м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/2651/14 29.04.14
За позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Юнайтед
до Товариства з
обмеженою відповідальністю "МАРАМАКС"
Суддя Бондаренко Г. П.
Представники сторін:
Від позивача Ткаченко Л. В. (дов.
№ 71 від 24.03.2014 року)
Від відповідача не з'явився
Відповідно до ст. 85 ГПК України в
судовому засіданні 29.04.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Юнайтед Форест" (далі
за текстом - позивач) звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовною заявою до Товариства з
обмеженою відповідальністю "МАРАМАКС"
(далі за текстом - відповідач) про
стягнення 60005,63 грн. за договором
поставки № КУ 6 від 11.01.2013 року, з яких
42576, 40 грн. основного боргу, 480, 84 грн. 3%
річних, 2083, 65 грн. пені, 472, 56 грн.
інфляційних втрат, 10757, 64 грн. 10% штрафу,
3634, 54 грн. курсової різниці.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 21.02.2014 року позовну заяву
прийнято до розгляду, порушено
провадження у справі № 910/2651/14, розгляд
справи призначено на 25.03.2014 року.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 25.03.2014 року в порядку ст. 77 ГПК
України розгляд справи відкладено на
15.04.2014 року.

Розпорядженням Голови Господарського
суду міста Києва від 15.04.2014 року, у
зв'язку з перебуванням судді
Бондаренко Г.П. у відпустці, справу №
910/2651/14 передано для розгляду судді
Сіваковій В. В.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 15.04.2014 року справу № 910/2651/14
прийнято до провадження судді
Сівакової В. В., розгляд справи
призначено на 29.04.2014 року.

Розпорядженням В. о. Голови
Господарського суду міста Києва від
29.04.2014 року, у зв'язку з виходом судді
Бондаренко Г.П. з відпустки, справу №
910/2651/14 передано для розгляду судді
Бондаренко Г. П. та прийнято до її
провадження.

В судове засідання 29.04.2014 року
представник відповідача не з'явився,
про причини неявки суд не повідомив,
про час та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином за
юридичною адресою, проте поштова
кореспонденція, направлена судом
поверталася до суду з приміткою "за
закінченням встановленого терміну
поштового зберігання".

Представник позивача в судовому
засіданні надав суду додаткові
документи по справі, надав усні
пояснення по справі, в яких просив суд
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі. Позовні вимоги мотивовані
неналежним виконанням з боку
відповідача його зобов'язань за
договором поставки № КУ 6 від 11.01.2013
року, в частині оплати поставленого
товару.

Відповідач в судове засідання жодного
разу не з'явився, відзиву на позовну
заяву не надав, викладеного позивачем
не спростував.

Відповідно до поданої позивачем
довідки ЄДРПОУ, адреса відповідача є
тією ж, яка вказана у позовній заяві, а
саме: 01103, м. Київ, вул. Професора
Підвисоцького, 5.

Так, згідно з п. 11 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" відповідні
процесуальні документи надсилаються
господарським судом згідно з поштовими
реквізитами учасників судового
процесу, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до Інформаційного листа
Вищого господарського суду України №
01-8/1228 від 02.06.2006 р. "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році" до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками "адресат вибув",
"адресат відсутній" і т.п., з урахуванням
конкретних обставин справи можуть
вважатися належними доказами
виконання господарським судом
обов'язку щодо повідомлення учасників
судового процесу про вчинення цим
судом певних процесуальних дій.

Слід зазначити, що законодавство
України, в тому числі Господарський
процесуальний кодекс України, не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно зі статтею 93
Цивільного кодексу України) та
зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
цю юридичну особу.

При цьому, судом враховано, що
відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Відомості про місцезнаходження
відповідача є правомірними, що
підтверджується витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб і
фізичних осіб-підприємців на
відповідача.

Зважаючи на те, що неявка представника
відповідача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

11.01.2013 року між позивачем, як
постачальником, та відповідачем, як
покупцем, укладено договір поставки №
КУ 6 від (далі за текстом - договір),
відповідно до п.2.1. якого постачальник
зобов'язується поставити товар
покупцю, покупець зобов'язується
прийняти такий товар та оплатити його
на умовах, передбачених даним
договором.

Пунктами 3.2. та 4.1. договору, сторони
погодили, що датою поставки товару
вважається дата підписання сторонами
або уповноваженими представниками
видаткової накладної, умови оплати - 100 %
оплата вартості кожної поставки товару
протягом 21 календарного дня з дати
поставки.

