ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2014 року
Справа № 16/5005/4994/2012

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів: головуючого судді: Пархоменко
Н.В. (доповідач)

суддів: Коваль Л.А, Чередка А.Є.

при секретарі судового засідання:
Губенко Ю.Е

за участю представників сторін:

позивач: ОСОБА_2, паспорт НОМЕР_1 від
12.10.2011р.;

представника позивача: ОСОБА_3,
довіреність № 1070 від 09.07.2012р.;

представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про час та місце
судового засідання повідомлений
належним чином

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 на рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 02.12.2013
року у справі № 16/5005/4994/2012

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2, м. Павлоград

до Павлоградської міської ради
Дніпропетровської області, м.
Павлоград

про скасування пунктів 8, 8.5, 9 рішення
Павлоградської міської ради
Дніпропетровської області від 21.12.2010
року № 21-3У1 та визнання дій
протиправними

ВСТАНОВИВ:

У червні 2012р. Фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся з
позовом до Павлоградської міської ради
Дніпропетровської області про
скасування пунктів 8, 8.5, 9 рішення
Павлоградської міської ради
Дніпропетровської області від 21.12.2010
року № 21-3У1 та визнання дій
протиправними.

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 02.12.2013р.
у справі № 16/5005/4994/2012 (у складі колегії
суддів: головуючий Мартинюк С.В.,
суддів: Красота О.І., Золотарьова Я.С.) в
задоволені позову відмовлено. Рішення
суду підписано і оформлено відповідно
до вимог статті 84 Господарського
процесуального кодексу України 09.12.2013р.

Рішення суду мотивоване тим, що
рішення Павлоградської міської ради
Дніпропетровської області від 21.12.2010
року № 21-3У1 прийнято в межах
повноважень ради визначених законами
України, відповідає чинному
законодавству.

Не погодившись із зазначеним
рішенням, Фізична особа - підприємць
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
просить рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 02.12.2013р.
по справі № 16/5005/4994/2012 скасувати та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити. В обґрунтування
апеляційної скарги позивач зазначає,
що при прийнятті рішення колегія
суддів першої інстанції посилалась на
те, що позивачем не надано належних і
допустимих доказів реєстрації права
власності на торгівельний павільйон і
не підтверджено факту здійснення
державної реєстрації.

Скаржник зазначає, що суд першої
інстанції не надав правову оцінку
незаконності прийняття рішення сесії
міської ради з підстав невідповідності
нормам діючого законодавства, а також
грубого порушення громадянських прав
позивача.

Скаржник вказує на те, що на момент
прийняття рішення Павлоградською
міською радою Дніпропетровської
області від 21.12.2010 року № 21-3У1 не було
законодавчої бази, яка б регулювала
порядок продажу земельних ділянок з
аукціону. При прийнятті спірного
рішення сесією міськради був грубо
порушений регламент міської ради , що
на думку скаржника є підставою для
визнання рішення недійсним.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
21.02.2014р. апеляційна скарга була
прийнята до розгляду колегією суду у
складі головуючий суддя: Пархоменко
Н.В.(доповідач), суддів: Коваль Л.А.,
Чередко А.Є. розгляд скарги було
призначено на 18.03.2014р.

У судове засідання 18.03.2014р.
представник відповідача не з'явився,
про час та місце судового засідання
повідомлений належним чином, про що
свідчить рекомендоване поштове
повідомлення (вх. № 3523/14 від 28.02.14р.).

Від позивача надійшла заява (вх.
№1797/14), в якій він просив рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 02.12.2013р. у справі №
16/5005/4994/2012 скасувати та направити
справу для розгляду за нормами
адміністративного судочинства. В
обґрунтування заяви позивач
посилається на ті підстави, що
заявлені ним вимоги про скасування
рішення міської ради з приводу
земельних питань, мають розглядатися
за правилами адміністративного
судочинства.

18.03.2014р. розгляд справи було
відкладено на 08.04.2014р та вдруге
зобов'язано Павлоградську міську раду
направити для участі у судовому
засіданні свого представника та надати
відзив на апеляційну скаргу.

08.04.2014р. Павлоградська
міська рада не виконала вимог суду,
розгляд апеляційної скарги був
відкладений на 22.04.2014р.

Враховуючи, що Павлоградська
міська рада належним чином була
повідомлена про день та місце розгляду
справи, в судове засідання свого
представника не направила, відзив не
надала, апеляційний суд вважає за
можливе розглянути скаргу без участі
відповідача.

