ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2014 р.Справа № 922/710/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання
Воронько В.В.

розглянувши справу

за позовом Публічного АТ "НАК "Нафтогаз
України", м. Київ до КП
"Тепловодсервіс" Лозівської районної
ради, смт. Краснопавлівка про
стягнення 758948,62грн. за участю
представників сторін:

позивача - Єфременко О.О., довіреність
№14-3 від 08.01.14 р.,

відповідача - Ткаченко В.В., довіреність
№18 від 22.01.14 р.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне АТ "НАК "Нафтогаз України"
звернулось до господарcького суду
Харківської області з позовною заявою,
в якій просить стягнути з КП
"Тепловодосервіс" Лозівської районної
ради 758948,62 грн., з яких: 622868, 91 грн.
основний борг, пеня 50085,59 грн., 3% річних
23364,62 грн., 7% штрафу 58666,50 грн., інфляційні
втрати 3963,00 грн. Судові витрати просить
покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 28.02.14р. за позовною
заявою було порушено провадження по
справі та призначено до розгляду у
відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 19.03.14р.
оголошувалась перерва до 10:00 год. до
28.04.14р.

Представник позивача в судовому
засіданні 28.04.14р. підтримав позовні
вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні 28.04.14р. надав докази
погашення суми основного боргу, які
долучено судом до матеріалів справи.
Окрім того, відповідач просив суд
зменшити розмір пені та штрафу на 90% з
підстав, викладених у відзиві на позов
(вх. № 8993 від 18.03.2014р.). Просить суд
застосувати строк позовної давності
щодо нарахованої неустойки, посилався
на те, що строк позовної давності щодо
нарахування неустойки (пені, штрафу) в
період з листопада 2012 р. по грудень 2012 р.
позивачем пропущений.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом, в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та
всебічно дослідивши обставини та
докази на їх підтвердження, вислухавши
уповноважених представників сторін,
судом встановлено наступне.

30 вересня 2011 року між Національною
акціонерною компанією "Нафтогаз
України" (позивач, Продавець) та
Комунальним підприємством
"Тепловодосервіс" Лозівської районної
ради (відповідач, Покупець) був
укладений договір № 49 на купівлю -
продаж природного газу (надалі -
Договір).

Відповідно до розділу 1 Договору
Продавець зобов'язується передати у
власність Покупцю у IV кварталі 2011 року
та у 2012 році імпортований природний газ
(надалі - газ), для виробництва теплової
енергії, яка споживається населенням
та релігійними організаціями, а
Покупець зобов'язується приймати та
оплачувати газ на умовах цього
Договору.

На виконання умов Договору позивач
поставив у жовтні 2011 року - грудні 2012
року, а відповідач прийняв природний
газ на загальну суму 4045699,02 грн., що
підтверджуються актами приймання -
передачі природного газу від 31.10.11р.,
від 30.11.11р., від 31.12.11р., від 31.01.12р., від
29.02.12р., від 31.03.12р., від 30.04.12р., від 27.11.12р.,
від 30.11.12р., від 31.12.12р.

Пунктом 6.1. Договору встановлено, що
оплата за газ здійснюється Покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100%
поточної оплати протягом місяця
поставки газу. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14-го числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу.

Проте відповідачем, всупереч умовам
Договору, не вчасно проводились
розрахунки за поставлений природний
газ, внаслідок чого виникла
заборгованість, що і стало підставою
для звернення позивача до суду з
позовною заявою про стягнення з
відповідача 622868,91 грн. основного боргу,
пені 50085,59 грн., 3% річних 23364,62 грн., 7%
штрафу 58666,50 грн., інфляційних втрат 3963,00
грн.

