м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/4947/14 13.05.14За позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "АД-ШИНА"
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інвест Альфа Газ"
Суддя Бондаренко Г. П.
Представники сторін:
Від позивача Рябко А. О. (дов. б/н
від 21.03.2014 року)
Від відповідача не з'явився
Відповідно до ст. 85 ГПК України в
судовому засіданні 13.05.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "АД-ШИНА" (далі за
текстом - позивач) звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовною заявою до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Інвест
Альфа Газ" (далі за текстом - відповідач)
про стягнення 21616,97 грн. за договором
довгострокового постачання № 724 від
02.09.2011 року, з яких 19 996, 00 грн.
основного боргу, 1 520, 67 грн. пені, 100, 30
грн. інфляційних втрат, а також позивач
просить суд покласти на відповідача
витрати по оплаті судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 27.03.2014 року позовну заяву
прийнято до розгляду, порушено
провадження у справі № 910/4947/14, розгляд
справи призначено на 29.04.2014 року.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 29.04.2014 року в порядку ст. 77 ГПК
України розгляд справи відкладено на
13.05.2014 року, в зв'язку з неявкою
відповідача в судове засідання,
невиконанням відповідачем вимог
ухвали суду про порушення провадження
у справі, необхідністю надання
додаткових доказів по справі.

В судове засідання 13.05.2014 року
представник відповідача не з'явився,
про причини неявки суд не повідомив,
про час та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином.

Представник позивача в судовому
засіданні надав суду усні пояснення по
справі в яких повністю підтримав
позовні вимоги.

Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконання з боку відповідача його
зобов'язань за договором
довгострокового постачання № 724 від
02.09.2011 року, в частині оплати
поставленого товару.

Відповідач в судове засідання жодного
разу не з'явився, відзиву на позовну
заяву не надав, викладеного в позовній
заяві не спростував.

Відповідно до поданої позивачем
довідки ЄДРПОУ станом на 04.03.2014 року,
адреса відповідача є тією ж, яка
вказана у позовній заяві, а саме: 02160, м.
Київ, Харківське шосе, буд. 4, кім. 51.

Так, згідно з п. 11 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" відповідні
процесуальні документи надсилаються
господарським судом згідно з поштовими
реквізитами учасників судового
процесу, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до Інформаційного листа
Вищого господарського суду України №
01-8/1228 від 02.06.2006 р. "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році" до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками "адресат вибув",
"адресат відсутній" і т.п., з урахуванням
конкретних обставин справи можуть
вважатися належними доказами
виконання господарським судом
обов'язку щодо повідомлення учасників
судового процесу про вчинення цим
судом певних процесуальних дій.

Слід зазначити, що законодавство
України, в тому числі Господарський
процесуальний кодекс України, не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно зі статтею 93
Цивільного кодексу України) та
зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
цю юридичну особу.

При цьому, судом враховано, що
відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Відомості про місцезнаходження
відповідача є правомірними, що
підтверджується витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб і
фізичних осіб-підприємців на
відповідача.

Зважаючи на те, що неявка представника
відповідача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, суд зазначає, що у
відповідності до п. 3.13. постанови
Пленуму Вищого Господарського суду
України № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" зазначено: неподання
або несвоєчасне подання стороною у
справі, іншим учасником судового
процесу доказів з неповажних причин,
спрямоване на затягування судового
процесу, має розцінюватися
господарським судом як зловживання
процесуальними правами. У разі
неподання учасником судового процесу з
неповажних причин або без повідомлення
причин матеріалів та інших доказів,
витребуваних господарським судом,
останній може здійснити розгляд справи
за наявними в ній матеріалами та
доказами або, з огляду на обставини
конкретної справи, залишити позов без
розгляду на підставі пункту 5 частини
першої статті 81 ГПК. У наведених
випадках відповідні докази не повинні
прийматися в подальшому й судом
апеляційної інстанції.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

02.09.2011 року між позивачем, як
постачальником, та відповідачем, як
покупцем, укладено договір
довгострокового постачання № 724 (далі
за текстом - договір), відповідно до п.
1.1. якого постачальник зобов'язався
протягом дії договору поставляти
покупцю товар за його замовленнями
окремими партіями за цінами, в
асортименті (за номенклатурою) та
кількості, що остаточно погоджується
сторонами в накладних, які є
невід'ємною частиною договору (далі за
текстом - товар), та також виконувати
шиномонтажні послуги, а покупець
зобов'язався приймати товар та
оплачувати на встановлених договором
умовах.