В судових засіданнях позивач та
його представник підтримали
апеляційну скаргу, просили рішення
господарського суду скасувати, та
направити справу на розгляд за
правилами адміністративного
судочинства.

В судовому засіданні 22.04.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення позивача,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Матеріалами справи та рішенням
суду встановлено, що між
Павлоградською міською радою
(орендодавець) та громадянином ОСОБА_2
(орендар) укладено договір оренди
земельної ділянки від 08.07.2010р.

Відповідно до пункту 1 договору,
Павлоградської міської ради від на
підставі рішення 63 сесії V скликання
22.04.2010 року № 1186-63/У надає, а орендар
приймає у строкове платне користування
земельну ділянку для обслуговування
торговельного павільйону, яка
знаходиться за адресою: в м. Павлоград,
вул. К.Маркса (р-н кафе "Вечірнє").

В оренду передається земельна ділянка
загальною площею 0,0025 га кадастровий
номер ;02;026;0059 (пункт 2 договору).

Нормативна грошова оцінка
земельної ділянки згідно з довідкою
відділу Держкомзему у м. Павлоград за
№693 від 07.05.2010р. становить 13
706,43грн.(пункт 4 договору).

На підставі акта приймання -
передачі ділянки в натурі від 08.07.2010р.
земельна ділянка була передана гр.
ОСОБА_2 для обслуговування
торгівельного павільйону.

Згідно пункту 7 договір укладено
строком до 27.12.2010 року. Після закінчення
строку договору орендар має переважне
право поновлення його на новий строк за
умови дотримання вимог даного
договору. У цьому разі орендар повинен
не пізніше, ніж за 60 днів до закінчення
строку дії договору, повідомити
письмово орендодавця про намір
продовжити його дію

Статтею 33 Закону України "Про
оренду землі" ( в редакції, що діяла на
день прийняття спірного рішення )
передбачено, що після закінчення
строку, на який було укладено договір
оренди землі, орендар, який належно
виконував обов'язки відповідно до умов
договору, має за інших рівних умов
переважне право на поновлення
договору. У разі поновлення договору
оренди землі на новий строк його умови
можуть бути змінені за згодою сторін. У
разі, якщо орендар продовжує
користуватися земельною ділянкою
після закінчення строку договору
оренди, то за відсутності письмових
заперечень орендодавця протягом
одного місяця після закінчення строку
договору, він підлягає поновленню на
той самий строк і на тих самих умовах,
які були передбачені договором.
Письмове заперечення здійснюється
листом-повідомленням.

Скориставшись своїм правом
позивач листом від 19.11.2010р. звернувся
до відповідача із заявою про
продовження строку дії договору оренди
від 22.04.2010р. строком на 3 роки (а.с.27). При
цьому суд звертає увагу на те, що
звернення позивача до відповідача було
направлено з порушенням строків
встановлених пунктом 7 договору.

21.12.2010р. рішенням №21-3/УІ "Про
продовження строку дії договорів
оренди земельних ділянок"
Павлоградська міська рада
Дніпропетровської області відповідно
до пунктів 8, 8.5. відмовила в продовженні
строку дії договорів оренди земельних
ділянок на підставі голосування
депутатів та у зв'язку з підготовкою
земельної ділянки для продажу з
аукціону зобов'язала фізичну
особу-підприємця ОСОБА_2 здійснити
заходи щодо демонтажу торговельного
павільйону до 01.04.2011р. Договір оренди
земельної ділянки від 08.07.2010р. №80
вирішено вважати таким, що втратив
чинність.

Право оренди земельної ділянки,
як майнове право відповідно до статті 6
Закону України "Про оренду землі"
набувається на підставах і в порядку,
передбачених Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України,
Господарським кодексом України, цим та
іншими законами України і договором
оренди землі.

Приписи статті 13 Конституції
України визначають, що від імені
Українського народу права власності
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених Конституцією.

Відповідно до статті 144
Конституції України, органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території.

Статтею 116 Земельного кодексу
України визначено, що громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом.

Згідно з пунктом 34 статті 26 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" вирішення відповідно до
закону питань регулювання земельних
відносин вирішується виключно на
пленарних засіданнях сільської,
селищної, міської ради.

Відповідно до статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Конституція України в силу
статті 8 має найвищу юридичну силу, а
норми Конституції України є нормами
прямої дії, на підставі яких
гарантується судовий захист прав і
свобод.