Надаючи правову кваліфікацію доказам
які надані сторонами та викладеним
обставинам з урахуванням фактичних та
правових підстав позовних вимог і
заперечень проти них суд виходить з
наступного.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України. За
приписами частини 2 цієї статті
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема є договір та інші
правочини та юридичні факти. Підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173
Господарського кодексу України та ст.
509 Цивільного кодексу України,
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
господарювання (зобов'язана сторона, у
тому числі боржник) зобов'язаний
вичинити певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкту (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо) або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язків.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 Господарського
кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського
кодексу України господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом та припинення зобов'язання на
вимогу однієї із сторін допускається
лише у випадках, встановлених законом
або договором, а згідно ст. 599
Цивільного кодексу України,
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не припустив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України, до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Як свідчать додатково надані
відповідачем до матеріалів справи
докази, під час розгляду справи
відповідачем платіжним дорученням № 1
від 01.04.2014р. було сплачено суму
основного боргу за отриманий від
позивача природний газ на загальну
суму 622868,91 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ГПК України
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо: 1) спір не
підлягає вирішенню в господарських
судах України; 1-1) відсутній предмет
спору; 2) є рішення господарського суду
або іншого органу, який в межах своєї
компетенції вирішив господарський
спір між тими ж сторонами, про той же
предмет і з тих же підстав; 4) позивач
відмовився від позову і відмову
прийнято господарським судом; 5)
сторони уклали угоду про передачу
даного спору на вирішення третейського
суду; 6) настала смерть фізичної особи
або оголошено її померлою чи припинено
діяльність суб'єкта господарювання,
які були однією із сторін у справі, якщо
спірні правовідносини не допускають
правонаступництва; 7) сторони уклали
мирову угоду і вона затверджена
господарським судом.

Пунктами 4.1. та 4.4. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.11р. №18
передбачено, що припинення провадження
у справі - це форма закінчення
розгляду господарської справи без
прийняття судового рішення у зв'язку з
виявленням після порушення
провадження у справі обставин, з
якими закон пов'язує неможливість
судового розгляду справи.
Господарський суд припиняє
провадження у справі у зв'язку з
відсутністю предмета спору (пункт 1-1
частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у
випадку припинення існування предмета
спору (наприклад, сплата суми боргу,
знищення спірного майна, скасування
оспорюваного акта державного чи іншого
органу тощо), якщо між сторонами у
зв'язку з цим не залишилося
неврегульованих питань. Припинення
провадження у справі на підставі
зазначеної норми ГПК можливе в разі,
коли предмет спору існував на момент
виникнення останнього та припинив
існування в процесі розгляду справи.
Якщо ж він був відсутній і до
порушення провадження у справі, то
зазначена обставина тягне за собою
відмову в позові, а не припинення
провадження у справі.

На підставі вищевикладеного, суд
припиняє провадження по справі в
частині стягнення з відповідача
основного боргу в розмірі 622868,91 грн. у
зв'язку з відсутністю предмету спору на
підставі п.1-1 ст.80 ГПК України.

Щодо решти заявлених вимог, суд
зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк.

Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК України,
виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено законом або договором.

Згідно статям 610, 611 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Так, позивач просить суд стягнути з
відповідача пеню в сумі 50085,59 грн. та 7%
штрафу в розмірі 58666,50 грн.

Відповідно до статті 546 Цивільного
кодексу України, виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.
Договором або законом можуть бути
встановлені інші види забезпечення
виконання зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України
передбачено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання. Штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання. Пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Частиною 6 статті 232 Господарського
кодексу України встановлено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконане.

Відповідач просить суд застосувати
строк позовної давності щодо
нарахування позивачем неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК
України для окремих видів вимог
законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала порівняно із
загальною позовною давністю. Позовна
давність в один рік застосовується,
зокрема, до вимог: про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до п. 3, 4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 4.3. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів" від
29.05.13р. № 10 якщо відповідно до чинного
законодавства або договору неустойка
(пеня) підлягає стягненню за кожний
день прострочення виконання
зобов'язання, позовну давність
необхідно обчислювати щодо кожного дня
окремо за попередній рік до дня подання
позову, якщо інший період не
встановлено законом або угодою сторін.
При цьому, однак, слід мати на увазі
положення частини шостої статті 232 ГК
України, за якими нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано. Даний
шестимісячний строк не є позовною
давністю, а визначає максимальний
період часу, за який може бути
нараховано штрафні санкції (якщо інший
такий період не встановлено законом
або договором). Порядок обчислення
позовної давності не може бути
змінений за угодою сторін, тому,
зокрема, умови договору, за якими
сторони встановили, що така давність
обчислюється не з моменту прострочення
платежу, а з іншої дати, що визначається
шляхом зворотного відрахування шести
місяців від дати пред'явлення вимоги,
суперечать вимогам закону і не
застосовуються судом.

Судом встановлено, що 26.02.14р. позивачем
до суду була направлена позовна заява
вих. № 1412-80 від 14.02.14р., про що свідчить
поштовий штамп на конверті (аркуш
справи № 59), це свідчить про те, що
позивачем частково пропущений строк
позовної давності відносно стягнення
неустойки (пені, штрафу), що
встановлений ч.2 ст.258 ЦК України, за
період з 14.12.12р. по 25.02.13р.

