Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "17" квітня 2014 р.
Справа № 906/140/14

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Кудряшової Ю.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність від
01.12.13р.;

від відповідача: Свердзьолка Т.П. -
довіреність від 10.01.14р.

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 (АДРЕСА_1)

до Комунального підприємства "Реклама"
Житомирської міської ради (м. Житомир)

про визнання договору на розміщення
зовнішньої реклами недійсним

Спір розглянуто в більш тривалий строк,
ніж передбачено ч. 1 ст. 69 ГПК України.

В судовому засіданні 11.04.2014 р.
оголошувалась перерва до 17.04.14р.

Позивач звернувся до суду з позовом про
визнання недійсним договору № 625 від
28.10.2010 року та додатків №1 та №2 від
28.10.2010 року на розміщення рекламного
засобу.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що згідно з
зазначеним договором ФОП ОСОБА_3
отримано дозвіл на розміщення об'єкта
зовнішньої реклами, тобто банеру на
торці будинку АДРЕСА_2. Та оскільки
даний будинок не є комунальною
власністю, позивач вважає оспорюваний
договір та додатки до нього такими, що
суперечать чинному законодавству.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
просив задовольнити з підстав,
зазначених в позові та поясненнях від
16.04.14р.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
просив відмовити в його задоволенні з
підстав, зазначених у відзиві на позов.

Заслухавши пояснення представників
сторін та дослідивши матеріали справ,
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Житомирського міськвиконкому
№807 від 28.10.10р. (а.с. 25) вирішено надати
дозвіл фізичній особі-підприємцю
ОСОБА_3 на розміщення та експлуатацію
зовнішньої реклами по АДРЕСА_2.

28.10.10р. між Комунальним підприємством
"Реклама" (відповідач) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3
(розповсюджувач/позивач) було укладено
договір № 625 на розміщення рекламного
засобу (а.с. 8-10), відповідно до якого
згідно рішень Житомирського
міськвиконкому розповсюджувачу
дозволено розмістити рекламні засоби
на умовах визначених договором,
перелік яких вказаний в додатку №1 (а.с.
11), який є невід'ємною частиною договору
(п. 1 договору).

Згідно додатку №1 сторонами погоджено,
що розповсюджувачу зовнішньої реклами
надано право на тимчасове користування
місцем за адресою: АДРЕСА_2 (на торці
якого розташовано банер).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Закон України "Про рекламу" визначає
засади рекламної діяльності в Україні,
регулює відносини, що виникають у
процесі виробництва, розповсюдження та
споживання реклами.

Рекламою, згідно ч. 1 ст. 1 Закону України
"Про рекламу", є інформація про особу чи
товар, розповсюджена в будь-якій формі
та в будь-який спосіб і призначена
сформувати або підтримати обізнаність
споживачів реклами та їх інтерес щодо
таких особи чи товару.

Зовнішня реклама - реклама, що
розміщується на спеціальних
тимчасових і стаціонарних
конструкціях, розташованих на
відкритій місцевості, а також на
зовнішніх поверхнях будинків, споруд,
на елементах вуличного обладнання, над
проїжджою частиною вулиць і доріг.

Положеннями ч. 1 ст. 16 Закону України
"Про рекламу" передбачено, що
розміщення зовнішньої реклами у
населених пунктах проводиться на
підставі дозволів, що надаються
виконавчими органами сільських,
селищних, міських рад, а поза межами
населених пунктів - на підставі
дозволів, що надаються обласними
державними адміністраціями, а на
території Автономної Республіки Крим -
Радою міністрів Автономної Республіки
Крим, в порядку, встановленому цими
органами на підставі типових правил, що
затверджуються Кабінетом Міністрів
України.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 29.12.2003 року N 2067 затверджено "Типові
правила розміщення зовнішньої
реклами", які регулюють відносини, що
виникають у зв'язку з розміщенням
зовнішньої реклами у населених
пунктах, та визначають порядок надання
дозволів на розміщення такої реклами.

Пунктом 2 вказаних Правил передбачено,
що місцем розташування рекламного
засобу є площа зовнішньої поверхні
будинку, споруди, елемента вуличного
обладнання або відведеної території на
відкритій місцевості у межах
населеного пункту, що надаються
розповсюджувачу зовнішньої реклами в
тимчасове користування власником або
уповноваженим ним органом (особою).

Статтею 327 Цивільного кодексу України
закріплено, що у комунальній власності
є майно, у тому числі грошові кошти, яке
належить територіальній громаді.
Управління майном, що є у комунальній
власності, здійснюють безпосередньо
територіальна громада та утворені нею
органи місцевого самоврядування.

