номер провадження справи 33/10/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2014
Справа № 908/655/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лакофарбовий завод
"Аврора" (18030, м. Черкаси, вул.
Будіндустрії, 3)

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фьюче, ЛТД" (69035, м.
Запоріжжя, вул. Миру, буд. 10)

про стягнення суми

Суддя Мірошниченко М.В.

Секретар судового засідання Хилько
Ю.І.

За участю представників сторін:

від позивача : Чубин Б.М. -
довіреність б/н від 02.12.2013 р.;

від відповідача: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Лакофарбовий завод
"Аврора", м. Черкаси
звернулося в господарський суд
Запорізької області з позовною заявою
про стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фьюче, ЛТД", м.
Запоріжжя заборгованості за договором
№ 206 від 20.05.2011 р. в розмірі 4812,53 грн., з
яких : 4354,43 грн. сума основного
боргу, 130,62 грн. сума інфляційних втрат
та 327,48 грн. сума 3% річних.

Обґрунтовуючи позов позивач
посилається на те, що протягом дії
укладеного між сторонами договору № 206
від 20.05.2011 р., позивач за накладними
поставив відповідачу товар на загальну
суму 4354,56 грн. В порушення умов
договору, відповідач зобов'язання щодо
оплати товару не виконав. За порушення
строку виконання грошового
зобов'язання, на підставі ст. 625 ЦК
України відповідачу нараховано суму
130,62 грн. втрат від інфляції та суму 327,48
грн. 3% річних. Посилаючись на приписи
ст.ст. 712, 526, 549, 692, 623, 625 ЦК України, ст.ст.
174, 193, 216, 218, 220, 224, 225 ГК України позивач
просив позов задовольнити. Також,
позивач просить відшкодувати йому
витрати по сплаті судового збору та
витрати на послуги адвоката у розмірі
2000,00 грн.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 03.03.2014 р.
порушено провадження у справі № 908/655/14,
розгляд якої призначено на 18.03.2014 р.

Ухвалою суду від 18.03.2014 р., на підставі
ст. 77 ГПК України, розгляд справи було
відкладено на 22.04.2014 р.

За клопотанням присутнього у судовому
засіданні представника позивача
судовий процес здійснювався без
застосування засобів технічної
фіксації.

Письмовою заявою (вих. б/н від 27.03.2014 р.),
позивач в порядку ст. 22 ГПК України
збільшив розмір позовних вимог.
Просить стягнути з відповідача
заборгованість з відповідача за
договором № 206 від 20.05.2011 р. в сумі
4860,99грн., з яких: 4354,56 грн. сума основного
боргу, 349,68 грн. сума 3% річних та 156,75 грн.
сума інфляційних втрат. Заява позивача
мотивована збільшенням хронологічного
періоду нарахування 3% річних (з 19.08.2011р.
по 22.04.2014р.) та інфляційних втрат (з
серпня 2011р. по лютий 2014р.).

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
позивач вправі до прийняття рішення
по справі збільшити розмір позовних
вимог за умови дотримання
встановленого порядку досудового
врегулювання спору у випадках,
передбачених статтею 5 цього Кодексу в
цій частині, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог.

Враховуючи, що вказана заява позивача
не суперечать приписам статті 22 ГПК
України та подана у відповідності до
вимог ст. 57 ГПК України, заява про
збільшення розміру позовних вимог
приймається судом до розгляду.

За таких обставин, предметом позову є
вимога ТОВ "Лакофарбовий завод "Аврора"
про стягнення з ТОВ "Фьюче, ЛТД"
заборгованості за договором № 206 від
20.05.2011 р. в розмірі 4860,99грн., з яких: 4354,56
грн. сума основного боргу, 349,68 грн. сума
3% річних та 156,75 грн. сума інфляційних
втрат.

В судовому засіданні 22.04.2014 р.
представник позивача підтримав
позовні вимоги у повному обсязі. Надав
Довідку (вих. № 521 від 18.04.2014 р.) за
підписом керівника та головного
бухгалтера підприємства, згідно якої,
станом на 18.04.2014 р., розмір основного
боргу ТОВ «Фьюче, ЛТД» на користь ТОВ
«Лакофарбовий завод «Аврора» складає
4354,56грн.

Відповідач - у письмовому відзиві,
позовні вимоги, в частині стягнення
суми основного боргу та суми 349,68 грн. - 3%
річних визнав. Решту позовних вимог
відповідач вважає необґрунтованими, а
тому просить в їх задоволенні
відмовити. Зокрема зазначає, що
позивачем невірно розраховано розмір
інфляційних втрат. Крім того,
відповідач просить розглянути дану
справу без участі його представника за
наявними матеріалами.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
№ 18 від 26.12.2011 р. у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Оскільки про час та місце судового
розгляду справи відповідач був
повідомлений належним чином та
зважаючи на достатність доказів у
матеріалах справи, суд вважає за
можливе розглянути справу без участі
представника відповідача за наявними у
справі матеріалами.

