м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Приватного підприємства
до Приватного підприємства «Селтік»
про стягнення 166 451, 36 грн.
Суддя Пригунова А.Б.
від позивача: не з'явились
від відповідача: Муравлянік О.С.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Приватне підприємство «Джахангір»
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Приватного
підприємства «Селтік» про стягнення
заборгованості у розмірі 166 451, 36 грн.
за договором поставки № 0103/02 від 01.03.2010
р. Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
своїх грошових зобов'язань перед
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 09.12.2014 р. порушено провадження
розгляду у судовому засіданні на 22.01.2014
р. за участю представників сторін, яких
зобов'язано надати суду певні
Розгляд даної справи відкладався в
порядку ст.. 77 Господарського
процесуального кодексу України.
Склад суду у даній справі змінювався.
Розпорядженням В.о. Голови
Господарського суду міста Києва від
Пригуновій А.Б. для подальшого
У даному судовому засіданні
представник відповідача подав заяву
про застосування наслідків спливу
позовної давності до вимог Приватного
підприємства «Джахангір».
Представник позивача на виклик суду не
з'явився, про поважні причини неявки
суд не повідомив.
Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами,
оригінали яких оглянуто у судовому
засіданні.

У судовому засіданні 28.04.2014 р. на
підставі ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.03.2010 р. між Приватним підприємством
«Джахангір» та Приватним
підприємством «Селтік» укладено
договір поставки № 0103/02, за умовами
якого позивач зобов'язався поставити, а
відповідач - прийняти та оплатити
будівельні матеріали у порядку та на
умовах, вказаних даним договором.

Відповідно до п. 3.2. договору товар
поставляється партіями, розмір якої
вказується у замовленнями.

Згідно з п. 3.3. договору обов'язок
позивача щодо постачання товару
вважається виконаним з моменту
передачі партії товару відповідачу.

Відповідно до п. 4.1. товар поставляється
по узгодженим між сторонами договірним
цінами на момент поставки товару і
зазначається у рахунках-фактурах на
накладних на товар.

Відповідно до п. 4.3. договору відповідач
перераховує позивачу 100 % попередню
оплату за товар згідно рахунків-фактур
позивача.

Договір, відповідно до п. 8.1., вступає в
силу з дня його підписання сторонами та
діє до повного виконання зобов'язань
сторонами, а в частині
взаєморозрахунків - до повного
розрахунку між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи,
22.03.2010 р., 31.03.2010 р. та 26.04.2010 р. позивачем
поставлено, а відповідачем прийнято
товар на загальну суму 111 707, 12 грн., що
підтверджується видатковими
накладними, копії яких долучені до
матеріалів справи.

Також матеріалами справи
підтверджується надання позивачем
транспортних послуг на загальну суму 10
474, 81 грн. за період з 31.03.2010 р. до 26.04.2010
р., про що свідчать акти здачі-прийняття
робіт, долучені до матеріалів справи.

Наявними у справі виписками з
банківського рахунку Приватного
підприємства «Джахангір»
підтверджується перерахування
відповідачем на коритьсь позивача
грошових коштів у розмірі 25 881, 93 грн.
за договором № 0103/02 від 01.03.2010 р.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач
стверджує, що відповідачем порушено
умови договору щодо розрахунків за
отриманий товар за договором № 0103/02 від
01.03.2010 р. у зв'язку з чим у нього виникла
заборгованість у розмірі 96 300, 00 грн.,
яку позивач просить стягнути в
судовому поряду.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, та
враховуючи, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу
України покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України, є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Цивільного
кодексу України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
Господарському кодексі України. Так,
відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договорів, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події. Якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Тож, в силу положень Цивільного кодексу
України договірні зобов'язання є
обов'язковими для виконання сторонами
у порядку та у строк, визначений
відповідним договором.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного
кодексу України цивільне
законодавство ґрунтується на
принципах справедливості,
добросовісності та розумності та
передбачає обов'язковість виконання
договірних зобов'язань.

Виходячи з умов договору № 0103/02 від
01.03.2010 р. відповідач зобов'язаний був
сплатити вартість товару до його
фактичної передачі Приватним
підприємством «Джахангір».

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного
кодексу України визначено, що особа,
яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини
відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного
кодексу України доводить особа, яка
порушила зобов'язання.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідач правом надання відзиву на
позов не скористався, доказів оплати
вартості поставленого товару не надав,
обґрунтованих причин неможливості
виконання грошових зобов'язань не
навів.

