м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія з
управління активами «Практика»
до 1) Публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк»,
2) Публічного акціонерного
товариства «Кредитпромбанк»,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача: 1) ОСОБА_1,
2) Національний банк
про зобов'язання вчинити дії.
Судді: Шкурдова Л.М. (головуюча)
при секретарі судового засідання
за участю представників:
від позивача:Савченко С.І. за дов. б/н
від 10.12.2013;від відповідача 1:не
з'явився;від відповідача 2:не
з'явився;від третьої особи 1:не
з'явився;від третьої особи 2:Маслова В.М.
за дов. № 18-208/1340-3206 від 03.03.2011.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Господарським судом міста Києва
розглядається справа за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія з
управління активами «Практика» до
Публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк», Публічного акціонерного
товариства «Кредитпромбанк», треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача: ОСОБА_1, Національний банк
України, про зобов'язання вчинити дії.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
позивач є вкладником відповідача 2,
який згідно з офіційною інформацією,
розміщеною в мережі Інтернет перевів
усі свої активи до відповідача 1, а
зобов'язання, у тому числі і по
депозитних вкладах, залишились у
відповідача 2, у зв'язку з чим позивач
звернувся до суду з даним позовом та
просить зобов'язати Публічне
акціонерне товариство «Дельта Банк» в
порядку реституції повернути
Публічному акціонерному товариству
«Кредитпромбанк» активи (готівку,
дебіторську заборгованість,
обладнання та майно підприємства), які
перейшли до Публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» від
Публічного акціонерного товариства
«Кредитпромбанк» за період з 28.02.2013 по
дату винесення судового рішення у
даній справі.
Позивачем, разом з позовною заявою,
надано суду заяву про забезпечення
позову б/н від 31.10.2013, відповідно до якої
останній просив суд накласти арешт на
грошові кошти на рахунках Публічного
акціонерного товариства
«Кредитпромбанк» в межах розміру
заборгованості банку перед
Товариством обмеженою
відповідальністю «Компанія з
управління активами «Практика», а саме:
243 232 204,00 грн; заборонити Публічному
акціонерному товариству
«Кредитпромбанк» вчиняти будь-які дії,
спрямовані на переведення активів на
баланс Публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк».
Відповідно до ст. 66 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд за заявою сторони,
прокурора або з власної ініціативи має
право вжити передбачених статтею 67
цього Кодексу заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається на будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.
Однак позивачем у даній справі не
доведено необхідності застосування
заходів до забезпечення позову,
зокрема, не підтверджено жодними
доказами того, що невжиття таких
заходів може утруднити чи зробити
неможливим виконання рішення
господарського суду. Відтак заява
позивача про забезпечення позову не
підлягає задоволення з підстав її
Третьою особою 2 подано суду 10.12.2013
відповідно до якого зазначено, що
застосування реституції можливе лише
за наявності між сторонами укладеного
договору, який є нікчемним чи який
визнано недійсним, при цьому вказав на
відсутність такої інформації щодо
визнання правочинів, укладених між
відповідачем 1 та відповідачем 2 про
відчуження активів останнього,
недійсними. Крім того, на підставі ст. 52
Закону України «Про Національний банк
України», третьою особою 2 у справі
зауважено, що втручання органів
державної влади та інших державних
органів чи їх посадових осіб, будь-яких
юридичних чи фізичних осіб у виконання
функцій і повноважень, зокрема,
Національного банку України, не
Позивач 24.12.2013 подав уточнення
заявлених позовних вимог б/н від 24.12.2013,
відповідно до яких обґрунтував свої
позовні вимоги положеннями, зокрема,
ст. 228 ЦК України та просив зобов'язати
Публічне акціонерне товариство
«Дельта Банк» в порядку реституції
повернути Публічному акціонерному
товариству «Кредитпромбанк» активи
(готівку, дебіторську заборгованість,
обладнання та майно підприємства), які
перейшли до Публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» від
Публічного акціонерного товариства
