ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 рокуСправа № 922/309/14
Господарський суд Кіровоградської
області в складі судді Тимошевської
В.В. розглянув у відкритому судовому
засіданні справу № 922/309/14

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торгівельний Дім
"Агросвіт", м. Харків

до відповідача: Приватного
акціонерного товариства "Креатив", м.
Кіровоград

про стягнення 501 984,98 грн.

Представники сторін:

від позивача - Крайз О.І., довіреність №
б/н від 09.04.14 (приймав участь у судовому
засіданні 25.04.2014);

від відповідача - Усатенко В.Ю.,
довіреність № 2121-12/Кр від 30.12.2013.

В судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Торгівельний Дім
"Агросвіт" звернулось до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою про
стягнення з приватного акціонерного
товариства "Креатив" боргу в загальному
розмірі 501984,98 грн.

Ухвалою господарського суду
Харківської області вказану позовну
заяву та додані до неї матеріали
направлено за встановленою
підсудністю до господарського суду
Кіровоградської області.

Ухвалою господарського суду
Кіровоградської області (надалі -
господарський суд) від 13.02.2014 прийнято
позовну заяву до розгляду та порушено
провадження у справі.

В судовому засіданні 11.03.2014 позивачем
подано до господарського суду заяву, в
якій останній просив:

змінити підстави позову, вказаній у
позовній заяві, на ті, що викладені у
цій заяві, підстави стосовно
зобов'язань другого відповідача із
позовної заяви виключити;

стягнути з відповідача - приватного
акціонерного товариства "Креатив"
річні за прострочення виконання
зобов'язань в загальному розмірі 322394,37
грн.;

покласти на відповідача витрати
позивача на надання юридичних послуг
на загальну суму 144000,00 грн. та на сплату
судового збору за подання позовної
заяви у розмірі 10040,00 грн. (том І а.с.
177-179).

В судовому засіданні 04.04.2014
представником позивача подано до суду
заяву, в якій позивач повідомив про
відмову від позовних вимог в частині
стягнення з відповідача витрат
позивача на надання юридичної допомоги
в сумі 144000,00 грн. та 3% річних за
договором № С12-2592 у сумі 38197,11 грн. та
просив припинити провадження у справі
в цій частині, а також повернути
позивачеві надлишково сплачений
судовий збір у розмірі 3591,81 грн. (том ІІ
а.с. 2).

Заявою, поданою в судовому засіданні
25.04.2014, позивач крім зазначеного вище,
просив покласти на відповідача витрати
на послуги із надання правової
допомоги адвоката в сумі 14616,00 грн. (том
ІІ а.с. 42-44).

Відповідачем позовні вимоги
заперечено повністю, про що надано до
суду відзив на позов, з тих підстав, що в
спірних правовідносинах мало місце
прострочення кредитора, оскільки
позивачем не надано для оплати
рахунки-фактури; витрати за надання
юридичної допомоги в сумі 144000,00 грн.
відшкодуванню не підлягають, так як
вказані витрати не є збитками в
розумінні ст. 22 Цивільного кодексу
України та не є витратами з оплати
послуг адвоката згідно ст. 44
Господарського процесуального кодексу
України (том І а.с. 46-48, том ІІ а.с. 28-29).

В судовому засіданні 04.04.2014
представником відповідача подано
письмове клопотання про зменшення суми
коштів, які вимагає стягнути позивач,
на 50% (том ІІ а.с. 27). Клопотанням від
25.04.2014 відповідач просить зменшити суму
коштів, які вимагає стягнути позивач за
договорами поставки №С12-2592 від 16.07.2013
та №С12-2605 від 31.07.2013 до 1000,00 грн. (том ІІ
а.с. 50-53).

Розгляд справи відкладався з підстав,
викладених в ухвалах господарського
суду від 11.03.2014 та від 11.04.2014. В судових
засіданнях оголошувалась перерва з
04.04. до 11.04.2014 та з 25.04. до 28.04.2014.

В судовому засіданні 25.04.2014, в якому
приймали участь представники обох
сторін, позовні вимоги з урахуванням
всіх викладених вище заяв й уточнень та
заперечення проти позову й клопотання
про зменшення сум стягнення підтримано
представниками позивача і відповідача.