Відповідно до п. 4.2. договору, ціна на
товар встановлюється в гривнях з
урахуванням ПДВ (ціна розрахована у
відповідності до міжбанківського
курсу гривні до євро (долару США, рублю).
При зміні курсу євро (долара США, рубля)
у бік збільшення більше ніж на 2 %, ціна
на товар може бути переглянута
постачальником, а доплата здійснюється
покупцем протягом 5 календарних днів з
дня повідомлення про це покупця і
направлення йому додаткового рахунку -
фактури, акту збільшення ціни,
корегувальної податкової накладної.

Згідно п. 4.3. договору, зобов'язання
покупця по оплаті вважається виконаним
з моменту фактичного зарахування
грошових коштів на розрахунковий
рахунок постачальника.

Статтею 7 договору сторони погодили їх
відповідальність за порушення умов
договору. Так, згідно п. 7.2. договору за
порушення покупцем строків оплати
покупець зобов'язується виплатити
постачальнику пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми
заборгованості за кожний день
прострочення платежу, включаючи день
сплати. Відповідно до п. 7.3. договору у
випадку якщо покупець порушив строки
оплати більше ніж на 2 банківських дня,
він додатково виплачує постачальнику
штраф в розмірі - 10 % від суми
заборгованості.

На виконання умов договору позивач
поставив відповідачу товар, відповідно
до видаткових накладних № КЛ00010728 від
18.10.2013р. на суму 3513,98 грн., № КЛ00010816 від
21.10.2013р. на суму 31051, 90 грн., № КЛ00011013 від
25.10.2013р. на суму 7246,97 грн., №КЛ00011011 від
25.10.2013р. на суму 22145,04 грн., належним
чином засвідчені копії яких наявні в
матеріалах справи. Всього позивач
поставив за вказаними видатковими
накладними товар на загальну суму 63
957, 89 грн. (3 513,98+31 051, 90+7 246, 97+22 145, 04=63 957,
89). В позовній заяві позивач зазначає
неодноразово, що заборгованість
відповідача по оплаті товару за цими
накладними становить 42 756, 40 грн., при
цьому, вказує, що накладна №КЛ00011011 від
25.10.2013р. на суму 22 145, 04 грн. оплачена
частково на суму 1 381, 49 грн. (доказів
часткової оплати до позовної заяви не
додано).

Відповідно до матеріалів справи,
відповідач в період з 17.02.2014 року по
20.02.2014 року (тобто до порушення
провадження у справі 21.02.14 року) сплатив
позивачу 42 576, 40 грн., що
підтверджується платіжними
дорученнями, копії яких надані в
матеріали справи.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
провадження щодо стягнення з
відповідача основної заборгованості
за договором в розмірі 42 576, 40 грн.
підлягає припиненню відповідно до п. 1-1
ч. 1 ст. 80 ГПК України, інші позовні
вимоги, в частині стягнення 480, 84 грн. 3 %
відсотків річних, 2 083, 65 грн. пені, 472, 56
грн. інфляційних нарахувань, 10 757, 64
грн. 10 % штрафу, 3 634, 54 грн. курсової
різниці підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Договір поставки № КУ 6 від 11.01.2013 року є
договором поставки, а відтак у
відповідній частині між сторонами
виникли правовідносини, які підпадають
під правове регулювання Глави 54
Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань
згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509
Цивільного кодексу України, і згідно
ст. 629 Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Поряд з цим, стаття 712 ЦК України
регулює відносини, що виникають із
договору поставки. Так, за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 712 ЦК України
до договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін. Законом можуть бути
передбачені особливості регулювання
укладення та виконання договорів
поставки, у тому числі договору
поставки товару для державних потреб.

Як встановлено судом, позивачем у
відповідності до вимог чинного
законодавства та умов договору
поставлено відповідачу товар на суму 63
957, 89 грн., що підтверджується
матеріалами справи.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом, при укладанні
договору сторони погодили, що покупець
перераховує кошти за поставлений товар
не пізніше 21 календарного дня з дати
поставки.

За твердженням позивача, із якого і
виходить суд, оскільки доказів такого
твердження на вимогу суду надано в
матеріали справи не було, а
відповідачем таке твердження не
спростовано, заборгованість
відповідача перед позивачем за
поставлений товар складала станом на
момент складення та підписання позову
42 756, 40 грн.

