КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2014 р. Справа№ 910/22121/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Зеленіна В.О.

Синиці О.Ф.

За участю секретаря судового засідання
Ворони В.В.

представників сторін:

від позивача - Перунова Т.Г., дов. №
55 від 12.08.2013 року;

від відповідача - Петрук Я.Ю., дов.
№ 244/13-Н від 14.03.2013 року;

Федорова Т.В., дов. №
222/13-Н від 14.03.2013 року;

від третьої особи - Сидорова І.М.,
дов. № 045 від 06.09.2013 року.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
банк

Аваль»

на рішення Господарського суду
міста Києва

від 20.01.2014 року

у справі № 910/22121/13 (суддя С.М.
Мудрий)

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім

«Альтаір»

до Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
банк

Аваль»

третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача Товариство з
обмеженою відповідальністю «Лоджистік

Сервіс»

про визнання недійсною
додаткової угоди № 2

від 12.05.2009 року до
договору поруки

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 20.01.2014 року по справі № 910/22121/13
позов задоволено повністю.

Визнано недійсною додаткову угоду №2
від 12.05.2009 року до договору поруки №
010/08/2400п від 06.10.2004 року, укладену між
Публічним акціонерним товариством
«Райффайзен Банк Аваль» та Товариством
з обмеженою відповідальністю
«Торговий дім «Альтаір».

Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Альтаір» судовий збір у розмірі 1 147
грн. 00 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
Публічне акціонерне товариство
«Райффайзен банк Аваль» звернулося до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
Господарського суду міста Києва від
20.01.2014 року по справі № 910/22121/13
скасувати та прийняти нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 27.02.2014 року
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження в наступній колегії
суддів: головуючий суддя - Ткаченко Б.О.,
судді: Зеленін В.О., Синиця О.Ф. та
призначено до розгляду на 19.03.2014 року.

19.03.2014 року у розгляді справи було
оголошено перерву до 26.03.2014 року.

25.03.2014 року через Відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від Товариство з
обмеженою відповідальністю «Лоджистік
Сервіс» надійшли письмові пояснення.

25.03.2014 року через Відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від Товариства з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім «Альтаір» надійшов відзив на
апеляційну скаргу, у якому позивач
просить апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а оскаржуване судове
рішення - без змін.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 26.03.2014 року
розгляд справи було відкладено на
16.04.2014 року.

09.04.2014 року через Відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
банк Аваль» надійшли додаткові
пояснення, у яких відповідач просить
апеляційну скаргу задовольнити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що судом першої
інстанції було неповно з'ясовано
обставини, які мають значення для
справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права, що призвело до прийняття
невірного рішення по суті спору.

Представники Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен банк Аваль» у
поясненнях, наданих у судовому
засіданні, підтримали доводи,
викладені в апеляційній скарзі,
просили суд рішення Господарського
суду міста Києва від 20.01.2014 року по
справі № 910/22121/13 скасувати та прийняти
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Представник Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Альтаір» у поясненнях, наданих у
судовому засіданні, заперечував проти
доводів апелянта, викладених в
апеляційній скарзі, просив суд
відмовити в задоволенні скарги та
залишити без змін оскаржуване судове
рішення місцевого господарського суду
як таке, що прийняте з повним, всебічним
та об'єктивним з'ясуванням обставин,
які мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Представник Товариство з обмеженою
відповідальністю «Лоджистік Сервіс» у
поясненнях, наданих у судовому
засіданні, заперечував проти доводів
апелянта, викладених в апеляційній
скарзі, просив суд відмовити в
задоволенні скарги та залишити без
змін оскаржуване судове рішення
місцевого господарського суду як таке,
що прийняте з повним, всебічним та
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія встановила
наступне.

