ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2014 р.
Справа № 917/249/14

За позовом Обласного комунального
виробничого підприємства теплового
господарства "Миргородтеплоенерго",
37600, Полтавська область, м. Миргород,
пров. Луговий, 11

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "СП-Сервер", 37600,
Полтавська область, м. Миргород,
вул. Гоголя, 110

про стягнення 3858,17 грн.

Суддя Гетя Н.Г.

Представники:

від позивача: Новицька Т.А.

від відповідача: Захаров О.В.

В судовому засіданні 05.05.2014 року після
виходу з нарадчої кімнати на підставі
ст. 85 ГПК України судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Суть справи: розглядається позовна
заява про стягнення 3858,17 грн. боргу
згідно договору на відпуск теплової
енергії у вигляді гарячої води № 132 від
01.10.2010 року, в т.ч. 3518,48 грн. основного
боргу, 217,78 грн. пені, 52,52 грн.
інфляційних витрат та 69,39 грн. 3% річних.

Представник позивача підтримав
позовні вимоги та надав суду
альтернативні розрахунки суми боргу,
здійснені на основі спірного договору
(а.с. 100-103).

Представник відповідача в судових
засіданнях та наданому до суду відзиві
на позовну заяву б/н від 11.03.2014 року (а.с.
41-42) проти задоволення позову
заперечує, посилаючись на
безпідставність та необгрунтованість
заявлених вимог. Водночас представник
відповідача усно в судовому засіданні
05.05.2014 року не заперечує факт наявності
перед позивачем заборгованості в
розмірі, вказаному в наданих останнім
альтернативних розрахунках.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представників сторін, суд
встановив:

01.10.2010 року між Обласним комунальним
виробничим підприємством теплового
господарства "Миргородтеплоенерго"
(позивач, виробник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "СП-Сервер"
(відповідач, споживач) був укладений
договір на відпуск теплової енергії у
вигляді гарячої води за № 132 (а.с. 7-9),
відповідно до якого виробник взяв на
себе зобов'язання постачати споживачу
теплову енергію у вигляді гарячої води
в потрібних йому обсягах до точки
розподілу, а споживач - своєчасно
оплачувати одержану теплову енергію за
встановленими тарифами в терміни,
передбачені цим договором та
додатками, які є його невід'ємними
частинами (розд. 1 договору).

Згідно із п. п. 10.1., 10.3. договору на
відпуск теплової енергії у вигляді
гарячої води № 132 від 01.10.2010 року (далі -
договір) цей договір набуває чинності з
дня підписання і діє до 31.12.2010 року.
Договір вважається пролонгованим на
кожний наступний рік, якщо за місяць до
закінчення строку його дії про його
припинення не буде письмово заявлено
однією зі сторін.

Як вбачається з додатку 1 до спірного
договору (а.с. 10), об'єктом
теплопостачання є нежитлове
приміщення (аптека) площею 50,6 м2 за
адресою: м. Миргород, вул. Гоголя, 129/2.

Відповідно до п. 2.1. договору виробник
подає, а споживач приймає теплову
енергію в обсягах, зазначених у п. 6.6.
договору та додатку 1 на такі потреби:

- опалення та вентиляцію - в період
опалювального сезону;

- гаряче водопостачання - згідно
графіку, затвердженого
міськвиконкомом.

Згідно п. 6.1. договору розрахунки за
теплову енергію проводяться у
відповідності до тарифів,
встановлених: Полтавською обласною
радою (первісна редакція договору);
постановою Національної комісії
регулювання електроенергетики України
№ 1771 від 14.12.2010 року з коригуванням
рішенням 3 сесії 6 скликання
Полтавської обласної ради від 01.02.2011
року (договір в редакції додаткової
угоди б/н від 01.02.2011 року).

Положеннями п. 6.6. договору вартість
послуг з опалення приміщення станом на
дату укладення договору встановлено
сторонами на рівні 774,66 грн. (з ПДВ) в
місяць.