Таким чином, виходячи із наявних у
справі документів та приймаючи до
уваги встановлені судом обставини, суд
дійшов висновку, що відповідачем
порушено зобов'язання за договором №
0103/02 від 01.03.2010 р. в частині розрахунків
за поставлений товар.

В той же час суд відзначає, що за
приписами ст. 256 особа може звернутися
до суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу в межах
певного строку (позовна давність).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу
України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Тож, приймаючи до уваги встановлений
умовами договору обов'язок відповідача
здійснити 100 % попередню оплату, днем,
коли Приватне підприємство
«Джахангір» дізналось про порушення
його прав, є день фактичної поставки
товару, а саме 22.03.2010 р., 31.03.2010 р. та 26.04.2010
р. відповідно.

У відповідності до ч.ч. 4, 5 ст. 261
Цивільного кодексу України слив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові. Якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Згідно з п. 2.2. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013 р. «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» за
змістом частини першої статті 261
Цивільного кодексу України позовна
давність застосовується лише за
наявності порушення права особи. Отже,
перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Тож, приймаючи до уваги сплив позовної
давності стосовно заявлених позивачем
вимог про стягнення заборгованості за
поставлений товар на суму 85 825, 19 грн.,
враховуючи наявність заяви
відповідача про застосування
наслідків його спливу, з огляду на те,
що позивачем не наведено суду обставин
щодо наявності поважних причин
пропуску позовної давності, суд дійшов
висновку про відмову у задоволення
позову в цій частині.

Крім того, судом встановлено, що
позивачем заявлено вимоги про
стягнення вартості транспортних
послуг у розмірі 10 474, 81 грн.,
обґрунтовуючи такі вимоги порушенням
відповідачем умов договору № 0103/02 від
01.03.2010 р.

В той же час, умовами договору № 0103/02
від 01.03.2010 р. надання транспортних
послуг не передбачено, а відтак - такі
зобов'язання між сторонами виникли з
підстав, визначених ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11
Цивільного кодексу України шляхом
укладення відповідного договору у
спрощений спосіб, передбачений ч. 1 ст.
181 Господарського кодексу України
шляхом вчинення фактичних дій.

При цьому, приймаючи до уваги, що вимоги
позивача в межах даного спору
обґрунтовані порушенням відповідачем
договору № 0103/02 від 01.03.2010 р.,
враховуючи, що вказаним договором не
передбачено надання транспортних
послуг, суд вважає вимоги позивача про
стягнення вартості таких послуг із
наведених ним підстав
необґрунтованими.

Між тим, суд звертає увагу позивача, що
строк оплати вартості транспортних
послуг не встановлений, а відтак -
Приватне підприємство «Джахангір» не
позбавлене права звернутись із
відповідним позовом до суду у разі
порушення Приватним підприємством
«Селтік» зобов'язань щодо їх оплати.

Також позивач просить стягнути з
відповідача 11 288, 39 грн. - 3 % річних та 58
862, 97 грн. - штрафу.

У відповідності до ст. 258 Цивільного
кодексу України позовна давність в
один рік застосовується, зокрема, до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Статтею 266 Цивільного кодексу України
зі спливом позовної давності до
основної вимоги вважається, що позовна
давність спливла і до додаткової
вимоги (стягнення неустойки,
накладення стягнення на заставлене
майно тощо).

У відповідності до п. 5.3. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» зі спливом
позовної давності за вимогою про
повернення або сплату коштів спливає й
позовна давність за вимогою про сплату
процентів, передбачених статтями 536, 625
ЦК України, і сум інфляційних
нарахувань згідно з тією ж статтею 625
Цивільного кодексу України (незалежно
від періоду часу, за який обчислено
відповідні суми процентів та
інфляційних нарахувань, оскільки такі
суми є складовою загальної суми боргу).

За таких обставин, суд відмовляє у
задоволенні вимог про стягнення
штрафних санкцій та 3 % річних.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із
заявлених позивачем вимог та наявних у
справі доказів, суд дійшов висновку про
відмову у задоволенні позову в повному
обсязі.

Витрати по сплаті судового бору
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 05.05.2014
р.

Суддя
Пригунова А.Б.