Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "05" травня 2014 р.
Справа № 906/223/14

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Король С. О. -
довіреність б/н від 03.03.2014

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Сільськогосподарського
товариства з обмеженою
відповідальністю "Обрій" (с.Мефедівка,
Сумська область, Середино-Будський
район)

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Перша логістична
компанія" (м.Коростень)

про стягнення 74845,22 грн.

У відповідності до ч.3 ст. 69 ГПК України,
строк розгляду спору було продовжено
на 15 днів - до 08.05.2014.

Позивач звернувся з позовом до суду про
стягнення з відповідача 74845,22грн., з
яких: 1596,10грн. пені в розмірі 0,1% від суми
невиконання зобов'язання, 568,21грн. пені
у розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, 130,88грн. 3% річних та 72550,03грн. штрафу.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, хоча про час та
місце судового розгляду був
повідомлений вчасно та належним чином,
про що свідчить протокол судового
засідання та розписка, підписана
представником позивача (а.с. 116-117).

Представник відповідача щодо позову
заперечив з мотивів, викладених у
відзиві на позовну заяву від 03.03.2014 (а.с.
36-38) та у письмових поясненнях (а.с. 92-93).
В усному порядку зазначив, що ймовірним
є існування декількох оригіналів
Договору, оскільки останній
неодноразово складався та
підписувався сторонами. Вказав, що для
погодження ціни сторони узгодили
додаткову угоду №1.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначив позивач у позовній заяві та
вбачається з матеріалів справи, 02
грудня 2013 між Сільськогосподарським
товариством з обмеженою
відповідальністю "Обрій" (надалі -
"Клієнт", позивач) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Перша
логістична компанія" (далі -
"Експедитор", відповідач) було укладено
Договір транспортного експедирування
№130 (далі - Договір (а.с. 8-13)), відповідно
до умов якого відповідач зобов'язався
надати транспортно-експедиторські
послуги з організації та перевезень
вантажів "Клієнта" залізничним
транспортом згідно заявки "Клієнта".

Позивач вказує, що згідно його заявки
та укладеного між сторонами Договору,
відповідач зобов'язався організувати
перевезення зерна кукурудзи у період з
22.12.2013 по 28.12.2013 у кількості 2000т. з
режимом подачі по п'ять вагонів
щоденно, та отримав за це попередню
оплату у сумі 197000,00грн.

Проте, як зазначає позивач, відповідач
у період з 22.12.2013 по 28.12.2013 надав
транспортно-експедиторські послуги з
перевезення залізничним транспортом
вантажів клієнта у кількості 4 вагонів,
загальною вагою 263,450 тон, на загальну
суму 51899,56грн.

Таким чином, за даними позивача, станом
на 31 грудня 2013 залишок кількості не
відвантаженого позивачу зерна
кукурудзи складає 1736,55тон, що у
грошовому виразі становить 145100,35грн.,
які відповідачем після письмової
вимоги від 09.01.2014, було повернуто.

Посилаючись на п. 5.3, п. 5.7., п. 5.11
Договору, за період з 29.12.2013 по 08.01.2014,
позивач нарахував до стягнення з
відповідача 1596,10грн. пені в розмірі 0,1%
від суми невиконаного зобов'язання,
568,21грн. пені у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, 130,88грн. 3% річних,
а також за невиконання зобов'язання -
72550,03грн. штрафу.

Відповідач, згідно відзиву на позовну
заяву (а.с. 36-38) та письмового пояснення
(а.с. 92-93), позов заперечує. Зокрема,
звертає увагу, що відповідно до п. 5.2., а
не п. 5.3. Договору, як вказує позивач,
експедитор сплачує штрафні санкції -
пеню в розмірі 0,1% від вартості
винагороди експедитора за кожен день
прострочення. Зазначає, що розмір
винагороди експедитора був
передбачений сторонами в Додатковій
угоді №1 від 02.12.2014 до Договору, в
розмірі 400,00грн. з ПДВ за вагон. Однак, як
вказує відповідач, позивач при
розрахунку 0,1% пені взяв за основу для
розрахунків не розмір винагороди, а всю
суму за яку експедитор повинен був
організувати перевезення, в яку
включено залізничний тариф, додаткові
станційні збори, вартість ЗПП
(запірно-пломбувальних пристроїв),
послуг представництва сертифікації,
отримання сертифікатів та винагорода
експедитора.