«Кредитпромбанк» за період з 28.02.2013 по
дату винесення судового рішення у
даній справі.
Відповідач 2 подав суду 24.12.2013 відзив на
позов б/н від 23.12.2013, згідно з яким проти
позову заперечив, у задоволенні
позовних вимог просив відмовити в
повному обсязі, зазначаючи при цьому,
що позивачем не доведено порушення
його прав укладенням між відповідачами
у справі оспорюваних договорів,
стороною яких позивач не є.
Розпорядженням заступника голови
Господарського суду міста Києва від
розгляд колегії суддів у складі:
Шкурдова Л.М. (головуюча), Літвінова М.Є.,
Ухвалою суду від 22.01.2014 зазначеною
прийнято до свого провадження.
Розпорядженням заступника голови
Господарського суду міста Києва від
розгляд колегії суддів у складі:
Шкурдова Л.М. (головуюча), Полякова К.В.,
Ухвалою суду від 25.02.2014 зазначеною
прийнято до свого провадження.
Позивачем 25.02.2014 подано суду додаткові
пояснення б/н від 25.02.2014 щодо
застосування положень ст. 228 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України), в
якому зазначив, що відповідач 2,
відчужуючи свої активи відповідачу 1,
вчиняє разом з відповідачем 1
правочини, що явно суперечать
публічному порядку, оскільки:
порушують ст. 41 Конституції України,
яка встановила, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю; ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності; право приватної
власності є непорушним; спрямовані на
використання приватної власності
(грошових коштів вкладників, яким є
позивач) всупереч закону (не
враховуються інтереси іншої сторони
при виконанні взятих на себе
зобов'язань, що вимагається нормами
цивільного та господарського
законодавства). Таке відчуження
призводить до зменшення активів ПАТ
«Кредитпромбанк», а також до
збільшення ризику можливості
неповернення позивачу (як вкладнику
ПАТ «Кредитпромбанк») банківського
вкладу у майбутньому, у зв'язку з чим, на
думку позивача, до даних правовідносин
необхідно застосувати ст. 216 ЦК України.
Розпорядженням голови Господарського
суду міста Києва від 22.04.2014 справу №
суддів у складі: Шкурдова Л.М.
(головуюча), Сташків Р.Б., Отрош І.М.
Позивачем 25.03.2014 та 22.04.2014 подано суду
клопотання б/н від 22.04.2014 та клопотання
б/н від 25.03.2014 про надсилання матеріалів
даної справи до податкової інспекції
ГУ Міндоходів України з метою
проведення перевірки фінансового
стану відповідача 2 та відповідача 1 і
надання відомостей у відповідності до
ухвали суду від 25.02.2014, а саме:
інформації про кількість та предмет
правочинів, укладених між
відповідачами у даній справі в період з
28.02.2013 по дату подання позовної заяви;
інформації про розмір та найменування
майна (активів), які були передані
відповідачем 2 до відповідача 1;
бухгалтерську звітність за останню
звітну дату; відомостей про
переведення активів від однієї
банківської установи до іншої без
залучення пасивів, і чи дійсно такі дії
мають місце. Дане клопотання судом
залишене без задоволення, враховуючи
те, що нормами діючого господарського
процесуального законодавства не
передбачена можливість направлення
матеріалів господарської справи для
здійснення перевірки до податкових
органів, дослідження порядку та
повноти сплати податків до бюджету
сторонами правочинів не є предметом
дослідження у даній справі.
У судовому засіданні 25.04.2014 представник
позивача наполягав на задоволенні
позовних вимог, позов просив
Представник третьої особи 2 у судовому
засіданні проти позову заперечив, у
задоволенні позовних вимог просив
Представники відповідача 1,
відповідача 2 та третьої особи 1 у
судове засідання не з'явились, причин
неявки суду не повідомив, про час і
місце розгляду даної справи
повідомлені належним чином.
Ураховуючи наявність доказів
належного повідомлення відповідача 1,
відповідача 2 та третьої особи 1 про час
і місце проведення судового засідання,
відсутність доказів неможливості
прибуття в судове засідання
представників відповідача 1,
відповідача 2 та третьої особи 1,
достатність матеріалів для прийняття
рішення по суті, суд, відповідно до
приписів ст. 75 ГПК України, розглядає
справу за відсутності представників
відповідача 1, відповідача 2 та третьої
особи 1 за наявними в справі
матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши докази та оцінивши їх в
сукупності, заслухавши пояснення
представників позивача та третьої
особи 2, суд

