовні вимоги з
урахуванням поданих письмових
пояснень від 05.05.2014р. підтримали,
вважають , що зміст спірного договору
суперечить вимогам Закону України «Про
виконавче провадження», зокрема ч. 4 ст.
66 цього Закону в частині визначення
розміру винагороди, що підлягає сплаті
торгівельній організації - 15% , а також
стверджують, що відділ примусового
виконання рішень Управління ДВС
Головного управління юстиції у
Тернопільській області немав
повноважень на укладення даного
договору , оскільки не є органом
державної виконавчої служби згідно
статті 3 Закону України «Про державну
виконавчу службу», просять визнати
договір недійсним.

Окрім того, позивач просить винести
окрему ухвалу та надіслати в
прокуратуру міста Тернополя матеріали
справи для проведення відповідного
розслідування з тих підстав, що договір
про надання послуг по організації і
проведенню прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна містить виправлення в частині
дати його укладення, а саме з 06.02.2014 року
на 10.02.2014 року і таке виправлення, на
думку позивача, мало місце з метою
приховати допущені порушення під час
проведення торгів по реалізації майна
Позивача.

Розглядаючи дане клопотання та
заслухавши пояснення представника
органу виконання судових рішень суд
констатує, що в примірнику копії
договору, що доданий позивачем до
позову, дійсно має місце виправлення
дати укладення договору № 2014026. Такий
договір отримано Товариством при
знайомленні з матеріалами виконавчого
провадження ВП №.02.2014 року.
Натомість з примірників, котрі
долучено ПП «Нива-В.Ш.» 23.04.2014 р. та
органом ДВС 10.04.2014 р. спірний договір
таких виправлень не містить і
датований 10.02.2014 р. За даних обставин,
вбачаються очевидні порушення вимог
закону , а тому для проведення
відповідної перевірки господарський
суд в порядку ст. 90 ГПК України для
відповідних реагувань направляє
повідомлення до правоохоронних
органів.

Третьою особою подані заперечення щодо
заявлених позовних вимог, в яких Банк
просить відмовити у задоволенні
позовної заяви ТОВ «Стар Софт» у
повному обсязі виходячи з аргументів,
викладених у цих запереченнях.

06.05.2012р. відповідно до частини другої
статті 85 ГПК України, в судовому
засіданні оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення учасників
судового процесу, дослідивши докази та
оцінивши їх в сукупності, суд
встановив:

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Як свідчать матеріли справи 22.03.2005р. між
Публічним акціонерним товариством
акціонерним банком "Укргазбанк" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Стар Софт" як
Позичальником укладено кредитний
договір за № 9, за умовами якого Банк
надав Позичальнику кредит в сумі 30 000
доларів США на строк з 22 березня 2005р. по
21 березня 2006р. із сплатою процентів за
користування кредитом виходячи з 14 %
річних, та з урахуванням додаткових
угод, зокрема, № 3 від 27.12.2005 року про
внесення змін до кредитного договору №
9 від 22.03.2005р. Позичальнику виділено
кредит на загальну суму 942 000,00
(дев'ятсот сорок дві тисячі) доларів США
3 (трьома) траншами, - 330 000, 0 дол. США

- 320 000,0 дол. США та 292 000,0 дол. США на
строк з "22" березня 2005 р. по "22" березня 2011
р., з наступним графіком погашення суми
основної заборгованості:

- до 22.03.2010 року - 471 000,00 (чотириста
сімдесят одна тисяча) доларів США;

- до 22.03.2011 року - 471 000,00 (чотириста
сімдесят одна тисяча) доларів США;

із сплатою процентів за користування
кредитом виходячи з 14,5 % річних.

Водночас в забезпечення повернення
кредиту в сумі 942 000,0 (дев'ятсот сорок
дві тисячі) дол. США банку передано в
іпотеку нерухомість, зокрема, згідно
договору іпотеки № 3973 від 16.10.2006р.
-однокімнатна квартира, загальною
площею 42,9 кв. м., житловою площею, 23,4 кв.
м., що знаходиться за адресою: м.
Тернопіль, вул. Валова, буд. 16, кв. 1, та
належить Позивачу на праві власності
на підставі нотаріально посвідченого
Договору дарування квартири від
07.04.2006р., що зареєстровано ТОВ
"Тернопільське міське бюро технічної
інвентаризації" 20 вересня 2006 року в
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно за № 16113114.