В судовому засіданні 22.04.2014 р. прийнято
і оголошено на підставі ст. 85 ГПК
України вступну і резолютивну частини
судового рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку про
наявність підстав для часткового
задоволення позову.

Матеріали справи свідчать, що 20.05.2011 р.
між ТОВ "Лакофарбовий завод "Аврора"
(Постачальником, позивачем у справі) та
ТОВ "Фьюче, ЛТД" (Покупцем, відповідачем
у справі) було укладено договір № 206
(далі - Договір), за умовами якого
Постачальник зобов'язався поставити
лакофарбову продукцію (Товар), а
Покупець зобов'язався прийняти та
оплатити Товар.

Відповідно до п. 2.1 Договору оплата по
Договору здійснюється в національній
валюті України, згідно виставленим
рахункам-фактурам.

Покупець здійснює оплату в розмірі 30%
від суми поставки, решта 70% сплачується
не пізніше п'яти банківських днів з
моменту поставки товару (п. 2.2 Договору).

За умовами п. 6.1 Договору він набирає
чинності з моменту його підписання та
діє до 31.12.2011 р.

Як встановлено судом, на виконання умов
укладеного між Сторонами Договору
позивачем було поставлено відповідачу
Товар на суму 4354,56 грн., що
підтверджується накладними: № 2425 від
10.08.2011 р. на суму 3870,72 грн. та № 2440 від
11.08.2011 р. на суму 483,84 грн., які долучені
до матеріалів справи.

Товар отримано відповідачем на
підставі Довіреностей: № 1488 від 09.08.2011
р. та № 1519 від 11.08.2011 р. (виданих на ім'я
ОСОБА_4.).

08.08.2011 р. на оплату Товару позивачем був
виставлений рахунок № 2419 на суму 3870,72
грн. та 11.08.2011 р. виставлено рахунок № 2433
від 11.08.2011 р. на суму 483,84грн.

За отриманий Товар, відповідач у
встановлені Договором строки не
розрахувався.

Позовні вимоги про стягнення з ТОВ
"Фьюче, ЛТД" заборгованості за
договором №206 від 20.05.2011 р. в розмірі
4860,99грн., з яких: 4354,56 грн. сума основного
боргу, 349,68 грн. сума 3% річних та 156,75 грн.
сума інфляційних втрат, стали
предметом судового розгляду у даній
справі.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини…
Цивільні права та обов'язки можуть
виникати безпосередньо з актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у
встановлений строк (строки) товар у
власність покупця для використання
його у підприємницькій діяльності
або в інших цілях, не пов'язаних з
особистим, сімейним, домашнім або
іншим подібним використанням, а
покупець зобов'язується прийняти
товар і сплатити за нього певну
грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

В силу п. 1 ст. 692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Аналогічні приписи містить ст. 193
Господарського кодексу України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Факт поставки, кількість та вартість
переданого за Договором Товару на
загальну суму 4354,56 грн. підтверджується
долученими до матеріалів справи
накладними № 2425 від 10.08.2011 р. на суму
3870,72 грн. та № 2440 від 11.08.2011 р. на суму
483,84 грн. та відповідачем не
заперечується, про що ним було
зазначено у письмовому відзиві.

Товар отримано уповноваженою особою
відповідача. В матеріалах справи
містяться Довіреності на отримання
Товару № 1488 від 09.08.2011 р. та № 1519 від
11.08.2011 р. Відповідно до ст. 530 ЦК
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

Умови здійснення розрахунків між
Сторонами, узгоджено в розділі 5
Договору.

Так, за змістом п. 2.2 Договору Покупець
здійснює оплату в розмірі 30% від суми
поставки, решта 70% сплачується не
пізніше п'яти банківських днів з
моменту поставки товару.

Отже, станом на дату звернення позивача
з даним позовом до суду строк оплати за
вказаними вище накладними - наступив.

Відповідач свої зобов'язання щодо
оплати отриманого Товару, всупереч
умов Договору та вимог закону, не
виконав, внаслідок чого у нього
утворився основний борг за Договором в
сумі 4354,56 грн.

Таким чином, враховуючи неналежне
виконання відповідачем своїх
договірних зобов'язань в частині
оплати отриманого Товару, та
вищезазначені приписи норми чинного
законодавства України, суд констатує
правомірність заявленої позивачем
вимоги про стягнення з відповідача
суми основної заборгованості в розмірі
4354,56 грн., а тому задовольняє її у
повному обсязі.