Після оголошеної перерви з 25.04. до 28.04.2014
представник позивача в судове
засідання 28.04.2014 не з'явився, будь-яких
заяв, клопотань тощо від позивача не
надходило.

Враховуючи належне повідомлення
позивача про проведення судового
засідання 28.04.2014 та прийняття
представником позивача участі в інших
судових засіданнях, що проводились у
даній справі, з огляду на граничні
строки вирішення спору, господарський
суд розглядає справу в судовому
засіданні 28.04.2014 за відсутності
представника позивача та за наявними у
справі доказами.

Розглянувши матеріали справи та
оцінивши подані сторонами докази,
заслухавши пояснення представників
сторін, які наведено в обґрунтування
підстав позову і заперечень проти
позовних вимог, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Між сторонами на підставі укладених
договорів №С12-2592 від 16.07.2013 та №С12-2605
від 31.07.2013 виникли правовідносини з
поставки, у відповідності до яких
позивач, як Продавець за договором,
зобов'язався поставити і передати у
власність відповідача (Покупець)
насіння соняшнику урожаю 2012 року
(Товар) на умовах, викладених у названих
договорах (том І а.с. 8-14).

Кількість Товару, який підлягає
поставці за договором №С12-2592 від 16.07.2013,
становить 2200 тонн насіння соняшника по
ціні 4920,00 грн. за одну тонну, в т.ч. ПДВ,
орієнтовна ціна договору 10824,00 грн.; за
договором №С12-2605 від 31.07.2013 - 1477 тонн
насіння соняшника по ціні 4410,00 грн. за
одну тонну, в т.ч. ПДВ, орієнтовна ціна
договору 6513570,00 грн.

Умовами договорів передбачено
відсоток коригування об'єму поставки -
+- 10% за вибором Покупця та перерахунок
остаточної ціни Товару за наведеними в
договорах підставах і порядку. Згідно
пунктів 4.2.11. договору №С12-2592 від 16.07.2013
та договору №С12-2605 від 31.07.2013 остаточна
ціна на партію товару вказується у
видаткових накладних.

В договорах №С12-2592 від 16.07.2013 та №С12-2605
від 31.07.2013 сторонами узгоджено умови
щодо термінів і порядку постави Товару,
порядку розрахунків за поставлений
Товар, встановлено відповідальність за
порушення умов договорів та погоджено
інші умови.

Договори №С12-2592 від 16.07.2013 та №С12-2605
від 31.07.2013 укладено письмово, кожна
сторінка договорів містить підписи і
печатки обох сторін.

Строк дії зазначених договорів - з
моменту їх підписання та до повного
виконання усіх умов.

Господарський суд враховує, що за
вимогами Господарського кодексу
України (ст. 264) матеріально-технічне
постачання та збут продукції
виробничо-технічного призначення і
виробів народного споживання як
власного виробництва, так і придбаних у
інших суб'єктів господарювання,
здійснюються суб'єктами
господарювання шляхом поставки, а у
випадках, передбачених цим Кодексом,
також на основі договорів
купівлі-продажу.

Згідно визначення, наведеного в ст. 265
Господарського кодексу України, за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, договір поставки є двостороннім
та оплатним, за яким в однієї сторони -
постачальника за договором існує
обов'язок поставити товар, а в іншої
сторони - покупця за договором -
прийняти товар та здійснити оплату
його вартості.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання умов договору №С12-2592 від
16.07.2013 позивачем в період з 21 по 29.07.2013
поставленою, а відповідачем прийнято
товар - насіння соняшника в загальній
кількості 2106,95 тонн на загальну суму
10327366,52 грн. На виконання умов договору
№С12-2605 від 31.07.2013 позивачем в період з 05
по 08.08.2013 поставленою, а відповідачем
прийнято товар - насіння соняшника в
загальній кількості 1478,34 тонн на
загальну суму 6509286,27грн.

Поставка та прийняття Товару оформлені
за видатковими накладними, в яких
містяться посилання на договір №С12-2592
від 16.07.2013 та договір №С12-2605 від 31.07.2013
(том І а.с. 21-26, 38); Товар прийнято особою,
уповноваженою на вказане зі сторони
відповідача згідно виданих
довіреностей (том І а.с. 27-29).