05.10.2004 року між Акціонерним
поштово-пенсійним банком «Аваль»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
Банк Аваль» (далі - відповідач, банк, ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль») та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Лоджистік Сервіс»
(далі - третя особа, позичальник, ТОВ
«Лоджистік Сервіс») було укладено
генеральну кредитну угоду № 010/08/2400
(далі - Кредитна угода).

Пунктом 1.2 кредитної угоди передбачено,
що загальна сума наданих кредитних
коштів не може перевищувати:

- суми 3 360 000,00 євро за офіційним курсом
НБУ на дату надання кредиту терміном до
04.10.2007 року.

- суми 2 823 900,00 євро за офіційним курсом
НБУ на дату надання кредиту терміном до
04.10.2009 року.

Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу
України, за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

06.10.2004 року між ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Альтаір» (далі - позивач, поручитель,
ТОВ «ТД «Альтаір») було укладено
договір поруки № 010/08/2400п зі змінами та
доповненнями, внесеними додатковою
угодою № 1 від 11.10.2004 року (далі - Договір
поруки).

За умовами Договору поруки, поручитель
на добровільних засадах бере на себе
зобов'язання перед кредитором
відповідати за зобов'язання боржника -
ТОВ «Лоджистік Сервіс», які виникають з
умов генеральної кредитної угоди №
010/08/2400 від 05.10.2004 року, в повному обсязі
цих зобов'язань. У випадку невиконання
боржником взятих на себе зобов'язань по
генеральній кредитній угоді,
поручитель несе солідарну
відповідальність перед кредитором у
тому ж обсязі, що й боржник, включаючи
сплату основного боргу, нарахованих
відсотків за користування кредитами та
неустойки.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу
України за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

23.11.2004 року додатковою угодою № 3 до
Кредитної угоди, укладеною між ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ
«Лоджистік Сервіс», збільшено ліміт
кредитування до 7 210 000,00 євро за
офіційним курсом НБУ на дату надання
кредиту терміном до 04.10.2009 року.

17.02.2005 року додатковою угодою № 4 до
Кредитної угоди, укладеною між ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ
«Лоджистік Сервіс», встановлено ліміт
кредитування у сумі 10 967 000,00 євро за
офіційним курсом НБУ на дату надання
кредиту терміном до 04.10.2009 року.

Позивач згоди на зміну розміру
кредитного зобов'язання у Договорі
поруки ТОВ «Торговий дім «Альтаір» не
надавав, додаткових угод до Договору
поруки щодо збільшення обсягу
відповідальності поручителя перед
банком між сторонами не укладалось,
тому позивач вважає, що договір поруки
№ 010/08/2400п від 06.10.2004 року є припинений з
23.11.2004 року.

Частиною 1 ст. 559 Цивільного кодексу
України встановлено, що порука
припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Оскільки 23.11.2004 року додатковою угодою
№ 3 до Кредитної угоди збільшено ліміт
кредитування до 7 210 000,00 євро за
офіційним курсом НБУ на дату надання
кредиту терміном до 04.10.2009 року, то
збільшився обсяг відповідальності
поручителя.

У матеріалах справи відсутні будь-які
докази повідомлення позивача про
зміни, які були внесені вищезазначеною
додатковою угодою.

З огляду на вказане вище, колегія
суддів дійшла висновку, що порука
припинена з 23.11.2004 року, оскільки при
укладанні додаткової угоди № 3 до
Кредитної угоди було збільшено обсяг
відповідальності поручителя без його
згоди.

12.05.2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Альтаір» було укладено додаткову
угода № 2 до договору поруки № 010/08/2400п
від 06.102004 року (далі - Додаткова угода №
2).

Банк зазначає, що Додаткова угода № 2 є
фактом надання згоди поручителя щодо
збільшення обсягу відповідальності за
кредитним зобов'язанням боржника.

Позивач просить визнати Додаткову
угоду № 2 недійсною у зв'язку з
укладанням її після припинення
договору поруки № 010/08/2400п від 06.10.2004
року в силу закону.