Слід зазначити, що сторонами в договорі
або в інших документах, якими
обмінювалися сторони не було
передбачено умови про збільшення
строку позовної давності, тому
представник відповідача правомірно
заявив клопотання щодо застосування
строку позовної давності щодо
неустойки.

Судом перевірено строк нарахування
пені та встановлено, що пеню нараховано
з пропущенням строку позовної
давності, а тому суд вважає за можливе
задовольнити заяву відповідача про
застосування строку позовної давності,
у зв`язку з чим частково задовольняє
вимогу позивача про стягнення пені та 7%
штрафу, а саме, з урахуванням
вищезазначеного, стягненню підлягає
пеня за період з 26.02.13р. по 26.02.14р. в
розмірі 40765,98 грн., а в частині стягнення
пені в сумі 9319,61 грн. слід відмовити. В
частині стягнення 7% штрафу в сумі 58666,50
грн. слід відмовити, оскільки строк
позовної давності був пропущений.

Також, відповідач просить суд зменшити
розмір неустойки на 90% посилаючись на
те, що основною причиною невчасної
оплати заборгованості за спожитий газ
є несвоєчасне проведення розрахунків
споживачів (населення, організацій) з
відповідачем та в зв'язку з
невідповідністю тарифів на послуги з
теплопостачання фактичним витратам на
їх виробництво, заборгованістю бюджету
за спожиті послуги з теплопостачання,
надзвичайно важким
фінансово-економічним станом.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України
встановлено, що господарський суд,
приймаючи рішення, має право:
зменшувати у виняткових випадках
розмір неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання.

Суд, розглянувши зазначену заяву
відповідача щодо зменшення розміру
неустойки на 90% вважає за можливе її
задовольнити та зменшити розмір
неустойки, виходячи з наступного.

Пунктом 3.17.4 Постанови Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.11р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" встановлено, що
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83
ГПК), господарський суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначного прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо. У
зазначеній нормі ГПК йдеться про
можливість зменшення розміру саме
неустойки (штрафу, пені), а тому вона не
може застосовуватися у вирішенні
спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум
збитків та шкоди (стаття 22, глава 82
Цивільного кодексу України). У
резолютивній частині судового рішення
зазначається про часткове
задоволення позову і розмір суми
неустойки, що підлягає стягненню.
Судовий збір у разі зменшення судом
розміру неустойки покладається на
відповідача повністю, без урахування
зменшення неустойки.

Судом встановлено, що головною
причиною проведення несвоєчасних
розрахунків за газ є невідповідністю
тарифів на послуги теплопостачання. На
цей час складова газу у тарифі складає
75%. Постановою Кабінету Міністрів
України від 11 червня 2012 р. № 517
затверджений порядок та умови надання
у 2012 році субвенції з державного
бюджету місцевим бюджетам на погашення
заборгованості з різниці в тарифах на
теплову енергію, послуги з
централізованого водопостачання та
водовідведення, що вироблялися,
транспортувалися та постачалися
населенню, яка виникла у зв'язку з
невідповідністю фактичної вартості
теплової енергії та послуг з
централізованого водопостачання та
водовідведення тарифам, що
затверджувалися та/або погоджувалися
органами державної влади чи місцевого
самоврядування. На виконання умов цієї
Постанови відповідачем були надані усі
документи щодо отримання субвенції за
2012 рік у розмірі 2702017,00грн. Сума
субвенції затверджена головним
фінансовим управлінням Харківської
обладміністрації, але до цього часу не
перерахована.

Крім того, КП "Тепловодосервіс"
Лозівської районної ради є комунальним
підприємством, обслуговує 95% населення
Лозівського району послугами з
теплопостачання. Несвоєчасна сплата за
спожитий природний газ виникла в
зв'язку з важким фінансово-економічним
станом підприємства внаслідок великої
заборгованість бюджету за надані
послуги теплопостачання, яка станом на
01.02.2014р. становить 1991,2грн., не
відшкодовано пільг та субсидій з
державного бюджету на суму 1412,8тис. грн.,
а збитки підприємства становлять
3485тис. грн., про що свідчать баланс та
звіт про фінансові результати КП
"Тепловодосервіс" за 12 місяців 2013 року,
в зв'язку з тривалою кризою неплатежів
у паливно-енергетичному комплексі. У
підприємства відсутнє джерело на
оплату штрафних санкцій і примусове їх
стягнення спричинить вилучення з
господарського обороту коштів, що
позбавить можливості закупки нових
обсягів газу для забезпечення ним
споживачів усіх категорій та
проведення оплати вартості
поставленого газу, а також виведе з
ладу надання якісних послуг з
водопостачання, водовідведення та
утримання будинків.