Відповідач за отриманий Товар
розрахувався повністю, сплативши його
вартість:

за договором №С12-2592 від 16.07.2013 в сумі
10327366,52 грн. - оплата 21.10.2013 в сумі 10327366,52
грн (том І а.с. 18);

за договором №С12-2605 від 31.07.2013 в сумі
6509286,27 грн. - оплата 27.09.2013 в сумі 5000000,00
грн., оплата 21.10.2013 в сумі 1509286,27 грн. (том
І а.с. 16-17).

Наведені вище господарські операції з
поставки та оплати Товару підтверджені
позивачем належними доказами
(видаткові накладні, довіреності,
виписки по рахунку) та не заперечуються
відповідачем у відзиві від 07.03.2014, до
якого, крім викладених вище документів,
додано товарно-транспортні накладні,
платіжні доручення про оплату (том І
а.с. 46-176).

Однак, як повідомляє позивач,
відповідач за отриманий Товар
розрахувався з порушенням
встановленого договором строку,
внаслідок чого позивачем нараховано за
період прострочення оплати річні, які
останній просить стягнути згідно
поданого позову.

Натомість відповідач порушення строку
оплати заперечив, зазначивши про те, що
позивачем не надано рахунку-фактури,
який є однією із підстав оплати за
умовами договорів, а тому має місце
прострочення кредитора, що
урегульовано ст. 613 Цивільного кодексу
України.

Оцінивши наведені доводи, умови
договорів та положення чинного
законодавства, господарський суд
погоджується з доводами позивача щодо
порушення відповідачем строків
розрахунку за Товар згідно договорів
№С12-2592 від 16.07.2013 та №С12-2605 від 31.07.2013,
виходячи з наступного.

Як передбачено в частинах 2, 6 ст. 265
Господарського кодексу України,
договір поставки укладається на розсуд
сторін або відповідно до державного
замовлення; до відносин поставки, не
врегульованих цим Кодексом,
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Відповідно до частини 1 ст. 692
Цивільного кодексу України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Отже, сторони мають право на власний
розсуд встановити в договорі строк
оплати товару.

З наданих до матеріалів справи
примірників договорів №С12-2592 від 16.07.2013
та №С12-2605 від 31.07.2013 слідує, що
сторонами при їх укладенні погоджено
наступний порядок розрахунків, із
встановленням строків оплати товару.

Так, згідно пункту 5.1. договору №С12-2592
від 16.07.2013 Покупець зобов'язаний
здійснити оплату вартості отриманого
Товару до 05.09.2013 року шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок Продавця після
отримання рахунку-фактури й
документів, визначених п. 3.7. та п. 3.8.
договору та проведення досліджень
Товару на відповідність вимогам п. 2.1.
даного договору. Оплата отриманого
товару здійснюється виходячи з
остаточної ціни на Товар, визначеної
відповідно до п. 4.2. даного договору.

В пунктах 3.7. та 3.8. зазначеного договору
наведено перелік документів, які
Продавець зобов'язаний надати
Покупцеві. При цьому, згідно пункту 3.9.
договору №С12-2592 від 16.07.2013 Товар при
відсутності документів, передбачених
п. 3.7. та п. 3.10 договору, Покупцем не
приймається.

Відповідно до пункту 5.1. договору
№С12-2605 від 31.07.2013 Покупець зобов'язаний
здійснити оплату вартості отриманого
Товару до 05.09.2013 року шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок Продавця після
отримання рахунку-фактури й
документів, визначених п.п. 3.8-3.10.
договору та проведення досліджень
Товару на відповідність вимогам п. 2.1.
даного договору. Оплата отриманого
товару здійснюється виходячи з
остаточної ціни на Товар, визначеної
відповідно до п. 4.2. даного договору.

В пунктах 3.8.-3.10 договору міститься
перелік документів, які Продавець
зобов'язаний надати Покупцеві, а в
пункті 3.5. договору зазначено, що
обов'язок Продавця щодо поставки
товару є виконаним у повному обсязі з
моменту отримання Покупцем Товару та
документів, визначених п.п. 3.8.-3.10
договору.

Як зазначено вище, за загальним
правилом (частина 1 ст. 692 Цивільного
кодексу України) оплата товару за
договором купівлі-продажу
здійснюється після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

В матеріалах справи наявні первині
документи бухгалтерського обліку, які
підтверджують прийняття Товару
відповідачем. Остаточна ціна Товару
згідно положень пункту 4.2.11. договорів
визначена у видаткових накладних.
Передача товаророзпорядчих
документів, у т.ч. визначених пунктами
3.8.-3.10. договорів, відповідачем не
заперечується.