За змістом ст.ст. 559, 598 ЦК України
припинення зобов'язання поруки означає
такий стан сторін правовідношення, за
якого в силу передбачених законом
обставин суб'єктивне право і
кореспондуючий йому обов'язок
перестають існувати. Термін «порука»,
застосований законодавцем у ч.1 ст. 559 ЦК
України, використовується в розумінні
зобов'язальних правовідносин поруки, з
припиненням яких втрачає чинність
договір поруки.

Встановлені у ч.1 ст. 559 ЦК України
імперативні положення презюмуються. У
цьому разі звернення до суду з позовом
про визнання договору поруки
припиненим не є необхідним.

Зазначену правову позицію наведено
також у постановах ВСУ від 21.05.2012р. у
справі № 6-69цс11, від 21.05.2012р. у справі №
6-20цс11, від 21.05.2012р. у справі № 6-88цс11, від
18.06.2012р. у справі № 6-73цс12, від 21.11.2012р. у
справі № 6-134цс12, від 05.12.2012р. у справі №
6-147цс1).

Припинення зобов'язання має остаточний
характер, тобто цивільне законодавство
не передбачає можливості відновлення
вже припиненого зобов'язання.

За загальними нормами цивільного
законодавства зміна договору
допускається тільки за існуючим
правовідношенням.

Отже, додаткова угода № 2 від 12.05.2009 року
не відповідає актам цивільного
законодавства, оскільки неможливо
змінити договір, який втратив чинність.

Крім того, Додаткова угода № 2 не
містить істотних умов, які вимагаються
законом для договору поруки, а отже
вона не може бути направлена на реальне
настання правових наслідків.

Додаткова угода № 2 про внесення змін
до договору поруки є правочином.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Правочинам притаманне правомірне
вольове вчинення особою, яка має
належний статус суб'єкта цивільного
права, юридичних дій, спрямованих на
свідоме створення конкретного
цивільного правового результату для
себе або інших осіб.

Як вбачається з п. 1 Додаткової угоди №
2, сторони дійшли згоди внести зміни до
договору поруки № 010/08/2400п від 06.10.2004
року.

Отже, сторонами у вищезазначеній
додатковій угоді було передбачено, що
дана угода спрямована саме на зміну
договору поруки №010/08/2400п від 06.10.2004
року.

Частиною 5 ст. 203 ЦК України передбачено,
що правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними», вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

Згідно з ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 ЦК України.

З огляду на вказане вище, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що Додаткова угода №
2 не може бути спрямована на реальне
настання наслідків, а саме, наслідків
щодо зміни умов договору поруки №
010/08/2400п від 06.10.2004 року, який припинений
23.11.2004 року, а тому вимоги позивача щодо
визнання недійсною Додаткової угоди №
2 від 12.05.2009 року є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про відновлення строку
позовної давності, оскільки позивач
пропустив його з поважних причин.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини справи, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обставини, викладені Публічним
акціонерним товариством «Райффайзен
банк Аваль» в апеляційній скарзі, не
знайшли підтвердження під час розгляду
даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
рішення Господарського суду міста
Києва від 20.01.2014 року по справі № 910/22121/13
прийнято з повним та всебічним
дослідженням обставин, які мають
значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційна скарга Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
банк Аваль» задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за її подання і розгляд
покладаються на Публічне акціонерне
товариство «Райффайзен банк Аваль»
(апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 49, 99, 101-103, 105 ГПК
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
банк Аваль» залишити без задоволення, а
рішення Господарського суду міста
Києва від 20.01.2014 року по справі № 910/22121/13
- без змін.

2. Матеріали справи № 910/22121/13
повернути до Господарського суду міста
Києва.

3. Постанова набирає законної сили
з моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Головуючий суддя
Б.О. Ткаченко

Судді
В.О. Зеленін

О.Ф. Синиця

Повний текст рішення складено 18.04.2014
року.