Крім вищезгаданої вимоги про стягнення
основного боргу, позивачем заявлено
вимоги про стягнення з відповідача
суми 156,75 грн. втрат від інфляції та суми
349,68грн. - 3% річних за порушення
виконання грошового зобов'язання.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

На особу, яка допустила неналежне
виконання зобов'язання, покладаються
додаткові юридичні обов'язки, в тому
числі передбачені статтею 625
Цивільного кодексу України.

Зокрема, частиною 2 статті 625 ЦК України
встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

З огляду на викладене, враховуючи
встановлений факт несвоєчасного
виконання відповідачем грошових
зобов'язань, вимоги про стягнення з
нього: 3% та інфляційних витрат заявлені
позивачем нормативно обґрунтовано.

Разом з тим, перевіривши розрахунок 3%
та інфляційних втрат за допомогою
юридичної інформаційно-пошукової
системи «Законодавство», суд
відзначає, що вимоги про їх стягнення
підлягають частковому задоволенню.
Так, за заявлений позивачем період часу
(з 19.08.2011 р. по 22.04.2014 р.) належний до
стягнення розмір суми 3% річних
становить 349,31грн., але не 349,68 грн. як
заявлено позивачем, тому в решті
позовної вимоги про стягнення 3% річних
слід відмовити, як заявленої
необґрунтовано.

Що стосується втрат від індексу
інфляції слід зазначити наступне.

Пунктом 3.2. постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
р. № 14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" передбачено, що
розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений названою
Державною службою, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

Суд перевіривши розрахунок позивача
про стягнення 156,75 грн. втрат від
індексу інфляції, прийшов до висновку,
що ТОВ "Лакофарбовий завод "Аврора" при
здійснені розрахунку не включало
період часу, в якому індекс інфляції
становив менше одиниці, тобто фактично
була дефляція. Вимагати сплати суми
боргу з врахуванням індексу інфляції є
правом кредитора, яке він може
реалізувати, а може від нього
відмовитися. Якщо кредитор приймає
рішення вимагати слати суми боргу з
врахуванням індексу інфляції, він має
враховувати індекс інфляції за кожний
місяць (рік) прострочення, незалежно
від того, чи був в якійсь період індекс
інфляції менше одиниці (тобто мала
місце не інфляція, а дефляція), а отже
сума боргу в цьому періоді зменшується
(Аналогічну правову позицію викладено
в постанові Вищого господарського суду
України від 12.04.11 р. у справі №23/526).

Таким чином, суд перерахувавши
заявлену позивачем суму втрат від
інфляції за період: з серпня 2011 р. по
лютий 2014 р., відзначає, що належний
розмір інфляційних втрат становить 47,69
грн., але не 156,75 грн., як заявлено
позивачем, тому в решті позовної вимоги
про стягнення інфляційних втрат суд
відмовляє, як заявленої
необґрунтовано.

Стосовно витрат на послуги адвоката.

Відповідно до положень Господарського
процесуального кодексу України,
зокрема ст. 44 ГПК України до судових
витрат, пов'язаних з розглядом справи в
господарському суді, належать витрати
з оплати судового збору, суми, які
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи; витрати пов'язані з
оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження; витрати
на оплату послуг перекладача, адвоката
та інші витрати, пов'язані з розглядом
справи.

Підпунктом 6.3. пункту 6 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України" № 7 від
21.02.2013 р. (далі - постанова Пленуму ВГСУ
№ 7) передбачено, що витрати позивачів
та відповідачів, третіх осіб, пов'язані
з оплатою ними послуг адвокатів,
адвокатських бюро, колегій, фірм,
контор та інших адвокатських об'єднань
з надання правової допомоги щодо
ведення справи в господарському суді,
розподіляються між сторонами на
загальних підставах, визначених
частиною п'ятою статті 49 ГПК.
Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-то угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригінала ордеру адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій. У разі неподання
відповідних документів у
господарського суду відсутні підстави
для покладення на іншу сторону
зазначених сум. За змістом частини
третьої статті 48 та частини п'ятої
статті 49 ГПК у їх сукупності можливе
покладення на сторони у справі як
судових витрат тільки тих сум, які були
сплачені стороною за отримання послуг
саме адвоката (у розумінні пункту 1
статті 1 та частини першої статті 6
Закону України "Про адвокатуру та
адвокатську діяльність"), а не будь-якої
особи, яка надавала правову допомогу
стороні у справі. Аналогічну правову
позицію викладено у Рішенні
Конституційного Суду України від 11.07.2013
р. № 6-рп/2013 у справі № 1-4/2013.