Суд визнає незаконним та скасовує
правовий акт індивідуальної дії,
виданий органом державної влади,
органом влади Автономної Республіки
Крим або органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.
Суд визнає незаконним та скасовує
нормативно-правовий акт органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси (стаття 21 Цивільного
кодесу України).

Відповідно до пункту 10 статті 59
Закону України "Про місцеве
самоврядування", акти органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

З наведених норм вбачається, що
підставою для визнання правового акту
недійсним (незаконним, протиправним),
тобто таким, що не відповідає закону
може бути прийняття такого акту
органом або посадовою особою з
перевищенням наданих йому законом
повноважень або в межах компетенції,
але з порушенням діючого
законодавства.

Вищий господарський суд України у
Рекомендаціях від 02.02.2010р. "Про практику
застосування господарськими судами
земельного законодавства" зазначив
наступне: "Як вбачається зі змісту
частини 3 статті 33 Закону України "Про
оренду землі", нею не передбачено
порядок автоматичного поновлення
договору оренди земельної ділянки в
разі відсутності заперечень з боку
сторін, а лише визначено, що в цьому
разі договір підлягає поновленню.
Вказана норма не передбачає зміну
відповідного рішення органу
виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування, яке є підставою для
надання в оренду земельної ділянки,
щодо встановлених в ньому строків
оренди.

Отже, якщо за законом такий договір
підлягає поновленню, то таке
поновлення має здійснюватися за
волевиявленням сторін. Таке
волевиявлення має бути оформлене
відповідно до пункту 34 статті 26 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" рішенням міської ради.

За відсутності відповідного рішення
органу виконавчої влади або місцевого
самоврядування, підстави для
задоволення вимог позивача про зміну
строку дії договору відсутні, а у
випадку незгоди орендодавця щодо
подовження договору оренди земельної
ділянки орендар зобов'язаний звільнити
займану земельну ділянку, привівши її у
належний стан".

Павлоградською міською радою
рішенням 3 сесії VI скликання від 21.12.2010
року № 21-3/УІ "Про продовження строку
дії договорів оренди земельних
ділянок" було відмовлено позивачеві у
продовженні строку дії договору оренди
спірної земельної ділянки.

З урахуванням наведеного,
апеляційний суд погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
рішення Павлоградської міської ради
від 21.12.2010 року №21-3/VI прийнято в межах
повноважень ради, у спосіб, що не
суперечить нормам діючого
законодавства.

Відмова органу місцевого
самоврядування на поновлення договору
у даному випадку не може бути змінена
або скасована судом, оскільки право
розпорядження земельними ділянками є
виключним правом відповідної ради. За
таких обставин місцевий господарський
суд правомірно відмовив у задоволенні
позовних вимог.

Відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Способи захисту цивільних
прав та інтересів судом передбачені у
статті 16 Цивільного кодексу України.
Одним із таких способів, як указано у
пункті 10 частини 1 названої вище статті
є визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Цією нормою також
встановлено, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Розглянувши вимоги позивача, про
визнання дій Павлоградської міської
ради щодо відмови в продовженні строку
дії договору оренди земельної ділянки
протиправними, апеляційний суд вважає,
що вищезазначені вимоги не підлягають
задоволенню, оскільки матеріалами
справи не встановлено протиправних дій
Павлоградської міської щодо відмови в
продовження строку дії договору оренди
земельної ділянки.

Скаржник в апеляційній скарзі
посилається на те, що спірний
павільйон є нерухомістю, але не
заперечує, що з 2009року не провів його
державної реєстрації. Суд першої
інстанції дослідив ці обставини,
призначив судову експертизу.
Відповідно до висновків судової
будівельно-технічної експертизи у
справі №16/5005/4994/12 від 22.07.2013р.,
проведеної судовим експертом
Дніпропетровського науково-дослідного
інституту судових експертиз (а.с. 103-107),
торгівельний павільйон №16 загальною
площею 25,0кв.м., розташований на
перехресті вулиць Карла Маркса та
Інтернаціональної в районі кафе
"Вечірнє" в м. Павлограді,
Дніпропетровської області є об'єктом
нерухомого майна і він нерозривно
пов'язаний із землею.

За приписами статті 182 Цивільного
кодексу України право власності та
інші речові права на нерухомі речі,
обтяження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації.

Відповідно довідки
Павлоградського міжміського бюро
технічної інвентаризації від 03.10.2012р.
№1263 (а.с.83) за даними КП Павлоградське
МБТІ право власності на торгівельний
павільйон №16, що знаходиться за
адресою м. Павлоград на перехресті
вулиць Карла Маркса та
Інтернаціональної в районі кафе
"Вечірнє"не зареєстровано.