Умовами договорів встановлено
граничний строк оплати отриманого
Товару до 05 вересня 2013 року та відсутні
положення стосовно того, що
рахунок-фактура є підставою для
здійснення платежів, а тому наявність
або відсутність рахунку-фактури не
звільняє відповідача від обов'язку
оплатити отриманий Товар у
встановлений договором строк - до 05
вересня 2013 року.

Господарський суд звертає увагу, що
рахунок-фактура є документом, який
містить лише платіжні реквізити, на які
потрібно перерахувати кошти (том ІІ а.с.
11-23); ненадання рахунку-фактури не є
простроченням кредитора в розумінні
ст. 613 Цивільного кодексу України.

Більш того, між сторонами підписано Акт
звірки взаємних розрахунків за
договорами №С12-2592 від 16.07.2013 та №С12-2605
від 31.07.2013, в якому міститься примітка
про те, що даними Актами сторони
підтверджують, що станом на 05.09.2013 з
боку Продавця згідно договорів
поставки №С12-2592 від 16.07.2013 та №С12-2605
від 31.07.2013 надано всі документи, які є
підставою для виникнення зобов'язання
Покупця - ПрАТ "Креатив" сплатити за
поставлений по вказаним договорам
Товар (том І ас 186, 187).

Господарський суд враховує, що акт
звірки хоча і не є первинним
документом, який підтверджує вчинення
господарської операції, однак,
підписавши названі вище акти із
зазначеними в них примітками без
зауважень і скріпивши їх печатками,
відповідач тим самим підтвердив
наявність виникнення зобов'язання
сплатити вартість отриманого Товару
станом на 05.09.2013.

В силу приписів ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться; одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Аналогічні вимоги до виконання
господарських зобов'язань закріплені і
в статті 193 Господарського кодексу
України.

Частиною першою ст. 530 Цивільного
кодексу України встановлено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

За вимогами ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Згідно ст. 611
названого кодексу у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Оскільки факт прострочення грошового
зобов'язання зі сплати вартості
отриманого Товару відповідачем
доведений матеріалами справи, у
позивача наявні правові підстави
вживати відповідні дії по застосуванню
до відповідача наслідків порушення,
які встановлено договором або законом.

Згідно поданого позову у його
первісній редакції позивач просив
стягнути з відповідача за порушення
строків розрахунку: за договором
№С12-2592 від 16.07.2013 - 3% річних в розмірі
38197,11 грн. та 24 % річних за користування
грошовими коштами в розмірі 305576,87 грн.;
за договором №С12-2605 від 31.07.2013 - 3%
річних в розмірі 14211,00 грн. (том І а.с. 4).

В заяві, поданій в судовому засіданні
11.03.2014, позивач повідомив про зменшення
розміру позовних вимог, заявивши до
стягнення з відповідача за договором
№С12-2592 від 16.07.2013 24% річних в розмірі
305576,87 грн. та за договором №С12-2605 від
31.07.2013 - 3% річних в розмірі 16817,50 грн., що
складає в загальному розмірі 322394,37 грн.

Між тим, в заяві, поданій представником
позивача в судовому засіданні 04.04.2014,
позивач повідомив про відмову від
позову в частині стягнення 3% річних за
договором №С12-2592 від 16.07.2013 в розмірі
38197,11 грн. та просить припинити
провадження у справі в цій частині (том
ІІ а.с. 2). Право представника позивача
на відмову від позову підтверджені
довіреністю від 17.02.2014 (том І а.с. 186).

Відповідно до ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
позивач вправі до прийняття рішення у
справі зменшити, збільшити розмір
позовних вимог, відмовити від позову
повністю чи в частині.

