ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2014 р. Справа № 926/268/14.

За позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про визнання недійсним деяких пунктів
договору

Суддя Скрипничук Iван Васильович

Представники:

від позивача - ОСОБА_3, довіреність від
27.01.2014, ОСОБА_4, довіреність від 27.01.2014

від відповідача - не з"явився

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1,
м.Коломия Івано-Франківської області,
звернувся з позовом до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 м. Чернівці про
визнання недійсними деяких пунктів
договору про надання послуг від 01.09.2011,
а саме:

- частину пункту З.6., згідно якої
авансові виплати та авансова
винагорода, вчинені замовником за
даним договором у разі припинення або
розірвання договору, підлягають
поверненню замовнику;

- абзац 2 пункту 4.1.8. в редакції
додаткової угоди від 01.12.2011 р., згідно
якого виконавець зобов'язаний в
десятиденний термін повернути на
вимогу замовника у разі дострокового
припинення чи розірвання цього
договору винагороду, отриману за весь
час дії договору, передбачену пунктами
3.5, 3.5.1. договору;

- частину пункту 7.7., якою встановлено,
що у разі припинення чи розірвання
договору з підстав, передбачених п.п.
6.3-6.4 договору, виконавець в
десятиденний строк повертає замовнику
виплачений йому авансовий платіж,
підстави для виплати якого не настали
(проавансова послуга, яка не прийнята
замовником за актом
приймання-передачі), а також
проавансову винагороду, виплачену за
весь термін роботи;

- частину підпункту 4.2.3. пункту 4.2.
договору про надання послуг від 01
вересня 2011 року, згідно якого
виконавцю забороняється в період
даного договору без письмової згоди
замовника укладати трудові, цивільні
чи господарські договори з іншими
підприємствами, установами,
організаціями або громадянами, предмет
яких безпосередньо або опосередковано
пов'язаний з предметом даного договору;

- підпункт 4.2.4. пункту 4.2. договору про
надання послуг від 01 вересня 2011 року,
згідно якого виконавцю забороняється в
період дії даного договору та протягом
3-х років з моменту його розірвання -
укладати трудові, цивільні чи
господарські договори з клієнтами і
партнерами замовника;

- пункт 5.6. згідно якого виконавцю без
згоди замовника категорично
забороняється вступати у будь-які
контакти з клієнтами , партнерами
замовника, в тому числі укладати з ними
трудові, цивільні чи господарські
договори;

- частину пункту 5.7. договору про
надання послуг від 01 вересня 2011 року,
згідно якою встановлено, що обмеження
покладені на виконавця п. 5.6.
поширюються як на період дії цього
договору, так і на термін 3 (три) роки
після його розірвання.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
оскаржувані пункти договору про
надання послуг від 01.09.2011 є такими, що не
відповідають чинному законодавству і
обмежують права виконавця (позивача) -
автора на оплату за надані послуги та
авторську винагороду, фактично
позбавляють його винагороди у випадку
розірвання договору як з ініціативи
замовника (відповідача), так і з
ініціативи виконавця.

Згідно ч. 2 ст. 430 ЦК України майнові
права інтелектуальної власності на
об'єкт, створений за замовленням,
належить творцеві цього об'єкта та
замовникові спільно, якщо інше не
встановлено договором. Договором
передбачено передачу майнових прав
замовнику. Отже, оскаржувані пункти
договору обмежують закріплені
Конституцією та Законами України
свободи позивача на укладення
договорів на працю, здійснення
підприємницької діяльності, створення
майбутніх програмних продуктів.

Ухвалою суду від 19.02.2014 порушено
провадження у справі та призначено її
до розгляду на 05.03.2014.

Ухвалами суду від 05.03.2014 та від 18.03.2014
розгляд справи відкладався.

У судовому засіданні 26.03.2014 за участі
представників сторін оголошено
перерву до 03.04.2014.

Ухвалою суду від 03.04.2014 розгляд справи
відкладено на 10.04.2014.

Ухвалою суду від 10.04.2014 задоволено
клопотання позивача про продовження
строку розгляду спору на 15 днів.
Одночасно розгляд справи призначено на
30.04.2014.

Відповідач позовні вимоги заперечує,
посилаючись на те, що зміст і форма
укладеного між сторонами договору про
надання послуг від 01.09.2009 не суперечить
Цивільному кодексу та іншим актам
цивільного законодавства, оскільки
сторони досягли всіх істотних умов та
добровільно вступили у відповідні
правовідносини. Отже, такий договір є
правомірним в силу ст. 204 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, оцінивши подані докази, суд
вважає, що правових підстав для
задоволення позову немає, з
урахуванням наступного.

Так, між фізичною особою - підприємцем
ОСОБА_2 (замовник) та фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_5 (виконавець)
укладено 01 вересня 2011 року договір про
надання послуг.