У зв'язку з тим, що несвоєчасна сплата
за отриманий природний газ виникла по
незалежних від підприємства причинах,
а саме: в зв'язку з невідповідністю
тарифів на послуги з теплопостачання
фактичним витратам на їх виробництво,
заборгованістю бюджету за спожиті
послуги з теплопостачання, надзвичайно
важким фінансово-економічним станом,
що не дає можливості проводити
своєчасно розрахунки з постачальником
природного газу, здійснювати у
визначені законодавством терміни
відрахування по податкових
зобов'язаннях, враховуючи, що ступень
виконання зобов'язання за договором на
купівлю-продаж природного газу № 49 від
30.09.2011 року, складає 85%, суд вважає за
можливе визнати такий випадок
винятковим.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що зазначені факти є саме
тими винятковими обставинами, з якими
закон пов'язує можливість зменшення
штрафних санкцій, а стягнуті з
відповідача на користь позивача 3%
річних та інфляційні втрати мають
компенсувати всі негативні наслідки
затримки розрахунку з боку
відповідача.

Зважаючи на те, що ступінь виконання
зобов'язання є високою (тобто основний
борг відповідачем був повністю
погашений), а також, беручи до уваги те,
що наведені вище обставини, на думку
суду, вказують на відсутність вини
відповідача у виникненні
заборгованості перед позивачем, тому
суд вважає за можливе задовольнити
клопотання відповідача щодо зменшення
розміру неустойки на 90%.

Судом було зроблено перерахунок
розміру нарахованої позивачем пені у
зв'язку зі зменшенням розміру пені на
90%, і з урахуванням перерахунку,
підлягає стягненню пеня в розмірі 4076,60
грн., а в іншій частині стягнення пені
слід відмовити.

Дана правова позиція з вищевикладених
питань узгоджується з практикою Вищого
господарського суду України по
аналогічним справам, зокрема, у
постановах: від 23.05.2012 року №5023/128/12,
від 13.08.2012 року №5023/1324/12, від 13.08.2012 року
у справі №5023/1235/12, від 13.08.2012 року у
справі №5023/1231/12, від 22.08.2012 року у справі
№5023/579/12, від 27.09.2012 року у справі
№16/4/5022-107/2012, від 31.10.2012 року у справі
№5015/2216/12, від 19.12.2012 року у справі
№5023/3165/12, від 19.12.2012 року у справі
№5019/880/12, у справі 5023/10324/11 від 12.06.2013
року.

Щодо вимог позивача про стягнення з
відповідача 3% річних в розмірі 23364,62
грн. та інфляційних втрат в розмірі 3963,00
грн., суд зазначає наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те,
що наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3% річних не є санкціями, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінених грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

Суд, перевіривши розрахунки позивача,
перевіривши періоди нарахування
останнім вказаної суми інфляційних та
3% річних дійшов висновку про те, що
відповідний розрахунок є вірним, та
відповідає нормам чинного
законодавства, а тому вимоги позивача
про стягнення з відповідача 3% річних в
розмірі 23364,62 грн. та інфляційних втрат
в розмірі 3963,00 грн. є обґрунтованими та
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується положеннями ст. 49
ГПК України. У спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав,
- на сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином, судові витрати покладаються на
відповідача пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 256, 258, 267, 509, 525, 526, 530, 598, 599, 611, 612, 625,
629 Цивільного кодексу України; ст.ст. 173,
174, 179, 193, 230, 232 Господарського кодексу
України; ст.ст. 1, 12, 33, 43, 44, 47-49, п.1-1 ст. 80,
ст.ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства
"Тепловодосервіс" Лозівської районної
ради (64621, Харківська обл., Лозівський
район, смт. Краснопавлівка, мікрорайон,
буд. 16; ) на користь
Публічного акціонерного товариства
"Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.
Хмельницького, 6; ) пеню в
сумі 4076,60 грн., 3% річних в сумі 23364,62 грн.,
інфляційних втрат в розмірі 3963,00 грн.,
витрати по сплаті судового збору в
розмірі 10333,97 грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

В частині стягнення з відповідача
основного боргу в сумі 622868,91 грн.
провадження у справі припинити у
зв'язку з відсутністю предмету спору.

В частині стягнення 46008,99 грн. пені та
58666,50 грн. - 7% штрафу в позові відмовити.

Повне рішення складено 05.05.2014 р.

Суддя Л.В. Шарко