Враховуючи, що за наведеною нормою під
зменшенням розміру позовних вимог слід
розуміти зменшення кількісних
показників за тією ж самою вимогою, яку
було заявлено в позовній заяві та з
огляду на заяву позивача від 04.04.2014 про
відмову від стягнення 3% річних в
розмірі 38197,11 грн., що згідно поданого
позову заявлялась як окрема вимога,
господарський суд вважає можливим
прийняти відмову позивача від позову в
частині стягнення 3% річних за
договором №С12-2592 від 16.07.2013 в розмірі
38197,11 грн. та припинити провадження у
даній справі в цій частині на підставі
п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України. При
цьому, враховуючи посилання позивача в
заяві на положення ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд вважає, що позивач
обізнаний про наслідки припинення
провадження у справі, які визначено
наведеною нормою та у відповідності до
яких повторне звернення до суду зі
спору між тими ж сторонами, про той же
предмет та з тих же підстав не
допускається.

Стосовно стягнення 24% річних в розмірі
305576,87 грн. за договором №С12-2592 від
16.07.2013, господарський суд зазначає
наступне.

Частиною третьою ст. 692 Цивільного
кодексу України встановлено, що у разі
прострочення оплати товару продавець
має право вимагати оплати товару та
сплати процентів за користування
чужими грошовими коштами.

Отже, зазначена норма встановлює право
продавця (постачальника) у разі
несвоєчасної оплати товару покупцем
вимагати від останнього оплати товару
та відсотків за користування чужими
грошовими коштами.

Як передбачено в ст. 536 Цивільного
кодексу України, розмір відсотків за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Сторонами в пункті 6.10. договору №С12-2592
від 16.07.2013 встановлено, що у разі
затримки з вини Покупця оплати Товару,
останній зобов'язується в якості
відсотків за користування грошовими
коштами Продавця сплатити на користь
Продавця 24% річних від вартості Товару,
який відвантажений згідно умов
договору.

Виходячи з викладеного та наявних в
матеріалах справи доказів і
підтвердження матеріалами справи
прострочення виконання відповідачем
зобов'язання з оплати вартості Товару,
отриманого за договором №С12-2592 від
16.07.2013, господарський суд вважає, що
вимога позивача про стягнення з
відповідача 24% річних в розмірі 305576,87
грн. за період з 06.09. по 20.10.2013 включно (45
к.дн.) на суму простроченого платежу
10327366,52 грн. є правомірною та підлягає
задоволенню.

Разом з цим, господарський суд відхиляє
доводи позивача, які викладені в заяві
від 24.04.2014 (том ІІ а.с. 38-40, 42-44), що вказана
сума є річними в розумні ст. 625
Цивільного кодексу України, виходячи з
наступного.

Так, частиною 3 статті 692 Цивільного
кодексу України фактично
конкретизовано передбачений статтею 536
цього Кодексу обов'язок боржника
сплачувати встановлений договором або
законом розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
та передбачене статтею 625 цього Кодексу
право продавця вимагати від покупця
сплати 3 % річних за весь час
прострочення, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Підставами для застосування до
правовідносин сторін статті 536
Цивільного кодексу України є факт
користування чужими коштами та
встановлення розміру відповідних
відсотків договором або чинним
законодавством.

Враховуючи, що сторонами в пункті 6.10.
договору №С12-2592 від 16.07.2013 встановлено
розмір відсотків за користування
грошовими коштами Продавця,
господарський суд дійшов висновку, що є
правильним застосування до вказаної
вимоги положень ст. 536 Цивільного
кодексу України. При цьому,
господарський суд враховує наявність
посилання на вказану норму в заяві
позивача, що подана в судовому
засіданні 11.03.2014 (том І а.с. 177-179).

Вимога позивача про стягнення 3% річних
за договором №С12-2605 від 31.07.2013, яка
мотивована посиланням на ч. 2 ст. 625
Цивільного кодексу України є такою, що
відповідає наведеним вище положенням
законодавства, оскільки договір №С12-2605
від 31.07.2013 не встановлює іншого розміру
річних та/або розміру процентів за
користування чужими грошовими коштами;
матеріалами справи доведено
прострочення відповідачем виконання
грошового зобов'язання.

Згідно заяви, поданої до справи 11.03.2014,
позивач нараховує 3% річних за
договором №С12-2605 від 31.07.2013 за
кількість днів прострочення:

21 (кількість днів прострочення станом
на 26.09.2013) на суму простроченого платежу
6509286,27 грн. в розмірі 11235,21 грн. 3% річних;

45 (кількість днів прострочення станом
на 20.10.2013) на суму боргу 1509286,27 грн. в
розмірі 5582,29 грн. річних, які просить
стягнути з відповідача.