Однак, внаслідок неналежного виконання
Позичальником зобов"язань за кредитним
договором господарським судом
Тернопільської області у вересні 2012
року прийнято рішення про стягнення з
Товариства на користь Банку боргу в
сумі 106 923,77 дол. США, що становить 851 647
гривні 83 копійки та пені 42 273,13грн.,
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки :

а) однокімнатну квартиру, загальною
площею 42, 9 кв. м., що знаходиться в м.
Тернополі по вул.. Валова, буд. 16, кв. 1,
вартістю 173 533, 00 грн; та

б) приміщення офісу № 6, загальною
площею 137, 5 кв. м., що знаходиться в м.
Тернополі по вул. Валова, 5, вартість
предмета іпотеки 745 746,00 гривень.), про
що 12.12.2012 року судом видано наказ та
27.12.12 р. державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень
управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Тернопільській області відкрито
виконавче провадження ВП № 35805530.

Слід зазначити, що спосіб реалізації
майна та його початкова вартість
визначено господарським судом, про що
зазначено у рішенні.

Цього ж дня, державним виконавцем
накладено арешт на майно, а 12.02.2013 року
складено Акти опису та арешту майна.

В подальшому державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
Управління ДВС ГУЮ у Тернопільській
області нерухоме майно, однокімнатна
квартира та приміщення офісу передані
на реалізацію.

Як вбачається з наданої ДВС довідки №
03.3-32/В-2/1518 від 15.04.2014 року про хід
виконання наказу господарського суду
№ 1/42/5022-549/2012, перші торги, призначені
спеціалізованою організацією
Тернопільською філією ПП «СП Юстиція»
на 06.05.2013р., а згодом і другі торги,
призначені на 17.06.2013р., не відбулися за
відсутності зареєстрованих покупців
та по причині зупинення виконавчого
провадження 13.06.2013 року на підставі
ухвали господарського суду від 07.06.2013 р.
№ 1/42/5022-549/2012.

07.11.2013 року державним виконавцем було
поновлено дане виконавче провадження,
про що винесено постанову, оскільки
судом скасовано заходи забезпечення
позову (ухвала від 05.11.2013р.). Крім того,
ухвалою господарського суду
Тернопільської області від 15.07.2013 року
при розгляді скарги на дії ДВС
скасовано два акти від 14 травня 2013 року
про уцінку на 24 % від стартової ціни
нерухомого майна, що належить
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Стар Софт», та не
було реалізоване на перших прилюдних
торгах.

12 листопада 2013 року ДВС проведено
уцінку арештованого іпотечного майна
на 1% від початкової піни предмета
іпотеки без урахування ПДВ за
погодженням зі стягувачем, боржником,
представником торговельної
організації.

Треті торги, котрі призначені на 05.12.2013
року теж не відбулися у зв'язку із тим,
що наказом Державної виконавчої служби
України №113/2 від 28 листопада 2013 року
приватне підприємство «Спеціалізоване
підприємство «Юстиція» виключено з
переліку спеціалізованих організацій,
з якими органами державної виконавчої
служби можуть укладатися договори про
реалізацію арештованого майна,
відповідно в односторонньому порядку
було розірвано Генеральний договір № 1
від 06.01.2012 року про реалізацію
арештованого майна, на яке звернено
стягнення державними виконавцями при
примусовому виконанні рішень,
укладений між Державною виконавчою
службою України та Приватним
підприємством «Спеціалізоване
підприємство «Юстиція».

28.11.2013 року відділом примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Тернопільській
області повідомлено Приватне
підприємство «Спеціалізоване
підприємство «Юстиція» про розірвання
Договору №21/056/13/і та договору №21/057/13/і,
укладених між відділом примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Тернопільській
області та Приватним підприємством
«Спеціалізоване підприємство
«Юстиція» 09 квітня 2013 року «Про надання
послуг по організації і проведенню
прилюдних торгів з реалізації
арештованого нерухомого майна
(предмета іпотеки)» (приміщення офісу
та однокімнатної квартири відповідно).

Отже вищенаведеним спростовуються
твердження позивача щодо проведення
торгів спеціалізованою організацією
вчетверте в одному виконавчому
провадженні, оскільки ПП «Юстиція»
фактично проводила торги лише 06.05.2013
року.