Вважає, що пеня у розмірі 0,1% може бути
стягнута лише за згоди ТОВ "Перша
логістична компанія" та в позасудовому
порядку, враховуючи встановлені ст. 3
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" обмеження.

Також відповідач заперечує щодо
нарахованих позивачем пені в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ та 3%
річних, так як нарахування останніх
встановлено лише на грошове
зобов'язання, якого між сторонами не
існувало. Вказане, на думку
відповідача, стосується і вимоги
позивача про відшкодування договірних
збитків в розмірі 10% від невиконаного
грошового зобов'язання.

Повідомив, що у зв'язку з неукладенням
договорів про перевезення залізничним
транспортом з "Укрзалізницею",
сторонами, за взаємною згодою було
припинено виконання зобов'язань за
Договором. Зокрема, позивач відмовився
від замовлених послуг і пред'явив
вимогу про повернення залишку коштів,
яка була задоволена. Зазначає, що
позивачем без зауважень було підписано
Акт №523 виконаних робіт від 31.12.2013 і
вказано про відсутність претензій.

Звертає увагу суду, що у позовній заяві
не вказано в чому конкретно полягало
порушення Договору, ненадання якої
саме транспортно-експедиційної
послуги та в чому полягає вина
експедитора.

Крім того, відповідач вважає, що
виходячи з умов п. 4.3. Договору та ч.4 ст.
612 ЦК України, оскільки сам позивач не
виконав умови останнього зі сплати
необхідних коштів для організації
перевезення, відсутні законодавчі чи
договірні підстави для здійснення
подальшого перевезення відповідачем
за власний рахунок товару позивача.

Дослідивши в сукупності матеріали
справи, проаналізувавши вимоги чинного
законодавства, що регулюють спірні
правовідносини, врахувавши пояснення
учасників процесу, суд дійшов висновку
про відсутність підстав для
задоволення позову, з огляду на
наступне.

Згідно ст.11 ЦК України, підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є: договори та інші
правочини.

За ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору, з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, спір
між сторонами пов'язаний з виконанням
умов Договору транспортного
експедирування №130 від 02.12.2013 та
Додаткової угоди №2 до нього (а.с. 8-14).

У відповідності до 929 Цивільного
кодексу України, за договором
транспортного експедирування одна
сторона (експедитор) зобов'язується за
плату і за рахунок другої сторони
(клієнта) виконати або організувати
виконання визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.
Договором транспортного
експедирування може бути встановлено
обов'язок експедитора організувати
перевезення вантажу транспортом і за
маршрутом, вибраним експедитором або
клієнтом, зобов'язання експедитора
укласти від свого імені або від імені
клієнта договір перевезення вантажу,
забезпечити відправку і одержання
вантажу, а також інші зобов'язання,
пов'язані з перевезенням. Договором
транспортного експедирування може
бути передбачено надання додаткових
послуг, необхідних для доставки
вантажу (перевірка кількості та стану
вантажу, його завантаження та
вивантаження, сплата мита, зборів і
витрат, покладених на клієнта,
зберігання вантажу до його одержання у
пункті призначення, одержання
необхідних для експорту та імпорту
документів, виконання митних
формальностей тощо).

Частиною 3 даної статті передбачено, що
умови договору транспортного
експедирування визначаються за
домовленістю сторін, якщо інше не
встановлено законом, іншими
нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 2.4. Договору, позивач
зобов'язався:

- за 3 (три) робочих дні до початку
запланованого завантаження подати
експедитору заявку про майбутні
перевезення партії вантажу у розрізі
конкретної додаткової угоди;

- видати експедитору довіреність
(довіреності), листи-клопотання на
здійснення юридичних дій, передбачених
даним Договором;

- з д і й с н и т и е к с п е д и т о р у 100%
п е р е д о п л а т у вартості
експедирування, яка складається із
вартості провізних платежів,
додаткових станційних зборів, митних
зборів, витрат на проходження
фітосанітарних, сертифікаційних та
інших процедур з оформлення вантажу,
винагороди експедитора...