У зв'язку зі зміною діючих тарифів на
послуги з теплопостачання на протязі
2011-2013 років до договору вносились
зміни. Так, додатковими угодами б/н від
01.02.2011 року та від 24.11.2011 року (а.с. 11, 12)
вартість послуг була встановлена на
рівні 795,43 грн. та 1144,07 грн. в місяць
відповідно.

В грудні 2012 року з метою приведення
договору у відповідність до п. 23 Правил
користування тепловою енергією
(затверджені постановою Кабінету
Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 року),
враховуючи відсутність у будинку, де
розташоване приміщення відповідача,
приладів комерційного обліку,
позивачем на адресу відповідача листом
за № 382/18 (а.с. 19) було направлено 2
примірники додаткової угоди б/н від
10.12.2012 року з додатками до неї (а.с. 13-18),
якою позивач запропонував внести зміни
до договору, зокрема, в частині обліку
теплової енергії та порядку
розрахунків. Вказані документи були
отримані відповідачем 27.12.2012 року, про
що свідчить відповідна відмітка на
листі № 382/18 від 10.12.2012 року.

Як вбачається з додаткової угоди б/н
від 10.12.2012 року позивачем запропоновано
відповідачеві внести зміни, зокрема, до
п. 6.1. спірного договору та встановити,
що розрахунки за теплову енергію
здійснюються відповідно до договору на
підставі розрахункових навантажень
відповідно додаткам до договору згідно
з діючими тарифами (цінами),
затвердженими в установленому порядку.
Плановий розрахунок теплових
навантажень наведено позивачем в
додатку до зазначеної додаткової
угоди.

Крім того, вищевказаною додатковою
угодою позивачем запропоновано внести
зміни до п. 6.4. договору, який
передбачав, що оплата рахунків
проводиться споживачем не пізніше 10
числа звітного місяця, та встановити,
що остаточний розрахунок за послуги
опалення споживач має здійснювати не
пізніше 20 числа місяця, наступного за
розрахунковим.

Разом із тим, як зазначається
позивачем, в установлений законом
строк відповіді від відповідача щодо
прийняття чи відмови від
запропонованих змін до договору не
надійшло. Водночас, починаючи з 01.01.2013
року нарахування за договором
здійснювались позивачем за умовами
додаткової угоди б/н від 10.12.2012 року,
тобто згідно розрахунку теплових
навантажень.

26.02.2013 року позивач отримав лист
відповідача № 13/02-43 від 21.02.2013 року (а.с.
20), яким відповідач прохав внести
виправлення до актів
приймання-передачі теплоенергії за
січень 2013 року.

01.03.2013 року листом за № 356 (а.с. 21) позивач
повідомив відповідача про надіслання
на його адресу 2 примірників додаткової
угоди б/н від 10.12.2012 року в грудні 2012
року, а також повторно направив
відповідачу для підписання 2
примірники вказаної додаткової угоди.

Листом № 13/03-64 від 12.03.2013 року (а.с. 22)
відповідач повідомив позивача про
відмову від підписання додаткової
угоди б/н від 10.12.2012 року та внесення
відповідних змін до договору.

Посилаючись на положення ч. 2 ст. 642 ЦК
України, позивач стверджує, що
відповідач фактично визнав зміни до
договору, що були викладені в
додатковій угоді б/н від 10.12.2012 року,
оскільки на протязі 13-14.03.2013 року
здійснив повне погашення суми
заборгованості за січень-лютий 2013 року,
нарахування якої було проведене згідно
умов зазначеної додаткової угоди.

За таких обставин позивач просить суд
стягнути з відповідача залишок боргу
за послуги, надані у період з 01.01.2013 року
по 31.12.2013 року, в розмірі 3518,48 грн., а
також нараховані на прострочену
заборгованість окремо по кожному
місяцю постачання теплоенергії пеню за
період з 21.02.2013 року по 14.02.2014 року в сумі
217,78 грн., 3% річних за період з 21.02.2013 року
по 14.02.2014 року в сумі 69,39 грн. та
інфляційні витрати за період з січня 2013
року по січень 2014 року в сумі 52,52 грн.

Відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174
ГК України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші угоди (правочини),
передбачені законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

За змістом приписів ст. 714 ЦК України за
договором постачання енергетичними та
іншими ресурсами через приєднану
мережу одна сторона (постачальник)
зобов'язується надавати другій стороні
(споживачеві, абонентові) енергетичні
та інші ресурси, передбачені договором,
а споживач (абонент) зобов'язується
оплачувати вартість прийнятих
ресурсів та дотримуватись
передбаченого договором режиму її
використання, а також забезпечити
безпечну експлуатацію енергетичного
та іншого обладнання. До договору
постачання енергетичними та іншими
ресурсами через приєднану мережу
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, положення про договір
поставки, якщо інше не встановлено
законом або не випливає із суті
відносин сторін.

Згідно ст. ст. 509, 510 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися
на засадах добросовісності, розумності
та справедливості. Сторонами у
зобов'язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК
України та ст. 193 ГК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином, в установлений строк,
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, одностороння відмова
від виконання зобов'язання не
допускається, крім передбачених
законом випадків.

Відповідно до ст. ст. 692, 694 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати. Покупець зобов'язаний
сплатити продавцеві повну ціну
переданого товару. Договором
купівлі-продажу може бути передбачений
продаж товару в кредит з відстроченням
або з розстроченням платежу.

Згідно приписів ч. 1 ст. 530 ЦК України
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, воно підлягає
виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. ст. 610-612 ЦК
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом. У разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Наданими до справи доказами
підтверджується факт існування між
сторонами заснованих на договорі
правовідносин з приводу постачання
теплової енергії у вигляді гарячої
води. Обсяги теплової енергії,
переданої згідно умов договору,
підтверджується підписаними сторонами
на виконання вимог п. п. 5.3., 5.4. договору
актами приймання-передачі (а.с. 71-77).

Разом із тим, суд не може погодитись із
розрахунком вартості послуг з
теплопостачання.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також умови, щодо яких за заявою
хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.

У відповідності до ч. 1 ст. 640 ЦК України
договір є укладеним з моменту
одержання особою, яка направила
пропозицію укласти договір, відповіді
про прийняття цієї пропозиції. При
цьому згідно ч. 1 ст. 642 ЦК України
відповідь особи, якій адресована
пропозиція укласти договір, про її
прийняття (акцепт) повинна бути повною
і безумовною.

Позивачем не надано до суду доказів
акцептування відповідачем пропозиції
про внесення змін до договору, в той час
як лист відповідача за № 13/03-64 від 12.03.2013
року свідчить про його відмову від
прийняття пропозиції позивача та
підписання додаткової угоди до
договору. При цьому посилання позивача
на норму ч. 2 ст. 642 ЦК України є
безпідставним, оскільки оплата послуг
з теплопостачання є прямим обов'язком
відповідача і факт погашення
заборгованості за існуючим договором
сам по собі не може свідчити про
прийняття відповідачем пропозиції
позивача щодо внесення змін до
договору. Крім того, вказана норма
пов'язує момент вчинення дій
відповідно до вказаних у пропозиції
умов зі строком для відповіді на цю
пропозицію, однак, як вбачається з
матеріалів справи, погашення суми
заборгованості за січень-лютий 2013 року
було здійснено відповідачем у березні
2013 року, тоді як пропозицію про
внесення змін до договору було
надіслано позивачем у грудні 2012 року.
Суд також звертає увагу на те, що акти
приймання-передачі теплової енергії за
січень та лютий 2013 року були повернуті
відповідачем позивачеві для
приведення у відповідність до умов
договору, в т.ч. в частині вартості
послуг з теплопостачання, що не
спростовано останнім.