Між тим, як вбачається з наведеного
розрахунку, позивачем допущено помилку
при визначені кількості днів
прострочення на суму боргу 1509286,27 грн.,
оскільки після сплати відповідачем
27.09.2013 в рахунок погашення боргу 5000000,00
грн. кількість днів прострочення
станом на 20.10.2013 (включно) склала 24
календарних днів (з 27.09. по 20.10.2013
включно).

Як зазначено в пункті 1.12. постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань", з
огляду на вимоги частини першої статті
4-7 і статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд має з'ясовувати
обставини, пов'язані з правильністю
здійснення позивачем розрахунку, та
здійснити оцінку доказів, на яких цей
розрахунок ґрунтується. У разі якщо
відповідний розрахунок позивачем
здійснено неправильно, то
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин справи самостійно
визначає суми пені та інших нарахувань
у зв'язку з порушенням грошового
зобов'язання, не виходячи при цьому за
межі визначеного позивачем періоду
часу, протягом якого, на думку позивача,
мало місце невиконання такого
зобов'язання, та зазначеного позивачем
максимального розміру відповідних
пені та інших нарахувань.

Таким чином, правильним є розрахунок 3%
річних на суму боргу 1509286,27 грн. за
період з 27.09. по 20.10.2013 (24 к.дн.), що
складає 2977,22 грн. річних.

У відповідності до наведеного, позовні
вимоги про стягнення з відповідача 3%
річних за договором №С12-2605 від 31.07.2013
підлягають частковому задоволенню в
сумі 14212,43 грн. (11235,21 грн. + 2977,22 грн.). У
задоволені позовних вимог в іншій
частині господарський суд відмовляє.

Клопотання відповідача про зменшення
розміру відсотків, які заявляє до
стягнення позивач, відхиляється
господарським судом, оскільки проценти
за користування грошовими коштами та 3%
річних не є штрафними санкціями, а тому
на них не розповсюджуються положення
ст. 233 Господарського кодексу України
чи ст. 551 Цивільного кодексу України.
Чинне законодавство України не
передбачає можливість зменшення
відсотків, які є предметом поданого у
даній справі позову.

Позивач згідно поданого позову у його
первісній редакції заявив до стягнення
з відповідача 144000,00 грн. витрат на
надання юридичних послуг, кваліфікуючи
вказану вимогу як збитки.

Заявою, поданою до суду 04.04.2014, позивач
відмовився від стягнення зазначених
витрат і просить припинити провадження
у справі стосовно стягнення з
відповідача витрат позивача на
надання юридичної допомоги в сумі 144000,00
грн.

Враховуючи права позивача, які
визначенні ст. 22 господарського
процесуального кодексу України,
наявність повноважень у представника
позивача на відмову від позову та
відповідність таких дій вимогам,
зокрема ст. 78 Господарського
процесуального кодексу України, з
огляду на посилання позивача в заяві на
положення ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України, що
свідчить про обізнаність останнього
про наслідки припинення провадження у
справі, господарський суд приймає
відмову позивача від позову в
зазначеній частині та припиняє
провадження у справі стосовно
стягнення 144000,00 грн. витрат на надання
юридичної допомоги на підставі п. 4 ч. 1
ст. 80 Господарського процесуального
кодексу України.

Разом з цим, вказані витрати позивач
згідно заяви від 11.03.2014 та заяви від
04.04.2014 включив до складу судових витрат,
які просить стягнути з відповідача.

Відповідно до ст. 44 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Отже, склад судових витрат не є
вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат
сторін як судових здійснюється
господарським судом з урахуванням
обставин конкретної справи.

В пункті 1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 7 від
21.02.2013 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України"
вказано, що до інших витрат у розумінні
статті 44 ГПК відносяться, зокрема: суми,
які підлягають сплаті особам,
викликаним до господарського суду для
дачі пояснень з питань, що виникають
під час розгляду справи (стаття 30
названого Кодексу); витрати сторін та
інших учасників судового процесу,
пов'язані з явкою їх або їхніх
представників у засідання
господарського суду, за умови, що таку
явку судом було визнано обов'язковою.
Зазначені витрати не є збитками в
розумінні статті 224 Господарського
кодексу України та статті 22 Цивільного
кодексу України, не входять до складу
ціни позову і не можуть стягуватися під
виглядом збитків.