Так, матеріалами справи підтверджено
та не заперечується сторонами, що
згідно заявки (а.с. 16) позивач просив
організувати перевезення зерна
кукурудзи згідно умов Договору №130 від
02.12.2013 у період 22.12.2013 по 28.12.2013 зі
станції відправлення Юсківці (ТОВ
"Амарант") до станції Миколаїв
вантажний (експ.) зерна кукурудзи 2013
року врожаю кількістю 2000тон із режимом
подачі 5 вагонів щоденно.

Матеріалами справи та представниками
сторін підтверджено, що позивачем по
вищевказаній заявці було здійснено
передоплату у розмірі 197000,00грн. (а.с. 95-98,
113-114).

Підписаним сторонами актом
здачі-прийняття робіт (а.с. 15)
підтверджено часткове виконання
відповідачем
транспортно-експедиторських послуг на
суму 51899,65грн.

При цьому, як вбачається із Додаткової
угоди №1 від 02.12.2013 (а.с. 57), комплексна
ставка з організації вантажів "Клієнта"
встановлюється за одну тонну вантажу,
що становить 197,00грн. Таким чином,
розмір 100% попередньої оплати складає
394000,00грн. (2000тон Х 197,00грн.), що також
вказано в рахунку №1077 від 02.12.2013 (а.с.94).
Однак, як зазначалось вище, позивачем
було здійснено попередню оплату лише у
розмірі 197000,00грн.

За умовами п. 2.7.Договору, експедитор
має право відкласти терміни виконання
свого обов'язку в наступних випадках:

1) невиконання клієнтом умов п. 2.4.
Договору;

2) заборона завантажень "Укрзалізниці"
на станції призначення;

3) непідписання дозвільних телеграм
"Укрзалізницею" з незалежних від
експедитора причин.

Крім того, пунктом 4.3. Договору
визначено, що...експедитор починає
виконувати свої обов'язки за Договором
тільки у випадку зарахування в с і х
грошових коштів на рахунок експедитора
і незалежно від строків вказаних в
Заявці. До моменту зарахування
грошових коштів на рахунок експедитора
він має право не виконувати Договір і
н е н е с т и з а ц е в і д п о в і д а л ь
н і с т ь незалежно від наступивших для
клієнта негативних наслідків (в тому
числі збитків, додаткових витрат і т.д.).

Аналогічні приписи містить ч.4. ст. 612 ЦК
України, згідно якої прострочення
боржника не настає, якщо зобов'язання
не може бути виконане внаслідок
прострочення кредитора.

За приписами ч. 3 ст. 538 ЦК України, у разі
невиконання однією із сторін у
зобов'язанні свого обов'язку або за
наявності очевидних підстав вважати,
що вона не виконає свого обов'язку у
встановлений строк (термін) або виконає
його не в повному обсязі, друга сторона
має право зупинити виконання свого
обов'язку, відмовитися від його
виконання частково або в повному
обсязі.

Враховуючи не повну сплату позивачем
суми попередньої оплати, відповідач,
згідно ч. 4 ст. 612 ЦК України та п. 4.3.
Договору, мав право не виконувати свої
обов'язки та не нести за вказані дії
відповідальність.

Також за приписами ч.ч. 1-2 статті 613 ЦК
України, кредитор вважається таким, що
прострочив, якщо він відмовився
прийняти належне виконання,
запропоноване боржником, або не вчинив
дій, що встановлені договором, актами
цивільного законодавства чи
випливають із суті зобов'язання або
звичаїв ділового обороту, до вчинення
яких боржник не міг виконати свого
обов'язку. ...Якщо кредитор не вчинив
дії, до вчинення яких боржник не міг
виконати свій обов'язок, виконання
зобов'язання може бути відстрочене на
час прострочення кредитора.

Боржник за грошовим зобов'язанням не
сплачує проценти за час прострочення
кредитора (ч. 4 ст. 613 ЦК).