Відповідно до п. 1.2. договору загальний
обсяг та асортимент (номенклатура)
товару, що поставляється за цим
договором, визначається кількістю та
асортиментом (номенклатурою) товару,
поставленого окремими партіями за
всіма видатковими накладними
відповідно до умов договору протягом
його дії.

За умовами п.п. 2.1., 2.2. договору договір
вступає в силу з моменту його
підписання повноважними особами обох
сторін та діє до 31.12.поточного року, у
разі відсутності до дати закінчення
строку дії договору повідомлення
рекомендованим листом від будь-якої із
сторін про розірвання договору, строк
дії цього договору вважається кожного
разу автоматично продовженим до31.12.
наступного календарного року.

Згідно п. 4.2. договору покупець
зобов'язаний провести повний
розрахунок за отриману по накладній
партію товару в терміни 14 днів від дати
зазначеної у видатковій товарній
накладній.

Пунктом 8.3. договору сторони погодили,
що при простроченні оплати товару
покупець зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за кожен день періоду
прострочення платежу, а також пеню,
нараховану на суму заборгованості за
кожний день періоду прострочення
платежу у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла у період
прострочення.

Станом на 12.12.2011 року позивач поставив
відповідачу товар, на загальну суму 58
513, 00 грн.

В період з 14.09.2011 року по 03.02.2012 року
відповідачем частково погашено
заборгованість у розмірі - 38 517, 00 грн.,
що підтверджено матеріалами справи.

Станом на день подання позовної заяви,
за розрахунком позивача,
заборгованість відповідача перед
позивачем за поставлений товар
становить 19 996, 00 грн.

26.02.2014 року відповідачу було направлено
лист - вимогу № 26/02 про оплату
поставлених товарів, в якому
зазначалась сума заборгованості
відповідача перед позивачем, разом з
яким було направлено акти звірки
взаємних розрахунків від 26.02.2014 року.
Відповіді від відповідача на вказаний
лист чи підписаного акту звірки
взаємних розрахунків позивач не
отримав, доказів іншого матеріали
справи не містять.

Доказів оплати заборгованості в
розмірі 19 996, 00 грн. матеріали справи не
містять.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
з наступних підстав.

Договір довгострокового постачання №
724 від 02.09.2011 року є договором поставки,
а відтак у відповідній частині між
сторонами виникли правовідносини, які
підпадають під правове регулювання
Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань
згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509
Цивільного кодексу України, і згідно
ст. 629 Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Поряд з цим, стаття 712 ЦК України
регулює відносини, що виникають із
договору поставки. Так, за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 712 ЦК України
до договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін. Законом можуть бути
передбачені особливості регулювання
укладення та виконання договорів
поставки, у тому числі договору
поставки товару для державних потреб.

Як встановлено судом, позивачем у
відповідності до вимог чинного
законодавства та умов договору
поставлено відповідачу товар на суму 58
513, 00 грн., таке стверджується позивачем
та не спростовано відповідачем.

До позовної заяви позивачем додані не
всі видаткові накладні по яким товар
поставлявся відповідачу, а лише ті по
яким за відповідачем рахується більша
частина заборгованості, в саме: № 8995
від 12.12.2011 року, № 8808 від 02.12.2011 року та №
8920 від 07.12.2011 року на суму 36 996, 00 грн.
Надані в матеріали справи вищевказані
накладні не підписані з боку
відповідача, проте матеріали справи
містять докази часткової оплати
поставленого по таким видатковим
накладним товару.