ВСТАНОВИВ:

05.07.2010 між ПАТ» Кредитпромбанк»
(відповідач 2 ) та позивачем, який діяв
від власного імені, але за рахунок
активів Пайового недиверсифікованого
венчурного інвестиційного фонду
закритого типу «Київщина 1» (вкладник)
укладено договір № 0052/ДС-49.8.1.1-10
строкового банківського вкладу в
національній валюті юридичної
особи-резидента.

Відповідно до п. 1.1 цього Договору, у
редакції Додаткової угоди № 01 від
17.05.2012, позивач передав , а Банк прийняв
від позивача на строковий депозитний
рахунок № 26525074 грошові кошти в розмірі
210 956 000,00 грн (вклад) строком на 3 роки та 4
дні, а саме з 05.07.2010 до 09.07.2013 та
зобов'язався повернути позивачу суму
вкладу, що надійшла на рахунок, і
проценти на неї на умовах та в порядку,
встановлених цим Договором.

Посилаючись на те, що як слідує із
доступної інформації, зокрема
розміщеної в мережі Інтернет, основним
акціонером Відповідача 1 та
Відповідача 2 є одна й та ж особа , яка
здійснює викуп акцій Відповідача 2,
відповідно до Відповідача 1
переводяться активи Відповідача 2, а
пасиви залишаються у ПАТ
«Кредитпромбанк», - Позивач вважає, що
в майбутньому це призведе до
неможливості одержати від ПАТ
«Кредитпромбанк» розміщений в ньому
депозитний вклад .

Згідно з уточненими позовними вимогами
позивач просить суд зобов'язати
відповідача 1 в порядку реституції
повернути відповідачу 2 активи
(готівку, дебіторську заборгованість,
обладнання та майно підприємства), які
перейшли до відповідача 1 від
відповідача 2 за період з 28.02.2013 по дату
винесення судового рішення у даній
справі. При цьому позивач посилається
на те, що відчуження активів від однієї
банківської установи до іншої порушує
публічний порядок, оскільки порушує
ст..41 Конституції України, яка
встановила, що кожен має право на
приватну власність яка є непорушною.
Таке відчуження призводить до
зменшення активів ПАТ
«Кредитпромбанк», що є порушенням
інтересів вкладників. Правочин, який
порушує публічний порядок є нікчемним
в силу закону( ст..228 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до ст.. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність ,
мають право звернутися до
господарського суду за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Постановою пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
роз'яснено, що відповідно до статей 215
та 216 ЦК України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

У абз. 1 п. 2.10 постанови пленуму Вищого
господарського суду від 29.05.2013 № 11 "Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
роз'яснено, якщо чинне законодавство
прямо не визначає кола осіб, які можуть
бути позивачами у справах, пов'язаних з
визнанням правочинів недійсними,
господарському суду для вирішення
питання про прийняття позовної заяви
слід керуватися правилами статей 1 і 2
ГПК. Отже, крім учасників правочину
(сторін за договором), а в передбачених
законом випадках - прокурора, державних
та інших органів позивачем у справі
може бути будь-яке підприємство,
установа, організація, а також фізична
особа, чиї права та охоронювані законом
інтереси порушує цей правочин.
Правочини, які не відповідають вимогам
закону, не породжують будь-яких бажаних
сторонам результатів, незалежно від
волі сторін та їх вини у вчиненні
незаконного правочину. Правові
наслідки таких правочинів настають
лише у формах, передбачених законом, - у
вигляді повернення становища сторін у
початковий стан( реституція) або в
інших.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

В абз. 3 п. 2.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№ 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» роз'яснено, що загальні
підстави і наслідки недійсності
правочинів (господарських договорів)
встановлені статтями 215, 216 ЦК України,
статтями 207, 208 ГК України. Правила,
встановлені цими нормами, повинні
застосовуватися господарськими судами
в усіх випадках, коли правочин вчинений
з порушенням загальних вимог частин
першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК
України і не підпадає під дію інших
норм, які встановлюють підстави та
наслідки недійсності правочинів,
зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК
України.