Таким чином, зважаючи на факт
розірвання і Генерального договору №3
від 06.01.2012р., укладеного між ДВС України
та ТОВ «Укрспецторг Групп» про
реалізацію арештованого майна, на яке
звернено стягнення державними
виконавцями при примусовому виконанні
рішень, єдиною спеціалізованою
торгівельною організацією на кінець 2013
року, якій надано право реалізовувати
арештоване майно, на яке звернено
стягнення державними виконавцями,
шляхом продажу на прилюдних торгах та з
якою ДВС України укладено Генеральний
договір № 4 від 23.01.2012 року, залишалося
Приватне підприємства «Нива-В.Ш.», а
тому 10.02.2014 року між відділом
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Тернопільській області в особі
начальника Хічія А.М., який діяв на
підставі Положення про відділ з однієї
сторони та філією 20 Приватного
підприємства «Нива-В.Ш.» в особі
директора Туницького Т.Ю., що діяв на
підставі довіреності №1763/13 від 31.12.2013
року з іншої сторони було укладено
договір за № 2014026 «Про надання послуг
по організації і проведенню прилюдних
торгів з реалізації арештованого
нерухомого майна, що є предметом
іпотеки» (далі по тексту - спірний
договір).

Предметом цього договору відповідно до
п. 1.1. договору є здійснення сторонами
дій, пов'язаних з виконанням умов
Генерального договору № 4 від 23.01.2012 р.
про реалізацію арештованого майна, на
яке звернено стягнення державними
виконавцями при примусовому виконанні
рішень з надання послуг по організації
та проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна, що є предметом іпотеки.

Генеральний договір № 4 як зазначено
вище, укладено 23 січня 2012 року між
Державною виконавчою службою України
та Спеціалізованою організацією
Приватним підприємством «Нива-В.Ш.», за
яким ДВС доручив, а Організація
зобов'язалася через свої філії
відповідних
адміністративно-територіальних
одиниць, приймати від органів
державної виконавчої служби та
реалізовувати арештоване майно, на яке
звернено стягнення державними
виконавцями при примусовому виконанні
рішень, шляхом його продажу на
прилюдних торгах, аукціонах та на
комісійних умовах, а також
забезпечувати належне зберігання
арештованого майна та його
перевезення.

Відповідно до п. 1.2. спірного договору
№ 2014026 спеціалізована організація
(відповідач -2) надає послуги Відділу
ДВС (Відповідачу-1) по організації та
проведенню прилюдних торгів з
реалізації арештованого державним
виконавцем нерухомого майна (предмета
іпотеки), у порядку, встановленому
Законом України "Про виконавче
провадження", Законом України "Про
іпотеку", Тимчасовим положенням про
порядок проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна, затвердженого наказом Мінюсту
України №68/5 від 27.10.1999 року та інше.

Сторонами договору визначено (п. 1.3.), що
на прилюдні торги передається нерухоме
майно (предмет іпотеки) за наступною
характеристикою:

майно (предмет іпотеки) арештовано на
підставі постанови про відкриття
виконавчого провадження №35805530 від
27.12.2012 року, сума стягнення - 911 794,45 грн.
Акт опису й арешту майна: від 12.02.2014 .

Крім того, сторонами було зазначено
найменування майна (однокімнатна
квартира, заг. площею 42,9 кв.м.) із
зазначенням його адреси, яке
передається на прилюдні торги, ціна
предмета іпотеки, що визначена
господарським судом Тернопільської
області у наказі № 1/42/5022-549/2012 від 12.12.12р.

Предметом даного спору є вимога
позивача визнати недійсним договір №
2014026 про надання послуг по організації
і проведенню прилюдних торгів з
реалізації арештованого майна, що є
предметом іпотеки, укладеного між
відповідачами по справі 06.02.2014 року.

Тобто, позивач оскаржує договір, за
яким він (позивач) не є стороною, при
цьому стверджує про те, що оспорюваний
ним договір у певній частині не
відповідає вимогам чинного
законодавства та порушує його права.

Реалізуючи передбачене ст. 64
Конституції України право на судовий
захист, звертаючись до суду, особа
вказує в позові власне суб'єктивне
уявлення про порушене право чи
охоронюваний інтерес та спосіб його
захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати
об'єктивну оцінку наявності порушеного
права чи інтересу на момент звернення
до господарського суду, а також
визначити, чи відповідає обраний
позивачем спосіб захисту порушеного
права тим, що передбачені
законодавством, та чи забезпечить
такий спосіб захисту відновлення
порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття
судового рішення про відмову в позові.

Статтею 54 ГПК України встановлено, що
подана до господарського суду позовна
заява повинна містити зміст позовних
вимог та обставини, якими позивач їх
обґрунтовує.

Підставами поданого позову є, як
стверджує позивач, укладеність
договору в порушення вимог п.п. 1.2, 1.4,
3.1,3.2 Тимчасового положення про порядок
проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна, ст. 12, 66 Закону України "Про
виконавче провадження", ст. 49 Закону
України "Про іпотеку" та ст. 3 Закону
України «Про державну виконавчу
службу», який порушує права позивача.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частиною 5 п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" встановлено, що
відповідно до статей 215 та 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Отже, виходячи із наведених приписів,
позивач, звертаючись до суду із даним
позовом та вимагаючи визнати недійсним
договір, не будучи стороною за цим
договором, зобов'язаний довести, яким
чином оспорюваний ним договір порушує
(зачіпає) його права та законні
інтереси, а суд, в свою чергу,
перевірити доводи та докази, якими
позивач обґрунтовує свої вимоги, і в
залежності від встановленого вирішити
питання про наявність чи відсутність
підстав для правового захисту
позивача.