Слід зазначити, що нормами чинного
законодавства України досить чітко
встановлено підстави та порядок
внесення змін до договору: ст. ст. 651, 652
ЦК України, ст. 188 ГК України тощо. При
цьому згаданими нормами передбачено,
що зміна договору допускається лише за
згодою сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом. Разом із тим,
позивачем не було дотримано
визначеного чинним законодавством
України порядку внесення змін до
договору.

Приймаючи до уваги наведене, суд
приходить до висновку, що в даному
випадку при визначенні вартості послуг
з постачання теплової енергії
застосуванню підлягають положення
договору в редакції додаткових угод б/н
від 01.02.2011 року та від 24.11.2011 року.

Судом встановлено, що з урахуванням
вартості послуг з постачання теплової
енергії, визначеної у додатковій угоді
б/н від 24.11.2011 року (1144,07 грн. на місяць),
відповідач має перед позивачем
прострочену заборгованість в сумі 570,86
грн. за послуги, надані у спірний
період. Дана обставина не
заперечується ані позивачем в
альтернативних розрахунках, ані
відповідачем в судовому засіданні.

Відтак, позовні вимоги в частині
стягнення 570,86 грн. основного боргу за
надані згідно договору послуги з
теплопостачання правомірні та
обгрунтовані, внаслідок чого
підлягають задоволенню.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір не встановлений договором
або законом.

За змістом положень ст. ст. 216, 218, 229, 230, 231
ГК України боржник несе
господарсько-правову відповідальність
за невиконання ним грошового
зобов'язання шляхом застосування до
нього господарських санкцій.

Згідно приписів ст. ст. 546, 549, 550 ЦК
України зобов'язання може
забезпечуватися, зокрема, неустойкою
(штрафом або пенею) - грошовою сумою або
іншим майном, яке боржник повинен
передати кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. ст. 547-548 ЦК України
правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання вичиняється у письмовій
формі. Виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

У відповідності до вимог п. 7.2. договору
за несвоєчасну оплату використаної
теплової енергії споживач, крім суми
заборгованості, сплачує пеню в розмірі
подвійно облікової ставки НБУ, що діяла
в період, за який сплачується пеня, від
суми простроченого платежу за кожен
день прострочення. Пеня нараховується
з наступного дня після закінчення
строку остаточного розрахунку за
звітний місяць.

З урахуванням викладеного вище судом
за допомогою ІАЦ "Ліга", здійснено
перерахунок пені, інфляційних витрат
та 3% річних, які склали: пеня - 62,86 грн.
пені, інфляційні витрати - 25,51 грн., 3%
річних - 14,83 грн.

Клопотання про витребування
додаткових доказів по справі в порядку
ст. 38 ГПК України від сторін не
надходили.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції
України та ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Сторони
вільні у наданні до суду своїх доказів
та у доведенні перед судом їх
переконливості.

Таким чином, господарський суд,
застосовуючи основні конституційні
засади судочинства, принцип
верховенства права, виходячи з
фактичних обставин справи, з'ясування
природи дійсних правовідносин між
сторонами у спорі, чинного
законодавства України, яке повинно
застосовуватися до них при вирішенні
спорів, дійшов висновку про часткове
задоволення позову.

Судові витрати у відповідності до ст. 49
ГПК України покладаються на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Враховуючи наведене та керуючись ст.
ст. 32-34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "СП-Сервер" (37600,
Полтавська область, м. Миргород, вул.
Гоголя, 110, ) на користь
Обласного комунального виробничого
підприємства теплового господарства
"Миргородтеплоенерго" (37600, Полтавська
область, м. Миргород, пров. Луговий, 11,
) - 570,86 грн. основного
боргу, 62,86 грн. пені, 25,51 грн. інфляційних
витрат, 14,83 грн. 3% річних та 319,19 грн.
судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити.

Повне рішення складено 12.05.2014 року.

Суддя
Гетя Н.Г.