Відтак, з урахуванням положень
зазначеної постанови пленуму, правила
проведення реституції, передбачені
ст.ст. 215, 216 ЦК України, не
застосовуються у разі застосування
норм ст. 228 ЦК України, яку позивач,
згідно з уточненнями позовних вимог б/н
від 24.12.2013, визначив правовою підставою
для задоволення позовних вимог.

Як зазначає позивач, правочини,
укладені між відповідачем1 та
відповідачем 2 з продажу активів
порушують його права, передбачені ст. 41
Конституції України на володіння,
користування і розпорядження своєю
власністю, а також про те, що ці угоди
спрямовані на використання приватної
власності (грошових коштів вкладників).

Однак, як підтверджено наявною в
матеріалах справи випискою з рахунку №
26525074, на депозитному рахунку позивача у
відповідача 2 обліковуються грошові
кошти в розмірі 210 956 000,00 грн, та за
період з 05.07.2010 по 14.01.2014 (і по сьогодні)
грошові кошти розміщуються на рахунку
позивача.

Відповідно до п. 5.6 Положення про
організацію операційної діяльності в
банках України, затвердженого
постановою правління Національного
банку України від 18.06.2003 № 254 виписки з
особових рахунків клієнтів є
підтвердженням виконаних за день
операцій і призначаються для видачі
або відсилання клієнту.

Згідно з п. 3.1 глави 3 Положення про
порядок здійснення банками України
вкладних (депозитних) операцій з
юридичними і фізичними особами,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 03.12.2003
№ 516: грошові кошти на вкладні
(депозитні) рахунки перераховуються
юридичними особами з поточних рахунків
і повертаються банками в безготівковій
формі на поточні рахунки юридичних
осіб. Проведення розрахункових
операцій за вкладними (депозитними)
рахунками юридичної особи
забороняється, крім операцій,
пов'язаних з реалізацією майнових прав
на суму вкладу (депозиту) відповідно до
укладених договорів застави та
законодавства України.

Отже, на підставі норм діючого
законодавства здійснення списання
коштів з депозитного рахунку є
забороненою операцією.

Відповідно до ч. 3 ст. 1058 ЦК до відносин
банку та вкладника за рахунком, на який
внесений вклад, застосовуються
положення про договір банківського
рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо
інше не встановлено цією главою або не
випливає із суті договору банківського
вкладу.

Згідно зі ст. 1074 ЦК України обмеження
прав клієнта щодо розпоряджання
грошовими коштами, що знаходяться на
його рахунку, не допускається, крім
випадків обмеження права
розпоряджання рахунком за рішенням
суду або в інших випадках, встановлених
законом, а також у разі зупинення
фінансових операцій, які можуть бути
пов'язані з легалізацією (відмиванням)
доходів, одержаних злочинним шляхом,
або фінансуванням тероризму,
передбачених законом.

Тобто, чинним законодавством
заборонено здійснення обмеження прав
клієнта за банківським вкладним
рахунком.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за
договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Згідно зі ст. 520 ЦК України боржник у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою (переведення боргу) лише за
згодою кредитора, якщо інше не
передбачено законом.

Отже, вкладник в правовідносинах
банківського вкладу виступає
кредитором, а банк боржником, при цьому
для передання прав за договором
банківського вкладу іншим особам, у т.ч.
відповідачу 1 потрібна згода вкладника
(тобто позивача) згідно з приписами ст.
520 ЦК України, банки не можуть
передавати права або кошти за
договором банківського вкладу без
волевиявлення вкладника в силу норм
діючого законодавства України.

Звернення до суду має бути пов'язане із
необхідністю захисту порушених або
оспорюваних прав чи охоронюваних
законом інтересів позивача і,
відповідно, задоволення позовних вимог
можливе у разі, якщо суд встановить
порушення прав чи охоронюваних законом
інтересів позивача у справі.

З обставин даної справи не вбачається
порушення прав та охоронюваних законом
інтересів позивача правочинами щодо
передачі активів, стороною яких
позивач не є, оскільки позивач не довів,
що його права порушуються наявністю
правочинів, укладених між
відповідачами у даній справі. Жодних
доказів того, що права позивача, який не
є стороною таких договорів, порушені, а
також доказів наявності незаконних дій
з боку відповідачів по відношенню до
позивача, останнім суду не надано.