Відповідно до ст. 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Тобто, порушення або оспорювання прав
та інтересів особи, яка звертається до
суду за їх захистом, є обов'язковими;
обов'язком позивача, відповідно до ст. 33
ГПК України є доведення/підтвердження/
в установленому законом порядку
наявності факту порушення або
оспорювання його прав та інтересів.

Уявлення позивача про невідповідність
оспорюваного договору нормам чинного
законодавства за відсутності при цьому
порушень прав та інтересів позивача, не
є підставою для визнання такого
договору недійсним або неукладеним в
судовому порядку, оскільки відповідно
до приписів ст. 1 ГПК України особа
звертається до суду саме за захистом
своїх порушених або оспорюваних прав
та охоронюваних законом інтересів.

Так, позивач зазначає, що наслідком
укладення оспорюваного договору є
фактично незаконні дії відповідача -1
при вчиненні виконавчих дій, котрі
потягнули порушення під час
проведення торгів. Крім того,
обґрунтовуючи недійсність договору,
позивач ставить під сумнів як дату
укладення договору (10.02.2014 р.) так і дату
складання Акту опису й арешту майна
(12.02.2014 р.) .

Суд констатує, що вимога про визнання
неправомірними дій державного
виконавця чи оскарження результатів
прилюдних торгів є самостійними
способами захисту та можуть мати місце
як самостійні вимоги в окремому
провадженні згідно процесуального
законодавства, яке передбачає порядок
оскарження дій ДВС по виконанню рішень
господарських судів.

При цьому, позивач не скористався своїм
процесуальним правом на зміну предмету
позову, яке закріплено у ст. 22 ГПК
України та просив визнати недійсним
договір № 2014026 від 06.02.2014р.

Враховуючи заявлену вимогу позивача
про визнання недійсним договору, суд
не вбачає підстав надавати оцінку діям
державного виконавця, тобто подіям, що
передували укладенню договору.

У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
зазначено «Відповідно до частини
першої статті 215 ЦК підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено. Зокрема, не є укладеними
правочини (договори), у яких відсутні
встановлені законодавством умови,
необхідні для їх укладення (відсутня
згода за всіма істотними умовами
договору; не отримано акцепт стороною,
що направила оферту; не передано майно,
якщо відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо). Встановивши ці
обставини, суд відмовляє в задоволенні
позову про визнання правочину
недійсним.

За загальним правилом, господарюючі
суб'єкти вправі самостійно визначати
свої взаємовідносини через угоди, що
вміщують елементи різних видів угод, і
навіть таких, що не передбачені чинним
законодавством, але оптимально
регулюють їх права і обов'язки.

На підставі статті 180 Господарського
кодексу України, зміст господарського
договору становлять умови договору,
визначені угодою його сторін,
спрямовані на встановлення, зміну або
припинення господарських зобов'язань,
як погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.

При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору (ч. 3 ст. 180 ГК України).

Дані положення закону кореспондуються
з приписами ст. 638 ЦК України .

Між тим, господарський суд звертає
увагу, що відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 179 ГК
України при укладенні господарських
договорів сторони можуть визначати
зміст договору, зокрема, на основі
вільного волевиявлення, коли сторони
мають право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами».

Як вбачається зі змісту спірного
договору, передбачені в ньому умови
свідчать про укладення між сторонами
(відповідачами у справі) саме
господарського договору про надання
послуг, що випливає з предмету даного
договору. Договір № 2014026 не містить
положень, визначених у 3.1. Тимчасового
положення з приводу надання органом
ДВС спеціалізованій організації
доручення на реалізацію арештованого
майна на прилюдних торгах, які б давали
можливість трактувати, що в даному
випадку орган ДВС діяв як суб'єкт
владних повноважень, який делегує
частину наданих йому повноважень
торгівельній організацій та виключало
б інститут вільного волевиявлення
сторін при укладенні даного правочину.
Натомість , видно, що за умовами
спірного договору сторони спільно
вчиняють дії, спрямовані на досягнення
мети - реалізації нерухомого майна, що
належить позивачу, а згідно п. 1.2 цього
договору - Організація надає Відділу
послуги, що цілком відповідає ст.ст. 626,
901 ЦК України .