Враховуючи, що поставлений по
видатковим накладним № 8995 від 12.12.2011
року, № 8808 від 02.12.2011 року та № 8920 від
07.12.2011 року був частково оплачений
відповідачем, що підтверджується
матеріалами справи, суд дійшов
висновку, що такий товар був прийнятий
відповідачем.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом, при укладанні
договору сторони погодили, що покупець
зобов'язаний провести повний
розрахунок за отриману по накладній
партію товару в термін до 14 днів з дати
зазначеної у видатковій накладній.

Позивачем умови договору виконані в
повному обсязі, у відповідності до
вимог чинного законодавства та умов
договору. Відповідачем, в свою чергу,
жодних претензій у строки визначені
договором, щодо невідповідності
поставки умовам договору не заявлялось
та доказів іншого суду не надано.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

В силу ст. 599 ЦК України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Доказів на підтвердження сплати
заборгованості у розмірі 19 996, 00 грн.
та/або доказів повернення поставленого
товару позивачу, відповідачем суду не
надано.

Факт наявності боргу у відповідача
перед позивачем за договором в сумі 19
996, 00 грн. належним чином доведений,
документально підтверджений і
відповідачем не спростований, строк
оплати товару, у відповідності до п. 4.2.
договору є таким, що настав, а тому
позовні вимоги підлягають
задоволенню.

Позивачем, також, заявлено вимоги про
стягнення з відповідача 1 520, 67 грн. пені
в розмірі подвійної облікової ставки
НБУ за кожний день прострочки,
відповідно до п. 8.3. договору,
розрахованої за кожною видатковою
накладною окремо, за загальний період з
26.12.2011 р. (відповідно до вказаного в
розрахунку) по 14.06.2012 р.

Відповідно до ст. 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій передбачений
ст. 231 Господарського кодексу України.
Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу
України, штрафні санкції за порушення
грошових зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» розмір
пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період за який сплачується
пеня.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
з відповідача на користь позивача
підлягає стягненню сума пені в розмірі
1520, 67 грн. у відповідності до п. 8.3.
договору, оскільки судом встановлено
порушення відповідачем строків
виконання грошового зобов'язання.
Позовна заява містить розрахунок суми
пені згідно п. 8.3. договору, при
перевірці якого судом встановлено, що
позивач правильно здійснив вказаний
розрахунок.

Крім того, позивач на підставі п. 2 ст. 625
Цивільного Кодексу України та п. 8.3.
договору просить суд стягнути з
відповідача на свою користь 100, 30 грн.
індексу інфляції нарахованого на суму
боргу за весь час прострочення за
період з січня 2012 року по червень 2012
року.

Згідно ст. 229 Господарського кодексу
України та ст.625 Цивільного Кодексу
України, за прострочення виконання
грошового зобов'язання настає
відповідальність у вигляді сплати суми
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також сплати трьох
процентів річних від простроченої
суми, якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Оскільки вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача індексу
інфляції нарахованого на суму боргу
ґрунтуються на законі (п. 2 ст. 625
Цивільного кодексу України) та
договорі, а відповідач є таким що
прострочив виконання грошового
зобов'язання, позовні вимоги позивача в
частині стягнення індексу інфляції
нарахованого на суму боргу підлягають
задоволенню відповідно до наведеного в
позовній заяві розрахунку. При
здійсненні перевірки розрахунку
індексу інфляції, нарахованих
позивачем, судом встановлено, що ним
правильно здійснено вказаний
розрахунок.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати
по оплаті судового збору покладаються
на відповідача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись
ст. ст. 4, 49, 75, 82-85 ГПК України,
Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інвест Альфа Газ»
(02160, м. Київ, Харківське шосе, буд. 4, кв.
51; ; з будь-якого рахунку
виявленого державним виконавцем під
час виконання рішення) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ад Шина» (02660, м.
Київ, вул. Закревського, буд. 16; ) 19996 (дев'ятнадцять тисяч
дев'ятсот дев'яносто шість) грн. 00 коп.
основного боргу, 1 520 (одну тисячу
п'ятсот двадцять) грн. 67 коп. пені, 100
(сто) грн. 30 коп. інфляційних втрат та 1827
(одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн.
00 коп. судових витрат.

3. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

4. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 20.05.2014 р.

Суддя
Г.П.
Бондаренко