Згідно наданих позивачем доказів,
28.01.2013 р. ТОВ "Лакофарбовий завод
"Аврора" (Замовник) та адвокатом ОСОБА_5
(Виконавець) було укладено договір про
надання юридичних послуг.

Відповідно до п. 1.1. договору про
надання юридичних послуг від 28.01.2013 р,
Виконавець зобов'язався надати
Замовнику різного роду юридичні
послуги з питань чинного
законодавства, а Замовник Зобов'язався
оплатити надані юридичні послуги.

Згідно п. 4.1 договору про надання
юридичних послуг від 28.01.2013 р., за надані
послуги Замовник виплачує Виконавцеві
плату шляхом готівкового та
безготівкового розрахунку у розмірі та
формах, визначених у актах виконаних
робіт, які з моменту їх підписання
Сторонами є невід'ємною частиною
Договору.

20.02.2014 р. Замовник та Виконавець уклали
Акт про те, що на виконання умов
Договору про надання юридичних послуг
від 28.01.2013 р., в лютому 2014 р. Виконавцем
надано Замовнику юридичні послуги на
загальну суму 2000,00 грн. за підготовку
позовної заяви та додатків до неї,
представництво інтересів по справі за
позовом ТОВ "Лакофарбовий завод
"Аврора" до ТОВ «Фьюче, ЛТД», м.
Запоріжжя.

Також, позивачем надано копію
свідоцтва про право на заняття
адвокатською діяльністю № 455 від 23.01.2012
р. на ОСОБА_5, а також платіжне доручення
№ 5831 від 24.02.2014 р. на суму 2000 грн., що
свідчить про наявність
документального підтвердження таких
витрат.

При цьому суд зазначає, що: по-перше,
позовні вимоги підлягають задоволенню
не в повному обсязі, тобто частковому
задоволенню; по-друге за договором від
28.01.2013р. про надання юридичних послуг,
такі послуги полягають не лише в
підготуванні документів, але і у
представництві інтересів позивача в
суді. Однак, до судового засідання
22.04.2014р. з'явився Чубин Богдан
Миколайович (дов. від 02.12.2013р.), але не
ОСОБА_5, який є стороною у договорі від
28.01.13р., та на користь якого позивачем
платіжним дорученням № 5831 від 24.02.2014р.
було сплачено суму 2000грн. витрат на
правову допомогу. Таким чином до
господарського суду не надано доказів
виконання саме ОСОБА_5 в повному обсязі
послуг за договором від 28.01.2013р.;
по-третє, суд вважає розмір витрат
2000грн. на послуги адвоката надто
великим у порівнянні з ціною судового
позову - 4860,99грн., оскільки розмір таких
послуг складає майже 50% від ціни позову.

В п/п. 6.5. п. 6 постанови Пленуму ВГСУ № 7
зазначено, що розподіл сум інших, крім
судового збору, судових витрат
здійснюється за загальними правилами
частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при
задоволенні позову вони покладаються
на відповідача, при відмові в позові -
на позивача, а при частковому
задоволенні позову - на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Вказані обставини у їх сукупності
свідчать, що процесуально виправданим
є стягнення з відповідача на користь
позивача суми 1000грн. витрат на послуги
адвоката.

Таким чином, позов підлягає частковому
задоволенню, з покладенням судових
витрат на відповідача, пропорційно
розміру задоволених вимог, шляхом
стягнення з відповідача на користь
позивача суми 1772,19 грн. судового збору
та суми 1000,00 грн. витрат на послуги
адвоката.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фьюче, ЛТД" (69035,
м. Запоріжжя, вул. Миру, буд. 10, код
ЄДР 22119167, р/р № 9001 в ЗРУ ПАТ КБ
«Приватбанк», МФО 313399) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лакофарбовий завод
"Аврора" (18030, м. Черкаси, вул.
Будіндустрії, 3, код ЄДР 32741978 р/р №
0023 в АТ «Райффайзен Банк Аваль»,
МФО 380805) суму 4354 (чотири тисячі триста
п'ятдесят чотири) грн. 56 коп. основного
боргу, суму 349 (триста сорок дев'ять) грн.
31 коп. - 3% річних, суму 47 (сорок сім) грн. 69
коп. втрат від інфляції, суму 1772 (одна
тисяча сімсот сімдесят дві) грн. 19 коп.
судового збору та суму 1000 (одна тисяча)
грн. 00 коп. витрат на послуги адвоката.

Видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Рішення оформлено у повному обсязі та
підписано згідно із вимогами ст. 84 ГПК
України 25.04.2014 р.

Суддя
М.В. Мірошниченко