Водночас, досліджуючи оскаржуваний
договір, суд вважає, що умови, котрі
викладені в ньому, відповідають
чинному законодавству України та волі
сторін, а сам договір містить всі
необхідні істотні умови . До такого
висновку суд дійшов, виходячи з
наступного.

Сторони вільні у виборі предмету
договору, визначенні зобов'язань,
будь-яких інших умов господарських
відносин, що не суперечать
законодавству.

В силу ст. 11 ЦК України цивільні права і
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (частина 1
ст. 202 ЦК України), а згідно ч. 3, 4 ст. 203 ЦК
України, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі та
має бути спрямовано на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів (ч.
7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Як вбачається з договору № 2014026,
останній за своєю правовою природою є
договором про надання послуг, порядок
виконання якого регулюється як
Генеральним договором № 4 , спеціальним
законом - «Про виконавче провадження»
так і загальними положеннями ЦК.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до п. 1.2. спірного договору,
Організація (відповідач-2) надає
Відділу (відповідачу-1) послуги по
організації та проведення прилюдних
торгів.

Матеріли справи містять докази, які
підтверджують виконання відповідачем-2
зобов'язань, що є предметом укладеного
між сторонами договору.

Так, на виконання умов договору, філією
20 ПП «Нива-В.Ш.» були призначені
прилюдні торги на 05.03.2014 року на 12:00 год.,
про що належним чином було повідомлено
боржника, стягувача та державного
виконавця, що й підтверджує сам
позивач.

Вказані торги були проведені 05.03.2014
року, що вбачається з протоколу № 2014026
про проведення прилюдних торгів по
реалізації арештованого нерухомого
майна (предмета іпотеки); яке належить
ТОВ «Стар Софт» (копія міститься в
матеріалах справи). Переможцем
прилюдних торгів було оголошено ТОВ
«Юкрейн Інфрастракчс Девелопмент» в
особі Тиркало Сергія Романовича, який
запропонував за виставлене на торгах
майно найвищу цінову пропозицію - 401 000,00
гри.

Отже, на виконання договору № 2014026 від
10.02.2014 року Філією 20 ПП «НИВА - В.Ш.» було
проведено одні прилюдні торги (05.03.2014
року), на яких було реалізовано
арештоване майно позивача, відтак,
твердження позивача щодо проведення
05.03.2014 року прилюдних торгів вчетверте
не відповідають дійсним обставинам,
оскільки спростовуються наявними у
справі доказами.

Що стосується порушення прав позивача
як боржника за виконавчим провадженням
в частині зазначення в договорі суми
винагороди Організації в розмірі 15% від
продажної ціни предмета іпотеки з
урахуванням ПДВ, (п. 3.1. договору), що
виразилося в отриманні Банком меншої
суми в рахунок погашення
заборгованості, та який (пункт
договору) , на думку позивача, не
відповідає статті 66 Закону України
«Про виконавче провадження», то суд
зазначає наступне.

Чинним законодавством України, що
регулює порядок продажу майна органами
ДВС, розмежовуються поняття витрати,
винагорода спеціалізованому
підприємству та гарантійний внесок.

Так, відповідно до ч.4 ст. 66 Закону
України «Про виконавче провадження» у
разі звернення стягнення на майно
боржника - юридичної особи витрати,
пов'язані з організацією та
проведенням прилюдних торгів, не
повинні перевищувати п'яти відсотків
вартості реалізації майна.

Згідно ст. 44 Закону України «Про
іпотеку», положення якого підлягають
обов'язковому застосуванню у разі
реалізації предмету іпотеки, у
прилюдних торгах мають право брати
участь фізичні і юридичні особи, які
сплатили гарантійний внесок і можуть
відповідно до закону бути покупцями
нерухомого майна, що реалізується.
Розмір гарантійних внесків не може
перевищувати 5 відсотків початкової
ціни продажу предмета іпотеки.

Відповідно до п.3.1 Тимчасового
положення про порядок проведення
прилюдних торгів з реалізації
арештованого нерухомого майна,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 27 жовтня 1999 року №
68/5 та зареєстрованого в указаному
Міністерстві 2 листопада 1999 року за №
745/4038 (далі - Тимчасове положення), орган
державної виконавчої служби укладає із
спеціалізованою організацією договір,
яким доручає реалізацію майна
спеціалізованій організації за
визначену винагороду за надані послуги
з реалізації арештованого майна, яка
встановлюється у відсотковому
відношенні до продажної ціни лота.

