ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року Справа № 910/21253/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого Грейц К.В.,суддів
:Бакуліної С.В. (доповідач), Глос
О.І.розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали касаційної
скаргиПублічного акціонерного
товариства "Центренерго"на
постановувід 06.03.2014 Київського
апеляційного господарського судуу
справі№ 910/21253/13господарського суду
міста Києваза позовомПублічного
акціонерного товариства
"Центренерго"доДержавного
підприємства "Вугілля
України"провідшкодування збитківв
судовому засіданні взяли участь
представники :від позивача: Мокрецький
О.В. (довіреність № 633/22 від 30.12.2013); Кроль
М.Б. (довіреність № 630/22 від 30.12.2013)від
відповідача:Литвищенко М.Є.
(довіреність від 22.04.2014); Вовченко О.С.
(довіреність № 24-12/119-Д від 24.12.2013)

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста
Києва (суддя Паламар П.І.) від 03.12.2013 у
справі № 910/21253/13 позов задоволено;
стягнуто з відповідача на користь
позивача 6 248,00 грн збитків, 1 720,50 грн
судового збору.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду (головуючий суддя
Авдеєв П.В., судді - Куксов В.В., Яковлєв
М.Л.) від 06.03.2014 рішення Господарського
суду міста Києва від 03.12.2013 року у
справі № 910/21253/13 скасовано; в позові
Публічному акціонерному товариству
"Центренерго" відмовлено; стягнуто з
Публічного акціонерного товариства
"Центренерго" на користь Державного
підприємства "Вугілля України" 860,25 грн
витрат по оплаті судового збору.

В касаційній скарзі позивач просить
скасувати постанову Київського
апеляційного господарського суду від
06.03.2014, а рішення Господарського суду
міста Києва від 03.12.2013 у справі № 910/21253/13
залишити в силі, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, а саме: ст.ст.332,
525, 526, 614, 618, 623 ЦК України, ст.ст.188, 193, 258
ГК України, ст.ст.4, 105 ГПК України,
ст.ст.8, 214 Цивільного процесуального
кодексу України.

Відзиву на касаційну скаргу відповідач
не надіслав.

Заслухавши пояснення по касаційній
скарзі представників позивача, які
підтримали викладені в ній доводи,
заперечення на касаційну скаргу
представників відповідача,
перевіривши повноту встановлення
обставин справи та правильність їх
юридичної оцінки в постанові
апеляційного господарського суду,
колегія суддів Вищого господарського
суду України приходить до висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Публічне акціонерне товариство
"Центренерго" звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Державного підприємства
"Вугілля України" про стягнення 248,92 грн
збитків, завданих неналежним
виконанням відповідачем обов'язків
постачальника за договором поставки
вугілля №111/6 від 30.12.2011.

Відмовляючи в задоволенні позову,
апеляційний господарський суд
правомірно виходив із такого.

30.12.2011 між Публічним акціонерним
товариством "Центренерго", як покупцем,
та Державним підприємством "Вугілля
України", як постачальником, був
укладений договір поставки вугілля
№111/6 (Договір), відповідно до умов якого
постачальник поставляє покупцю
вугільну продукцію (вугілля) в
асортименті, по реквізитах та за
якісними характеристиками,
приведеними в цьому Договорі.

Відповідно до п.1.2 Договору покупець
приймає вугілля, оплачує його вартість
на умовах, встановлених даним
Договором.

Пунктом 2.1 Договору сторони узгодили,
що вугілля постачається рівномірно
протягом періоду поставки залізничним
транспортом у відкритих напіввагонах
вантажною швидкістю на умовах DDP
(залізнична станція призначення),
згідно з міжнародними правилами
тлумачення торгівельних термінів
"Інкотермс" в редакції 2000 року з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Договором, та за
реквізитами покупця, вказаними в
Додатках до Договору.

У відповідності до п.3.1.2 Договору
постачальник зобов'язаний
завантажувати вугілля однорідним
шаром по всій глибині в справні,
очищені від залишків попереднього
вантажу, сміття, тощо, вагони.

У грудні 2012 на виконання умов Договору
на адресу Публічного акціонерного
товариства "Центренерго" за
залізничними накладними №№51042273, 51042240
були направлені вагони №№68975267, 68748185,
завантажені відправником - ВАТ "ЦЗФ
"Нагольчанська".

Під час контрольного зважування на
ст.Дебальцеве Сортувальна у вагонах
№68748185 та 68975267 було виявлено надлишки
вантажу у кількості 10,5 тон.

Надлишок вантажу з указаних вагонів
було перевантажено в інші вагони, у
зв'язку з чим позивачем були понесені
додаткові витрати у загальному розмірі
6 248,90 грн.

Вказані обставини підтверджуються
поясненнями позивача, наявними у
справі залізничними накладними №№
51042273, 51042240, актом загальної форми №194
від 29 грудня 2012, комерційними актами
№№БН 721880/501, БН 721881/502 від 27 грудня 2012,
накопичувальною карткою №02010006 від 2
січня 2013, довідками про відшкодування
грошових коштів за транспортування у
грудні 2012, січні 2013, актом виконаних
робіт № за грудень 2012, складеного
позивачем та ТОВ "Юніон транс сервіс".

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
додаткові витрати за перевантаження
надлишку вантажу та залізничне
перевезення інших вагонів понесені
позивачем внаслідок неналежного
виконання відповідачем обов'язків
постачальника, тому з нього на користь
позивача відповідно до вимог ст.623 ЦК
України, ст.224 ГК України підлягає
стягненню 6 248,90 грн збитків.