Разом з цим, як вказано в рішенні
Конституційного Суду України від 11
липня 2013 року у справі N 1-4/2013, до складу
судових витрат на юридичні послуги, які
підлягають відшкодуванню юридичній
особі у господарському судочинстві,
належать суми, сплачені такою особою,
якщо інше не передбачено законом, лише
за послуги адвоката.

Таким чином, сплачені позивачем за
договором від 17.10.2013 витрати на
юридичні послуги, які не являються
послугами адвоката, не належать до
складу судових витрат і не підлягають
стягненню з відповідача.

Заявою, поданою до господарського суду
25.04.2014, позивач просить покласти на
відповідача витрати на послуги із
надання правової допомоги адвоката в
сумі 14616,00 грн. (том І а.с. 42-44).

Стаття 44 Господарського
процесуального кодексу України
включає до складу судових витрат
оплату послуг адвоката.

Частиною 3 ст. 48 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що витрати, які підлягають
сплаті за послуги адвоката,
визначаються у порядку, встановленому
Законом України "Про адвокатуру".

Згідно ст. 30 Закону України "Про
адвокатуру та адвокатську діяльність"
гонорар є формою винагороди адвоката
за здійснення захисту, представництва
та надання інших видів правової
допомоги клієнту. Порядок обчислення
гонорару (фіксований розмір, погодинна
оплата), підстави для зміни розміру
гонорару, порядок його сплати, умови
повернення тощо визначаються в
договорі про надання правової
допомоги. При встановленні розміру
гонорару враховуються складність
справи, кваліфікація і досвід адвоката,
фінансовий стан клієнта та інші
істотні обставини. Гонорар має бути
розумним та враховувати витрачений
адвокатом час.

Як зазначено в пункті 6.5. постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 21 лютого 2013 року N 7 "Про
деякі питання практики застосування
розділу VI Господарського
процесуального кодексу України" у
визначенні розумно необхідного
розміру сум, які підлягають сплаті за
послуги адвоката, можуть братися до
уваги, зокрема: встановлені
нормативно-правовими актами норми
видатків на службові відрядження (якщо
їх установлено); вартість економних
транспортних послуг; час, який міг би
витратити на підготовку матеріалів
кваліфікований фахівець; вартість
оплати відповідних послуг адвокатів,
яка склалася в країні або в регіоні;
наявні відомості органів статистики
або інших органів про ціни на ринку
юридичних послуг; тривалість розгляду
і складність справи тощо. Докази, які
підтверджують розумність витрат на
оплату послуг адвоката, повинна
подавати сторона, що вимагає
відшкодування таких витрат.

За загальним правилом, яке встановлено
ч.1 ст. 33 Господарського процесуального
кодексу України, докази на
підтвердження понесення витрат на
оплату послуг адвоката та
обґрунтованість їх стягнення і
розумність розміру, повинна надавати
сторона, яка вимагає відшкодування цих
витрат.

Позивачем на підтвердження витрат, що
підлягають сплаті за послуги адвоката,
подано договір-доручення № 7 від 01.03.2014,
який укладено між адвокатом ОСОБА_4, що
діє на підставі свідоцтва НОМЕР_1 від
13.04.2011 (Адвокат), та ТОВ "Торгівельний
Дім "Агросвіт" (Клієнт), предметом якого
є надання Адвокатом усіма законними
методами та способами правової
допомоги Клієнту у справі № 922/309/14 за
позовом ТОВ "Торгівельний Дім
"Агросвіт" до ПрАТ "Креатив" (том ІІ а.с.
45-46, 49).

В підтвердження виконання умов
вказаного договору між Адвокатом та
Клієнтом підписано акт
здачі-приймання № 1 від 23.04.2014 та
квитанції до прибуткового касового
ордеру про сплату позивачем за
виконання договору 14616,00 грн. (том ІІ а.с.
47, 48).

Між тим, господарський суд вважає, що
позивачем не доведено фактичне надання
Адвокатом послуг у зазначеному в акті
об'ємі та що вартість послуг адвоката у
сумі 14616,00 грн. є обґрунтованою за
розміром і такою, що відповідає рівню
звичайних цін на подібні юридичні
послуги у справах такої категорії.

Так, згідно зазначеного вище акта
здачі-приймання вказано про надання
Адвокатом послуги - аналіз матеріалів
справи № 922/309/14, вартість якої склала
9744,00 грн.