Розмір винагороди за надані послуги з
реалізації арештованого майна не
повинен перевищувати з урахуванням
витрат, пов'язаних з організацією та
проведенням реалізації майна, та
податку на додану вартість 15 відсотків
від вартості майна. При цьому витрати,
пов'язані з організацією та
проведенням реалізації майна, не
повинні перевищувати 5 відсотків
вартості реалізації майна.

Пунктом 5.5 Тимчасового положення
визначено, якщо майно не реалізовано на
прилюдних торгах, то орган державної
виконавчої служби відшкодовує, якщо це
передбачено договором,
спеціалізованій організації витрати,
пов'язані з організацією та
проведенням прилюдних торгів у
розмірі, передбаченому договором.

Витрати виконавчого провадження,
порядок їх стягнення, врегульований ст.
41 Закону України «Про виконавче
провадження», п. 3.13 Інструкції з
організації примусового виконання
рішень.

Суд звертає увагу, що Закон України
«Про виконавче провадження» визначає
загальні правові основи організації та
діяльності державної виконавчої
служби, її завдання та компетенцію, а
також учасників виконавчого
провадження, закріплює їхні права та
обов'язки, у тому числі право
стягувачів і боржників та інших
учасників виконавчого провадження на
оскарження дій (бездіяльності)
державного виконавця та порядок цього
оскарження (ст. ст. 1, 2, 6, 12 Закону).

Питання щодо здійснення підготовки
державним виконавцем та проведення
прилюдних торгів з реалізації
нерухомого майна, а також реалізації
арештованого майна визначені у пп. 5.11,
5.12 Інструкції про проведення
виконавчих дій, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 15
грудня 1999 року № 74/5 і зареєстрованої у
Міністерстві юстиції України 15 грудня
1999 року за № 865/4158 (далі - Інструкція),
яка розроблена на виконання Закону
України «Про виконавче провадження» і
визначає умови та порядок виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), що відповідно до
Закону, інших нормативно-правових
актів підлягають примусовому
виконанню в разі невиконання їх у
добровільному порядку.

Правовий аналіз положень вказаного
Закону та Інструкції свідчить про те,
що дані правові акти не встановлюють
порядку та правил проведення прилюдних
торгів, а лише закріплюють, як і ст. 650 ЦК
України, такий спосіб реалізації майна,
як його продаж на прилюдних торгах, і
відсилають до інших
нормативно-правових актів Кабінету
Міністрів України та Міністерства
юстиції України, якими визначається
порядок проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого майна (ст. 62
Закону України «Про виконавче
провадження» та пп. 5.11, 5.12 Інструкції).

Правила проведення прилюдних торгів
визначені Тимчасовим положенням, за
яким прилюдні торги є спеціальною
процедурою продажу майна, за
результатами якої власником майна стає
покупець, який у ході торгів
запропонував за нього найвищу ціну (п.
2.2 Тимчасового положення).

Тимчасовим положенням передбачені
певні правила проведення прилюдних
торгів, а саме: по-перше, правила, які
визначають процедуру підготовки,
проведення торгів (опублікування
інформаційного повідомлення певного
змісту про реалізацію нерухомого
майна; направлення письмового
повідомлення державному виконавцю,
стягувачу та боржнику про дату, час,
місце проведення прилюдних торгів, а
також стартову ціну реалізації майна)
(розд. 3); по-друге, правила, які
регулюють сам порядок проведення
торгів (розд. 4); по-третє, ті правила, які
стосуються оформлення кінцевих
результатів торгів (розд. 6).

Таким чином, оскільки розмір
винагороди спеціалізованій
організації встановлено саме у
Тимчасовому положенні, і який не
повинен перевищувати 15% від вартості
майна; такий же розмір сторонами
визначено у договорі, тому при
укладенні договору між відповідачами
норми діючого законодавства щодо
визначення вартості винагороди
Організації не порушено, відтак,
посилання позивача на норми ст. 66
Закону України «Про виконавче
провадження (ст. 66) з огляду на
вищенаведений правовий аналіз
нормативних актів, є помилковим та
необґрунтованим, а договір в цій
частині відповідає чинному
законодавству.

Також не можуть братися судом до уваги
посилання позивача на відсутність у
відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Тернопільській області належних
повноважень на укладення (підписання)
спірного договору , виходячи з
наступних міркувань.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
державну виконавчу службу» примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України. Примусове виконання
рішень здійснюють державні виконавці .