Крім цього, згідно рішення
Конституційного Суду України у справі
№1-2/2004 від 02.03.04р. за конституційним
зверненням ОСОБА_4 та інших громадян
про офіційне тлумачення положень
пункту 2 статті 10 Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду" та за конституційним поданням 60
народних депутатів України про
офіційне тлумачення положень статей 1,
10 цього Закону (справа про права
співвласників на допоміжні приміщення
багатоквартирних будинків), КС України
вирішено, що допоміжні приміщення
(підвали, сараї, кладовки, горища,
колясочні і т.ін.) передаються
безоплатно у спільну власність
громадян одночасно з приватизацією
ними квартир (кімнат у квартирах)
багатоквартирних будинків.
Підтвердження права власності на
допоміжні приміщення не потребує
здійснення додаткових дій, зокрема
створення об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку, вступу до
нього. Також даним рішенням вирішено,
що власник (власники) неприватизованих
квартир багатоквартирного будинку є
співвласником (співвласниками)
допоміжних приміщень нарівні з
власниками приватизованих квартир.

Також в п.п. 4.3. рішення Конституційного
Суду України у справі №1-2/2004 від 02.03.04р.
зазначено, що відповідно до
Конституції України всі суб'єкти права
власності рівні перед законом. У
багатоквартирних будинках, де не всі
квартири приватизовані чи
приватизовані повністю, власник
(власники) неприватизованих квартир
(їх правонаступники) і власники
приватизованих квартир
багатоквартирного будинку є
рівноправними співвласниками
допоміжних приміщень. Вони є
рівними у праві володіти,
користуватися і розпоряджатися
допоміжними приміщеннями. Ніхто з
власників квартир не має
пріоритетного права користуватися та
розпоряджатися цими приміщеннями, в
тому числі і з питань улаштування
мансард, надбудови поверхів і т.ін.

Аналізуючи порушені у конституційному
зверненні і конституційному поданні
питання щодо права власників
приватизованих і неприватизованих
квартир багатоквартирних будинків та
органів місцевого самоврядування і
місцевих державних адміністрацій
розпоряджатися допоміжними
приміщеннями, а також конструктивними
елементами таких будинків (фундамент,
несучі стіни, міжповерхові перекриття,
сходові марші і т.ін.), Конституційний
Суд України виходить з правової
характеристики спільного майна
власників квартир, конкретизованої у
Законі України "Про об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку".

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 2, 3 ст. 215 Цивільного кодексу
встановлено, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.

Також частиною 1, 3 ст. 92 Цивільного
кодексу України юридична особа набуває
цивільних прав та обов'язків і здійснює
їх через свої органи, які діють
відповідно до установчих документів та
закону. Орган або особа, яка відповідно
до установчих документів юридичної
особи чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що під час розгляду справи встановлено
на основі повного, всебічного і
об'єктивного дослідження поданих
доказів, що право розпорядження такими
конструктивними елементами, як стіна,
належить власникам приватизованих і
неприватизованих квартир
багатоквартирного будинку по АДРЕСА_2.
Доводи позивача підтверджуються
матеріалами справи.

Що стосується відзиву відповідача, в
якому останній зазначає, що позивачем
пропущено строк позовної давності та
це є підставою для відмови в
задоволенні позову, господарський суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України,
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, перебіг строку позовної
давності почався, та, відповідно, у
позивача виникло право на подання
позову на наступний день після
підписання договору № 625 від 28.10.2010 року
та додатків №1 та №2 від 28.10.2010 року на
розміщення рекламного засобу.

Позивач в поясненнях від 16.04.14р.
зазначив, що саме постанова ВГСУ від
04.04.13р. по справі №5011-11/8984-2012 стала
приводом для звернення до суду з даним
позовом.

Суд вважає такі доводи щодо роз'яснення
суду моменту, з якого позивач дізнався
про порушення свого права
безпідставними.

Відповідно трирічний строк позовної
давності сплинув 28.10.2013 року.

Частиною 2 та 3 ст. 267 ЦК України
передбачено. що заява про захист
цивільного права або інтересу має бути
прийнята судом до розгляду незалежно
від спливу позовної давності. Позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Згідно п. 2.2. Постанови пленуму Вищого
господарського суду України №10 від
29.05.13р., якщо буде встановлено, що право
або охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
сплинула і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Позов позивачем подано до
господарського суду Житомирської
області 07.02.14р., тобто після спливу
трирічного строку позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України,
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, господарський суд
приходить до висновку, що позивачем
пропущений строк позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, суд
відмовляє в задоволенні позову у
зв'язку з пропуском строку позовної
давності.

Керуючись ст.ст. 33,43,44,49,82-85 ГПК України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення. У разі якщо в судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 22.04.14

Суддя
Кудряшова Ю.В.

Віддрукувати:

1 - в справу.

2 - позивачу ( направити згідно заяви).