Слід зазначити, що пунктом 5.10. Договору
сторони визначили, що у разі порушення
клієнтом (позивачем) умов Договору в
частині своєчасної і повної оплати,
експедитор має право на власний розсуд
та без попередження застосувати одні
або кілька оперативно-господарських
санкцій, а саме: - односторонню відмову
від виконання свого обов'язку зі
звільненням експедитора від
відповідальності за це; - відстрочку
надання послуг або виконання робіт.

Крім того, п. 9.3 Договору визначено, що
кожна із сторін вправі відмовитися від
Договору, письмово попередивши про це
іншу сторону не менш ніж за 30 днів, що
відповідає приписам ст. 935 ЦК України,
згідно якої клієнт або експедитор має
право відмовитися від договору
транспортного експедирування,
попередивши про це другу сторону в
розумний строк.

Згідно ч. 1 статті 604 ЦК України,
зобов'язання припиняється за
домовленістю сторін.

Так, матеріали справи містять лист від
31.12.2013 (а.с. 68), згідно якого позивач
просив повернути н а д л и ш к о в о
перераховані кошти згідно платіжних
доручень №713 від 11.12.2013, №735 від 20.12.2013 в
сумі 145100,35грн., тобто кошти,
перераховані як часткова передоплата
за Договором.

Наданими до справи документами
підтверджено, що відповідачем, на
вищевказану вимогу позивача, 09.01.2014
було повернуто останньому кошти в сумі
145100,35грн. (а.с. 69-71).

Таким чином, наведені дії свідчать, що
сторони за взаємною згодою припинили
свої зобов'язання з перевезення зерна
кукурудзи згідно договору №130 від
02.12.2013. При цьому, як на дату припинення
дії Договору, так і на дату розгляду
справи у відповідача не виникло
обов'язку виконання умов останнього.

Слід зазначити, що у відповідності до
п.3 ст.611 Цивільного кодексу України,
лише у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 630 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Враховуючи зміст п. 4.3 Договору, а також
те, що позивачем не доведено порушення
позивачем правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання, підстави
для нарахування будь-яких штрафних
санкцій відсутні.

Також за ст.625 ЦК України, боржник, який
прострочив виконання г р о ш о в о г о з
о б о в ' я з а н н я, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

За вищенаведеного та враховуючи, що
приписи ст. 625 ЦК України стосуються
лише виконання грошового зобов'язання,
якого відповідач перед позивачем за
Договором не має, то підстави для
стягнення 3% відсотків річних також
відсутні

Крім того, що стосується нарахованого
позивачем на підставі п. 5.11. Договору
штрафу у розмірі 72550,03грн., то наданий
представником позивача в процесі
розгляду справи примірник Договору
транспорного експедирування №130 від
02.12.2013 (а.с.103-108), щодо дійсності якого
представник відповідача не
заперечував, містить п.5.11. Однак, як
вбачається з п. 5.11. вищевказаного
Договору, останнім визначено, що збитки
стягуються в повній сумі понад штрафні
санкції. Згідно ст. 225 Господарського
кодексу України сторони за взаємною
згодою визначили договірний розмір
збитків за н е в и к о н а н н я г р о ш о
в и х з о б о в ' я з а н ь по Договору.
Сторони погодили, що договірний розмір
збитків за н е в и к о н а н н я г р о ш о
в и х зобов'язань буде становити 10% від
суми невиконаного зобов'язання за
кожні 10 календарних днів невиконання.
Наявність збитків за п о р у ш е н н я г
р о ш о в и х з о б о в ' я з а н ь, їх
розмір та зв'язок з діяльністю сторін
по цьому Договору - доказуванню не
підлягають.

Тобто, вказаний пункт Договору
стосується лише факту невиконання
грошового зобов'язання, яким
зобов'язання відповідача по Договору
не являється. До того ж цим пунктом
обумовлено стягнення збитків, а
позивач заявив до стягнення штраф, що
також не узгоджується з умовами
Договору, та додатково свідчить про
необґрунтованість вимоги в частині
стягнення 72550, 03грн. штрафу.