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про
державну виконавчу службу», державними
виконавцями є заступник директора
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України -
начальник відділу примусового
виконання рішень, заступник начальника
відділу примусового виконання рішень
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України,
головний державний виконавець, старший
державний виконавець, державний
виконавець відділу примусового
виконання рішень Департаменту
державної виконавчої служби
Міністерства юстиції України,
начальники підрозділів примусового
виконання рішень відділу державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції Міністерства
юстиції України в Автономній
Республіці Крим, обласних, Київського
та Севастопольського міських
управлінь юстиції, їх заступники,
головні державні виконавці, старші
державні виконавці, державні виконавці
підрозділів примусового виконання
рішень відділів державної виконавчої
служби Головного управління юстиції
Міністерства юстиції України в
Автономній Республіці Крим, обласних,
Київського та Севастопольського
міських управлінь юстиції, начальник,
заступник начальника, головний
державний виконавець, старший
державний виконавець, державний
виконавець районного, міського (міста
обласного значення), районного в місті
відділу державної виконавчої служби.

Згідно п. 7.2 Положення про відділ
примусового виконання рішень
управління ДВС Головного управління
юстиції у Тернопільській області,
затвердженого наказом начальника
Головного управління юстиції у
Тернопільській області №520-ОД від
065.10.2011 року, начальник відділу
організовує роботу відділу відповідно
до покладених на нього посадовою
інструкцією повноважень, здійснює
перевірку роботи державних виконавців
та користується правами, наданими
Законом України "Про виконавче
провадження". Відділ здійснює
необхідні заходи щодо своєчасного,
повного і неупередженого виконання
рішень (п. 5.1.).

Отже, начальник відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Тернопільській
області як посадова особа, яка вчиняє
виконавчі дії, направлені на виконання
рішень, є державним виконавцем, тому
має повноваження на укладення договору
з торгівельною організацією щодо
проведення прилюдних торгів по
реалізації арештованого нерухомого
майна.

Щодо наявності розбіжностей в даті
укладення спірного договору, то суд
констатує, що примірники спірного
договору, котрі долучені відповідачем-1
та примірник, який долучено
відповідачем -2 датовані 10.02.2014 року і не
містять жодних виправлень (оригінали
оглянуто судом). Такі виправлення на
06.02.2014 року містить лише копія договору,
котра долучена до позовної заяви
позивачем та отримана ним, згідно
пояснень, при ознайомленні з
матеріалами виконавчого провадження №
35805530. З'ясувати обставини такого
виправлення не вбачається за можливе,
оскільки за повідомленням органу ДВС в
період з 16 год. 00 хв. 11 квітня 2014 року по
08 год. 00 хв. 14 квітня 2014 року невідома
особа, шляхом таємного проникнення у
службовий кабінет відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Тернопільській
області 211 А по вул. Грушевського 8 у
місті Тернополі, незаконно заволоділа
матеріалами виконавчого провадження
ВП №35805530 з примусового виконання
Наказу №1/42/5022- 549/2012, виданого
господарським судом Тернопільської
області 12 грудня 2012 року.

Відділом примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Тернопільській області про даний факт
повідомлено правоохоронні органи, про
що внесено відомості до Єдиного
реєстру досудових розслідувань, а
15.04.2014 року господарським судом
Тернопільської області за зверненням
Відділу , на підставі ухвали, видано в
порядку ст. 120 ГПК України, дублікат
наказу господарського суду у даній
справі.

Відсутність матеріалів виконавчого
провадження в первинному вигляді
унеможливлюють по-перше, встановити
безпосередньо чи мало місце таке
порушення ; по-друге, виявити винних
осіб, разі підтвердження допущених
виправлень у даті укладення спірного
договору, тому за даним фактом, та з
урахуванням клопотання позивача, судом
надіслано повідомлення до
правоохоронних органів для проведення
відповідної перевірки по даному факту.

Також спростовуються поданими суду
доказами, в тому числі поясненнями
представника органу виконання судових
рішень розбіжності, що містяться у даті
складання Акту опису та арешту майна
від 12.02.2013 року. Так, враховуючи, що у п.
1.3 спірного договору при визначенні
характеристики нерухомого майна, яке
передається на прилюдні торги
зазначено Акт опису й арешту від 12.02.2014
року, позивач стверджує, що такий акт
фактично є сфальсифікованим, оскільки
про проведення опису нібито 12.02.2014 року
позивача не було повідомлено всупереч
ст. 12 Закону України «Про виконавче
провадження» та такий не підписувався
Товариством як цього вимагає п.4.2.2
Інструкції з організації примусового
виконання рішень, затвердженої
наказом Мінюсту України № 512/5 02.04.2012
року.