Таким чином, ураховуючи викладене вище,
позивачем не надано належних та
допустимих доказів в обґрунтування
позову, порушення своїх прав та
інтересів укладенням між
відповідачами у даній справі
правочинів щодо передачі активів,
стороною яких позивач не є. За таких
обставин у суду відсутні правові
підстави для задоволення позову.

Відповідно до вимог статті 76 Закону про
банки і банківську діяльність
Національний банк України зобов'язаний
прийняти рішення про віднесення банку
до категорії неплатоспроможних у разі:

1) неприведення банком своєї діяльності
у відповідність із вимогами
законодавства, у тому числі
нормативно-правових актів
Національного банку України, після
віднесення його до категорії
проблемних, але не пізніше ніж через 180
днів з дня визнання його проблемним.

На дату розгляду даної справи ПАТ
«Кредитпромбанк» не віднесено до
категорії проблемних та критерії,
визначені статтею 75 Закону про банки,
щодо віднесення цього банку до
категорії проблемних, за
повідомленням Національного банку
України на сьогодні відсутні.

2) зменшення розміру регулятивного
капіталу або нормативів капіталу банку
до однієї третини від мінімального
рівня, встановленого законом та/або
нормативно- правовими актами
Національного банку України.

Як вбачається з матеріалів справи ПАТ
«Кредитпромбанк» дотримується
нормативних вимог щодо розміру
капіталу. За станом на 18.02.2014
регулятивний капітал ПАТ
«Кредитпромбанк» становив 148,2 млн.грн.,
а нормативи капіталу мають наступні
значення: адекватності регулятивного
капіталу (Н2) за станом на 11.02.2014 - 12,77%
(норматив - не менше 10%) , співвідношення
регулятивного капіталу до сукупних
активів (НЗ) - 13,69% (норматив - не менше 9%)
та співвідношення регулятивного
капіталу до зобов'язань - 15,02% (норматив -
не менше 10%).

3) невиконання банком протягом 10
робочих днів поспіль 10 і більше
відсотків своїх зобов'язань перед
вкладниками та іншими кредиторами.

За даними балансу ПАТ «Кредитпромбанк»
не має зобов'язань, які не були виконані
в строк з вини банку, облік яких
ведеться за рахунками № 9804 «Документи
клієнтів банку (крім фізичних осіб), що
не виконані в строк з вини банку» та №
9806 «Документи фізичних осіб, що не
виконані в строк з вини банку».

За наявною в Національному банку
України інформацією відповідно до
Плану інтеграції ПАТ «Кредитпромбанк»
в АТ «Дельта Банк» розробленого на
період з 01.04.2013 до 01.04.2014 протягом 2013
року здійснювався процес інтеграції
шляхом продажу та передачі активів та
зобов'язань ПАТ «Кредитпромбанк» до АТ
«Дельта Банк», про що свідчить динаміка
основних показників діяльності ПАТ
«Кредитпромбанк». Так, за період з
01.04.2013 до 18.02.2014 обсяг активів зменшився
на 11 957 млн. грн., або на 91,7%, зобов'язань -
на 8 142 млн. грн., або на 89,6%.

Відповідно до статті 5 Закону про банки,
банки мають право самостійно володіти,
користуватися та розпоряджатися
майном, що перебуває у їхній власності.
Органам державної влади і органам
місцевого самоврядування
забороняється будь-яким чином впливати
на керівництво чи працівників банків у
ході виконання ними службових
обов'язків або втручатись у діяльність
банку, за винятком випадків,
передбачених законом.

На підставі викладеного суд дійшов
висновку, що позовні вимоги про
зобов'язання Публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» в порядку
реституції повернути Публічному
акціонерному товариству
«Кредитпромбанк» активи (готівку,
дебіторську заборгованість,
обладнання та майно підприємства), які
перейшли до Публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» від
Публічного акціонерного товариства
«Кредитпромбанк» за період з 28.02.2013 по
дату винесення судового рішення у
даній справі, необґрунтовані та не
підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 124
Конституції України, ст.ст. 33,34,49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

вирішив:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 25.04.2014.

Судді:
Л.М. Шкурдова (головуюча)

І.М. Отрош

Р.Б. Сташків