За умовами договору виконавець надає
за замовленням послуги зі створення
програмних продуктів на умовах,
передбачених вказаним договором, а
замовник приймає та оплачує послуги.
Дані послуги надаються безпосередньо
впродовж дії даного договору шляхом
створення програмних продуктів за
завданням замовника та у взаємодії з
його фахівцями.

З метою забезпечення взаємодії
виконавця з фахівцями замовника
послуги за цим договором надаються в
приміщенні відповідача протягом
робочого графіка замовника (п. 2.3
договору). Для надання послуг
використовується обладнання
замовника, який створює всі необхідні
умови для якісного надання послуг (п.
2.4).

01 грудня 2011 року сторони уклали
додаткову угоду № 1 до договору про
надання послуг від 01.09.2011, якою
збільшено розмір винагороди з
продовженням строку дії договору до
01.09.2016.

За змістом договору від 01.09.2011сторони
домовились, що відповідач здійснює
оплату послуг, які надаються за даним
договором, шляхом перерахування
позивачу відповідних платежів. При
цьому, сторони встановили дві різні за
правовим змістом і наслідками форми
оплати, які складаються з
безпосередньо наданих послуг (пп..3.1-3.4
договору) та винагороди за своєчасне та
якісне виконання завдань (п. 3.5
договору). У зв'язку з цим, суд зазначає,
що авторською винагородою слід вважати
виплати, передбачені пунктами 3.1-3.4
договору, оскільки вказані пункти
договору узгоджується зі ст. 33 Закону
України «Про авторське право та
суміжні права», де авторська
винагорода визначається у договорі у
вигляді відсотків від доходу,
отриманого від використання твору або
у вигляді фіксованої суми чи іншим
чином.

Натомість, виплати визначенні п. 3.5
договору, яким передбачено, що крім
оплати за наданні послуги замовник
виплачує виконавцю винагороду за
своєчасне виконання завдань і якісне
надання послуг зі створення програмних
продуктів, на думку суду, жодним чином
не відносяться до авторської
винагороди.

Посилання позивача на невідповідність
пунктів 3.6, 4.1.8, 7.7 договору чинному
законодавству без зазначення правових
норм, які визначають їх недійсність, є
безпідставними та такими, що не
приймаються судом до уваги. Тобто, у
разі виплати авансом замовником
платежу (до підписання акту
приймання-передачі) та за умови
ненадання виконавцем відповідних
послуг з підстав невиконання
замовлення, відмови підписання акту
приймання-передачі послуг, припинення
чи розірвання ним договору, останній
повертає отриманні платежі, що
повністю узгоджується зі ст. 1213 ЦК
України.

При цьому, санкції, визначені у п. 7.7
договору, спрямовані на дотримання
виконавцем своїх зобов'язань щодо
надання послуг протягом дії договору.
Закінчення строку дії договору про
надання послуг не звільняє сторони від
відповідальності за невиконання
обов'язків, які виникли та повинні були
бути виконанні під час дії договору.

Також безпідставною є вимога позивача
про визнання недійсним пункти 4.2.3 та 4.2.4
договору з урахуванням того, що ст. 430
ЦК України передбачено, що майнові
права інтелектуальної власності на
об'єкт, створений за замовленням,
належать творцеві цього об'єкта та
замовникові спільно, якщо інше не
встановлено договором.

Пунктом 5.8 договору передбачено, що
оскільки результати надання
виконавцем послуг за даним договором
передбачають створення на замовлення
замовника програмних продуктів, які є
об'єктами права інтелектуальної
власності (комп'ютерні програми, бази
даних, тощо), всі права (як майнові , так
і немайнові) на створювані виконавцем
об'єкти права інтелектуальної
власності належать замовнику і
перебувають під охороною чинного
законодавства.

Вище перелічені оскаржувані пункти
договору, що обмежують господарські чи
цивільні відносини з клієнтами,
партнерами замовника стосуються
безпосередньо предмету договору, а
саме програмних продуктів, які є
об'єктами права інтелектуальної
власності та належать безпосередньо
замовнику і перебувають під охороною
чинного законодавства. Крім того, суд
зауважує, що зміст та форма укладеного
договору від 01.09.2011, у тому числі пункти
3.6, 4.1.8, 4.2.3 та 4.2.4 договору, не суперечать
положенням Цивільного кодексу України,
іншим актам цивільного законодавства,
оскільки сторони в його змісті досягли
всіх істотних умов, волевиявлення
учасників правочину було вільним і
відповідало їх внутрішній волі із
спрямуванням на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені
договором.

Щодо оскаржуваних пунктів 5.6, 5.7
договору, зазначених в описовій
частині рішення, то на думку суду, вони
є нікчемними, а тому у цьому разі не
вимагається визнання їх недійсними у
судовому порядку, а сторони не
зобов'язані виконувати їх умови (ст. 215
ЦК України).

Таким чином, позивач не довів тих
обставин, на які він посилається як на
підставу своїх вимог, а тому у позові
слід відмовити.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.
82, 84, 49 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У позові відмовити.

Повне рішення складено 05.05.2014.

Суддя
І.В.Скрипничук