Згідно зі статтею 224 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено.
Аналогічні приписи містить частина 1
статті 623 Цивільного кодексу України.

Під збитками розуміються витрати,
зроблені управненою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Статтею 225 Господарського кодексу
України передбачено, що до складу
збитків, що підлягають відшкодуванню
особою, яка допустила господарське
правопорушення, включаються: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

При цьому, відповідно до частини 1
статті 614 Цивільного кодексу України
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Колегія суддів зазначає, що
відшкодування збитків є одним із видів
правової відповідальності і для
застосування такої міри
відповідальності необхідна наявність
всіх елементів складу правопорушення,
а саме: протиправної поведінки;
шкідливого результату такої поведінки
- збитків; причинного зв'язку між
протиправною поведінкою та збитками;
вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі
відсутності, хоча б одного з елементів
відповідальність у вигляді
відшкодування збитків не наступає.

За договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму
(ч.1 ст.265 ГК України). У договорі
поставки за згодою сторін може бути
передбачений порядок відвантаження
товарів будь-яким видом транспорту, а
також вибірка товарів покупцем.
Договором може бути передбачено
відвантаження товарів
вантажовідправником (виготовлювачем),
що не є постачальником, та одержання
товарів вантажоодержувачем, що не є
покупцем, а також оплата товарів
платником, що не є покупцем (ч.ч.5, 6 ст.267
ГК України).

За договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити ввірений їй другою стороною
(вантажовідправником) вантаж до пункту
призначення в установлений
законодавством чи договором строк та
видати його уповноваженій на одержання
вантажу особі (вантажоодержувачу), а
вантажовідправник зобов'язується
сплатити за перевезення вантажу
встановлену плату. Договір перевезення
вантажу укладається в письмовій формі.
Укладення договору перевезення
вантажу підтверджується складенням
перевізного документа (транспортної
накладної, коносамента тощо)
відповідно до вимог законодавства
(ч.ч.1, 2 ст.307 ГК України).

Статтею 2 Статуту залізниць України
(затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 6 квітня 1998 № 457)
передбачено, що обов'язки, права і
відповідальність залізниць, а також
підприємств, організацій, установ і
громадян, які користуються залізничним
транспортом визначає Статут залізниць
України.

Відповідно до пункту 6 Статуту
залізниць України, вантажовідправник
(відправник вантажу, вантажовласник) -
зазначена в документі на перевезення
вантажу (накладній) юридична чи фізична
особа, яка довіряє вантаж залізниці для
його перевезення.

Як зазначалося вище, в залізничних
накладних №№51042273, 51042240 відправником
зазначено - Відкрите акціонерне
товариство "ЦЗФ "Нагольчанська".

Приписами статті 30, 32 Статуту залізниць
України встановлено, що завантаження у
вагони здійснюється
вантажовідправником, який зобов'язаний
здійснювати завантаження з виконанням
технічних умов.

Відтак, передбачене статтею 124 Статуту
залізниць України зобов'язання,
вантажовідправника,
вантажоодержувача, порта, підприємства
(організації) відшкодувати залізниці
збитки, завдані внаслідок пошкодження
рухомого складу, перевантаження,
неправильного навантаження,
застосування неякісної упаковки або
неправильного кріплення вантажу,
здійснюється з урахуванням принципу
вини.

Оскільки, відповідач не є
вантажовідправником вугілля, то він не
є стороною дорговору перевезення
вантажу, який ним поставлявся за
договором поставки, і, відповідно,
особою, що відповідає за наслідки
порушення, вчиненого при виконанні
договору перевезення вантажу
залізничним транспортом. Касаційна
інстанція також звертає увагу, що з
позивача було стягнуто додаткові
витрати за транспортування на підставі
накопичувальної картки, які відповідно
до останньої є платою за перевезення,
розрахованою на підставі збірника
тарифів.

Враховуючи вимоги закону, беручи до
уваги встановлені обставини справи та
відсутність у діях відповідача ознак
складу цивільного правопорушення,
апеляційний суд правомірно виходив із
того, що суд першої інстанції помилково
дійшов висновку про порушення
відповідачем договірних зобов'язань за
договором поставки та наявності
підстав для відшкодування сплачених по
договору транспортного перевезення
додаткових витрат за рахунок
відповідача.

Скаржник помилково вважає, що
відповідач несе всі витрати до моменту
оформлення акта приймання передачі
сторонами спору, оскільки з Договору не
вбачається, що відповідач несе
відповідальність за порушення під час
перевезення вантажу, або є особою, яка
має обов'язок здійснити розрахунки за
перевезення.

Доводи касаційної скарги стосовно
того, що вантажовідправник у договорі
перевезення вантажу виконував
обов'язки постачальника за договором
за дорученням відповідача, а саме
виступав від його імені та за його
рахунок, не підтверджуються
встановленими судами обставинами та
матеріалами справи.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.1117 ГПК України
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права;
касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Беручи до уваги все наведене та вимоги
чинного законодавства в їх сукупності,
колегія суддів не вбачає підстав для
скасування постанови Київського
апеляційного господарського суду.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1118, п.1 ч.1 ст.1119,
ст.11111 ГПК України, Вищий господарський
суд України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Центренерго"
залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 06.03.2014 у справі
№ 910/21253/13 залишити без змін.

Головуючий-суддя
К.Грейц

Судді
С.Бакуліна

О.Глос