Оскільки у позовній заяві в
обґрунтування позовних вимог в частині
стягнення штрафу наведено саме п. 5.11
Договору, у якому йдеться про збитки,
суд вважає за доцільне також зазначити,
що відповідно до ч. 1 ст. 225 ГК до складу
збитків, що підлягають відшкодуванню
особою, яка допустила господарське
правопорушення, включається вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства, додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною, неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною, матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

За ч. 5 ст. 255 ГК України, сторони
господарського зобов'язання мають
право за взаємною згодою заздалегідь
визначити погоджений розмір збитків,
що підлягають відшкодуванню, у твердій
сумі або у вигляді відсоткових ставок
залежно від обсягу невиконання
зобов'язання чи строків порушення
зобов'язання сторонами. Не
допускається погодження між сторонами
зобов'язання щодо обмеження їх
відповідальності, якщо розмір
відповідальності для певного виду
зобов'язань визначений законом.

Стаття 226 визначає умови і порядок
відшкодування збитків. Так, за ч.ч. 1-4
вказаної статті учасник господарських
відносин, який вчинив господарське
правопорушення, зобов'язаний вжити
необхідних заходів щодо запобігання
збиткам у господарській сфері інших
учасників господарських відносин або
щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо
збитків завдано іншим суб'єктам, -
зобов'язаний відшкодувати на вимогу
цих суб'єктів збитки у добровільному
порядку в повному обсязі, якщо законом
або договором сторін не передбачено
відшкодування збитків в іншому обсязі.
Сторона, яка порушила своє зобов'язання
або напевно знає, що порушить його при
настанні строку виконання, повинна
невідкладно повідомити про це другу
сторону. У протилежному випадку ця
сторона позбавляється права
посилатися на невжиття другою стороною
заходів щодо запобігання збиткам та
вимагати відповідного зменшення
розміру збитків. Сторона
господарського зобов'язання
позбавляється права на відшкодування
збитків у разі якщо вона була своєчасно
попереджена другою стороною про
можливе невиконання нею зобов'язання і
могла запобігти виникненню збитків
своїми діями, але не зробила цього, крім
випадків, якщо законом або договором не
передбачено інше. Не п і д л я г а ю т ь
відшкодуванню збитки, завдані п р а в о
м і р н о ю в і д м о в о ю зобов'язаної
сторони від подальшого виконання
зобов'язання.

При цьому, підставою для відшкодування
збитків є наявність усіх елементів
складу правопорушення, а саме:
протиправної поведінки особи, збитків,
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками, вини
особи, яка заподіяла збитки.

З вказаного посилання позивача на п. 5.11.
Договору вцілому є безпідставним.

Згідно ч. 1 ст. 32 ГПК України, доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

За ст. 34ГПК України, господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

У відповідності до статті 33 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.

З огляду на викладене, вимоги позивача
про стягнення з відповідача 1596,10грн.
пені в розмірі 0,1% від суми невиконання
зобов'язання, 568,21грн. пені у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, 130,88грн.
3% річних та 72550,03грн. штрафу є
необґрунтованими, а тому задоволенню
не підлягають.

Судовий збір покладається на позивача.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України
„Про судовий збір", сплачена сума
судового збору повертається за ухвалою
суду в разі внесення судового збору в
більшому розмірі, ніж встановлено
законом.

Враховуючи положення п.1 ч.1 ст.7 Закону
України „Про судовий збір", надміру
сплачений позивачем судовий збір у
розмірі 124,50грн., підлягає поверненню
останньому.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 32-34, 49, 69, 82-85 ГПК України,
господарський суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Повернути Сільськогосподарському
товариству з обмеженою
відповідальністю "Обрій" (41025, Сумська
обл., Середино-Будський р-н., с.
Мефедівка, ід. код 30903171) - 125,50грн.
судового збору, зайво сплаченого ним
згідно квитанції № ПН357 від 18.02.2014.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення. У разі якщо в судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 12.05.2014

Суддя
Вельмакіна Т.М.

Віддрукувати:

1 - до справи;

2 - позивачу (рек. з пов. про вруч.).