Проте, жодний Адвокат чи то представник
зі сторони позивача з матеріалами
справи №922/309/14 не знайомився, копії з
матеріалів справи позивачем не
виготовлялись та, як повідомлено
представником позивача в судовому
засіданні 25.04.2014, вказана послуга
полягала лише в аналізі Адвокатом
позовних матеріалів і заперечень проти
позову.

Наступна послуга, що надана Адвокатом
за вказаним актом - це підготовка заяви
про зміну підстав позову, вартість якої
склала 2436,00 грн.

Господарський суд враховує, що згідно
ст. 22 Господарського процесуального
кодексу України позивач вправі до
початку розгляду справи по суті
змінити підставу позову шляхом подання
позовної заяви.

Підставу позову становлять обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
щодо захисту права та охоронюваного
законом інтересу. Відтак зміна
підстави позову - це зміна обставин, на
яких ґрунтується вимога позивача.

Разом з цим, заява, що надана позивачем
в судовому засіданні 11.03.2014 та про
підготовку якої саме Адвокатом вказав
представник позивача в судовому
засіданні 25.04.2014, не є за своєю суттю
зміною підстав позову, оскільки не
змінює обставин, на яких ґрунтується
вимога до відповідача ПрАТ "Креатив",
тоді як вимога до ТОВ Агропромислова
Асоціація "Агросвіт" позивачем у
позові не пред'являлась. Більш того, у
названій заяві допущено помилку при
визначені періоду нарахування 3% річних
за договором № С12-2605 від 31.07.2013, про що
зазначено вище.

Стосовно наступної наданої Адвокатом
послуги - підготовка заяви про
уточнення правових обґрунтувань
позовних вимог, вартість якої склала
2436,00 грн., то господарський суд визнав
посилання на зазначені в заяві норми
необґрунтованим, про що вказано в
рішенні вище.

На підставі викладеного, враховуючи
зазначені вище зауваження стосовно
наданих Адвокатом послуг, відсутність
в матеріалах справи доказів
обґрунтованості визначеного за
договором гонорару Адвоката в сумі
14616,00 грн. та з огляду на фактичний обсяг
наданих Адвокатом послуг у справі №
922/309/14 і часткове задоволення позову,
господарський суд дійшов висновку, що
розумні судові витрати на сплату
послуг адвоката не повинні
перевищувати 2000,00 грн., які суд покладає
на відповідача. В частині вимоги про
покладення на відповідача витрат на
оплату послуг адвоката в розмірі 12616,00
грн. господарський суд відмовляє.

За правилами ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір покладається на обидві
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

При цьому, господарський суд
відповідно до Закону України "Про
судовий збір" відхиляє клопотання
позивача про повернення йому
надлишково сплаченого судового збору в
розмірі 3591,81 грн., так як припинення
провадження у даній справі на підставі
поданої позивачем заяви про відмову
від позову в частині не є підставою для
повернення сплаченої позивачем суми
судового збору.

Керуючись ст.ст. 22, 32, 33, 43, 44, 49, 78, 80, 82, 84,
85, 87, 116 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд

В И Р І
Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного
товариство "Креатив" (25014, м. Кіровоград.
пр-т Промисловий, 19, ідентифікаційний
код 31146251) на користь товариства з
обмеженою відповідальністю
"Торгівельний Дім "Агросвіт" (61002, м.
Харків, вул. Маршала Бажанова, 5, літ.
"Б-3", ідентифікаційний код 38158635) - 319789,30
грн., з яких: 305576,87 грн. 24% за
користування грошовими коштами та
14212,43 грн. 3% річних, а також 6395,78 грн.
судового збору і 2000,00 грн. витрат на
оплату послуг адвоката.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Провадження у справі в частині
стягнення 144 000,00 грн. витрат на надання
юридичної допомоги та 38 197,11 грн. 3%
річних за договором № С12-2592 припинити.

У задоволені позову в іншій частині
відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Рішення може бути оскаржене протягом
десяти днів з дня його підписання до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду через
господарський суд Кіровоградської
області.

Примірник рішення направити позивачу
за адресою: 61002, м. Харків, вул. Маршала
Бажанова, 5, літ. "Б-3".

Повне рішення складено 05.05.2014.

Суддя
В.В.Тимошевська