ФОП ОСОБА_2 не надано суду
належних та допустимих доказів
реєстрації права власності на
торгівельний павільйон.

Відповідно пункту 3.4. постанови
пленуму Вищого господарського суду
України № 6 від 17.05.2011р. "Про деякі
питання практики розгляду справ у
спорах, що виникають із земельних
відносин" за змістом статті 377
Цивільного кодексу України та статті 120
Земельного кодексу України до особи,
яка набула права власності на житловий
будинок, будівлю або споруду,
переходить право власності або право
користування на земельну ділянку, на
якій розміщено відповідне нерухоме
майно, без зміни її цільового
призначення в обсязі та на умовах,
встановлених для попереднього
землевласника (землекористувача). З
огляду на приписи статті 182, частини
другої статті 331, статті 657 Цивільного
кодексу України покупець нерухомого
майна вправі вимагати оформлення
відповідних прав на земельну ділянку,
зайняту нерухомістю, з моменту
державної реєстрації переходу права
власності на нерухоме майно.

Апеляційний суд погоджується з
висновком господарського суду, що до
позивача не перейшло право оренди на
земельну ділянку, відповідно до статті
120 Земельного кодексу України, статті
377 Цивільного кодексу України, у зв'язку
з тим, що позивачем не здійснено
державну реєстрацію права власності на
торгівельний павільйон.

Також, апеляційний господарський
суд відхиляє доводи скаржника, що дана
справа підлягає розгляду за нормами
адміністративного судочинства, заява
була подана під час розгляду справи
апеляційним судом.

Апеляційний суд зазначає, що
господарським судам підвідомчі лише
справи у спорах, що виникають із
земельних відносин приватноправового
характеру, тобто з відносин,
врегульованих нормами цивільного або
господарського права і пов'язаних із
здійсненням сторонами цивільних або
інших майнових прав на земельні
ділянки на засадах рівності.

Вирішуючи питання про те, чи мають
спірні земельні відносини
приватноправовий характер,
апеляційний господарський суд
керується наступним.

Виходячи з положень статей 13, 14
Конституції України, статей 177, 181, 324,
глави 30 Цивільного кодексу України,
статті 148 Господарського кодексу
України земля та земельні ділянки є
об'єктами цивільних прав, а держава та
територіальні громади через свої
органи беруть участь у земельних
відносинах з метою реалізації
цивільних та інших прав у
приватноправових відносинах, тобто
прав власників земельних ділянок.

З положень статей 13, 14, 140, 142, 143
Конституції України, статей 11, 16, 167, 169,
374 Цивільного кодексу України, статей 2,
8, 48, 133, 148, 152, 197 Господарського кодексу
України, статей 80, 84, 123, 124, 127, 128
Земельного кодексу України
вбачається, що органи виконавчої влади
або органи місцевого самоврядування у
правовідносинах щодо розпорядження
земельними ділянками державної та
комунальної власності (наданні
земельних ділянок громадянам та
юридичним особам у власність або в
користування, відчуженні земельних
ділянок державної або комунальної
власності, укладенні, зміні, розірванні
договорів купівлі-продажу, ренти,
оренди земельної ділянки та інших
договорів щодо земельних ділянок,
встановленні сервітуту, суперфіцію,
емфітевзису, в тому числі прийнятті
державними органами та органами
місцевого самоврядування відповідних
рішень) діють як органи, через які
держава або територіальна громада
реалізують повноваження власника
земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні
повноваження, державні органи або
органи місцевого самоврядування
вступають з юридичними та фізичними
особами у цивільні та господарські
правовідносини. Отже, у таких
відносинах держава або територіальні
громади є рівними учасниками земельних
відносин з іншими юридичними та
фізичними особами, у тому числі з
суб'єктами підприємницької діяльності.

Таким чином, справи у спорах за
участю державних органів та органів
місцевого самоврядування, що виникають
з правовідносин, у яких державні органи
та органи місцевого самоврядування
реалізують повноваження власника
землі, а також в інших спорах, які
виникають із земельних відносин
приватноправового характеру, за
відповідності складу сторін спору
статті 1 Господарського процесуального
кодексу України підвідомчі
господарським судам.

Відносини, пов'язані з набуттям та
реалізацією громадянами, юридичними
особами прав на земельні ділянки та з
цивільним оборотом земельних ділянок
ґрунтуються на засадах рівності сторін
і є цивільно-правовими.