Як свідчать матеріали справи, Акт опису
та арешту майна було складено 12 лютого
2013 року. Про помилкове зазначення в
спірному договорі Акту опису та арешту
від 12 лютого 2014 року свідчить додаткова
угода, укладена між відповідачами
(сторонами договору № 2014026) 05 березня 2014
року, а також не заперечується
позивачем та вбачається з доводів ,
викладених ним неодноразово у поданих
до господарського суду скаргах на дії
державного виконавця в порядку ст. 121-2
ГПК України , тому суд вважає, що даному
випадку дійсно допущено описку .

Досліджуючи обґрунтованість доводів
позивача про те, що «спірний договір не
відповідає вимогам чинного
законодавства та порушує права
позивача», то суд враховує таке.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна з сторін повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Ці дані встановлюються такими
засобами:

- письмовими і речовими доказами,
висновками судових експертів;

- поясненнями представників сторін та
інших осіб, які беруть участь в
судовому процесі. В необхідних
випадках на вимогу судді пояснення
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь в судовому процесі, мають
бути викладені письмово.

Вирішуючи спори про визнання угод
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме:

- відповідність змісту угод
вимогам закону;

- додержання встановленої форми
угоди;

- правоздатність сторін за угодою;

- у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору (абз. 3 п. 1
роз'яснень Вищого арбітражного суду
України № 02-5/111 від 12.03.99р. "Про деякі
питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням угод недійсними
з наступними змінами та доповненнями).

Отже, з наведених норм випливає, що для
визнання недійсним у судовому порядку
правочину (господарського
зобов'язання) необхідно встановити, що
правочин не відповідає вимогам закону,
або ж його сторонами (стороною) при
укладенні було порушено господарську
компетенцію.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України
підставами виникнення прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено,
що договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 173 ГК України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Проте, всупереч вимог статті 33 ГПК
України позивачем не подано доказів
стосовно того, що договір від 10.02.2014
року не відповідає чинному
законодавству, а саме наступним
вимогам:

- щодо змісту (зміст договору від
10.02.2014р. суперечить Цивільному Кодексу
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства);

-щодо суб'єктного складу (особи, які
вчинили вказаний договір, не мали
необхідного обсягу цивільної
дієздатності;

- щодо форми (договір вчинений не в
формі, встановленій законом).

-щодо волі і спрямованості
волевиявлення (волевиявлення хоча б
одного учасника цього договору не було
вільним і не відповідало його
внутрішній волі, а сам договір не
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним).

Позивачем не доведені ті обставини, на
які він посилається в обґрунтування
своєї вимоги щодо порушення його прав,
не наведено жодного належного доказу
або факту порушення з боку
відповідачів положень чинного
законодавства України при реалізації
нерухомого майна, навпаки зібрані по
справі докази свідчать, що торги, котрі
проведені 05.03.2014 року відбулися.
Визначено переможця торгів у
встановленому законом порядку;
оформлено правочин з купівлі-продажу
майна, судових рішень щодо визнання
прилюдних торгів від 05.03.2014 р.,
оформлених протоколом № 2014026
проведення прилюдних торгів матеріали
справи не містять, і сторонами не
подано; позивач був присутнім на
прилюдних торгах 05.03.2014 р. і жодних
претензій чи зауважень щодо їх
проведення не заявив, про що свідчать
підписи присутніх, зокрема
представників ТОВ «Стар Софт» на
протоколі присутності на прилюдних
торгах від 05.03.2014 р., відтак,
господарський суд Тернопільської
області дійшов висновку, що укладення
договору № 2014026 про надання послуг по
організації і проведенню прилюдних
торгів з реалізації арештованого майна
(предмета іпотеки) від 10.02.2014р. не
суперечить приписам ст. 203 Цивільного
кодексу України.

За таких обставин в задоволені позову
слід відмовити.

Договір від 06.02.2014 року, на який
посилається позивач і який є предметом
даних позовних вимог, за відсутності
його оригінального примірника, та
подання відповідачами такого договору
без будь-яких виправлень щодо дати його
укладення, на думку суду як неналежний
доказ, не може братися до уваги.

Судові витрати відповідно до вимог
ст.ст. 44, 49 Господарського
процесуального кодексу України
позивачу не відшкодовуються.

В судовому засіданні 06.05.2014 року судом в
порядку ст. 85 ГПК України, оголошено
вступну і резолютивну частини рішення
господарського суду.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
6, 11, 16, 202, 203, 215, 626, 638, 901 ЦК України, ст.ст.
20, 174, 179-180 ГК України, ст. ст. 1, 42 - 47, 22, 33,
34, 43, 49, 54, 811, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог -
відмовити.

На рішення господарського суду, яке не
набрало законної сили, сторони та
прокурор мають право подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
прийняття (підписання) „12" травня 2014 р.,
рішення через місцевий господарський
суд.

Суддя
Н.О. Андрусик