За змістом статей 13, 14 Конституції
України, статті 11 Цивільного кодексу
України, статей 123, 124, 127, 128 Земельного
кодексу України рішенням органу
місцевого самоврядування або
державної адміністрації про надання
земельної ділянки господарюючому
суб'єкту у власність або в користування
здійснюється волевиявлення власника
землі і реалізуються відповідні права
у цивільних правовідносинах з
урахуванням вимог Земельного кодексу
України, спрямованих на раціональне
використання землі як об'єкта
нерухомості (власності).

Індивідуальні акти органів
держави або місцевого самоврядування,
якими реалізовуються волевиявлення
держави або територіальної громади як
учасника цивільно-правових відносин і
з яких виникають, змінюються,
припиняються цивільні права і
обов'язки, не належать до правових
актів управління, а спори щодо їх
оскарження мають приватноправовий
характер, тобто справи у них підвідомчі
господарським судам.

У порядку господарського
судочинства вирішенню підлягають такі
категорії спорів, засновані на
положеннях статті 319 Цивільного
кодексу України, глав 27, 29, 33, 34
Цивільного кодексу України та глави 15
Господарського кодексу України,
розділів III - V Земельного кодексу
України:

- щодо набуття, здійснення та
припинення прав юридичних осіб,
фізичних осіб - підприємців,
територіальних громад та держави на
земельні ділянки (крім спорів,
передбачених частиною першою статті 16
Закону України "Про відчуження
земельних ділянок, інших об'єктів
нерухомого майна, що на них розміщені,
які перебувають у приватній власності,
для суспільних потреб чи з мотивів
суспільної необхідності");

- пов'язані із захистом права на
земельні ділянки (в тому числі
відновлення порушеного права третьої
особи, яка на підставі рішень державних
органів або органів місцевого
самоврядування претендує на спірну
земельну ділянку);

- про визнання незаконними рішень, дій
чи бездіяльності органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування з питань передачі
земельних ділянок у власність чи
надання їх у користування, припинення
права власності на земельні ділянки,
вилучення цих ділянок з користування і
про зобов'язання названих органів
залежно від характеру спору виконати
певні дії, як цього вимагають приписи
чинного законодавства;

- про повернення самовільно зайнятих
земельних ділянок;

- про усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою;

- пов'язані з набуттям, зміною та
припиненням права користування чужою
земельною ділянкою для забудови
(суперфіцій), для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис);

- про встановлення, зміну та припинення
земельного сервітуту;

- що виникають з укладення, зміни,
розірвання, виконання договору оренди
земельних ділянок, інших договорів
користування земельними ділянками, в
тому числі спори про стягнення
заборгованості з орендної плати за
договорами на користування земельною
ділянкою;

- про стягнення шкоди, у тому числі
упущеної вигоди, завданої порушеннями
прав власників, у тому числі держави та
територіальних громад, і користувачам
земельних ділянок;

- інші спори, пов'язані з правами і
охоронюваними законом інтересами
суб'єктів господарювання та інших
юридичних осіб на земельні ділянки.

Правовідносини у сфері
використання і охорони земель,
врегульовані розділами VI та VII
Земельного кодексу України, можуть
мати як приватноправовий, так і
публічно-правовий характер (глави 29, 30,
33 названого Кодексу), а тому спори, що
виникають з відповідних правовідносин,
можуть, у залежності від їх правового
характеру та складу учасників,
вирішуватися за правилами
адміністративного або господарського
судочинства.

За таких обставин, враховуючи
положення пункту 1 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
17.05.2011р. № 6 "Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин", а також те що
предмет спору у даній справі, є спором
про право, тобто цивільно-правовим,
учасниками відносин є юридична особа
та громадянин, який здійснює
підприємницьку діяльність,
апеляційний суд вважає, що спір
підвідомчий господарським судам і не
підлягає розгляду за правилами
адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків викладених в оскаржуваному
рішенні і не можуть бути підставою для
його зміни чи скасування, оскільки воно
відповідає чинному законодавству
України і обставинам справи.
Апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення.

Судові витрати за подання апеляційної
скарги відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України відносяться на скаржника.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, апеляційний господарський суд
-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-
підприємця ОСОБА_2 на рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 02.12.2013 року у справі №
16/5005/4994/2012 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 02.12.2013
року у справі № 16/5005/4994/2012 залишити без
змін.

Повний текст постанови

складений 28.04.2014р.

Головуючий суддя
Н.В. Пархоменко

Суддя
Л.А. Коваль

Суддя
А.Є. Чередко