Станом на момент винесення рішення по
справі заборгованість відповідача
перед позивачем за поставлений товар в
розмірі 42 756, 40 грн. оплачена
відповідачем в повному обсязі, що
підтверджується матеріалами справи.
При цьому, як вбачається із матеріалів
справи, оплата поставленого товару
здійснена відповідачем з порушенням
строків оплати встановлених
договором, а саме в лютому 2014 року.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо відсутній
предмет спору. Згідно п. 4.4. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції"
господарський суд припиняє
провадження у справі у зв'язку з
відсутністю предмета спору (пункт 1-1
частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у
випадку припинення існування предмета
спору (наприклад, сплата суми боргу,
знищення спірного майна, скасування
оспорюваного акта державного чи іншого
органу тощо), якщо між сторонами у
зв'язку з цим не залишилося
неврегульованих питань.

Враховуючи, що відповідачем сплачено
основний борг за договором за
поставлений товар, що підтверджується
матеріалами справи, між сторонами
відсутній спір щодо стягнення 42 756, 40
грн. основного боргу, відповідно
провадження по справі в цій частині
підлягає припиненню.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

В силу ст. 599 ЦК України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

У відповідності до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Відповідно до ст. 230 ГК України,
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій передбачений
ст. 231 ГК України. Згідно ч. 4 ст. 231 ГК
України, у разі якщо розмір штрафних
санкцій законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 ст. 231 ГК України, штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Відповідно до ст. 549 ЦК України пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" розмір
пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період за який сплачується
пеня.

Пунктом 7.2. договору сторони погодили,
що за порушення покупцем строків
оплати покупець зобов'язується
виплатити постачальнику пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми заборгованості за кожний день
прострочення платежу, включаючи день
сплати.

З огляду на викладене позовні вимоги
щодо стягнення з відповідача на
користь позивача пені в розмірі 2 083, 65
грн. за загальний період прострочення з
09.11.2013 року по 17.02.2014 року, у
відповідності до п. 7.2. договору
ґрунтуються на законі і договорі, і
відповідно підлягають задоволенню
згідно розрахунку позивача. При цьому
суд зазначає, що доказів часткової
оплати поставленого товару, яка
вбачається із розрахунку пені, позивач
в матеріали справи на вимогу суду не
надав, відтак достеменно встановити
періоди нарахування пені після
часткової оплати суд позбавлений
можливості по наявним в справі
матеріалам, проте відповідач на вимогу
суду не надав в матеріали справи
контррозрахунку суми позову і доказів
часткової оплати, відтак, суд вирішив
справу за наявними в ній доказами, в
тому числі розрахунку зробленого
позивачем.

Згідно ст. 229 Господарського кодексу
України та ст.625 Цивільного Кодексу
України, за прострочення виконання
грошового зобов'язання настає
відповідальність у вигляді сплати суми
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також сплати трьох
процентів річних від простроченої
суми, якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Оскільки вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача індексу
інфляції нарахованого на суму боргу та
3 % річних ґрунтуються на законі (п. 2 ст.
625 Цивільного кодексу України), а
відповідач є таким що прострочив
виконання грошового зобов'язання,
позовні вимоги позивача в частині
стягнення 3 % річних в розмірі 480, 84 грн.
та індексу інфляції нарахованого на
суму боргу в розмірі 472, 56 грн. за
загальний період прострочення з 09.11.2013
року по 17.02.2014 року підлягають
задоволенню відповідно до наведеного в
позовній заяві розрахунку. При цьому
суд зазначає, що доказів часткової
оплати поставленого товару, яка
вбачається із розрахунку 3 % річних та
інфляційних нарахувань, позивач в
матеріали справи на вимогу суду не
надав, відтак достеменно встановити
періоди нарахування 3 % річних та
інфляційних нарахувань після
часткової оплати суд позбавлений
можливості по наявним в справі
матеріалам, проте відповідач на вимогу
суду не надав в матеріали справи
контррозрахунку суми позову і доказів
часткової оплати, відтак, суд вирішив
справу за наявними в ній доказами, в
тому числі розрахунку зробленого
позивачем.

Відповідно до п. 7.3 договору у разі, якщо
покупець порушив строки оплати більше
ніж на 2 банківських дні, від додатково
виплачує постачальнику штраф в розмірі
- 10 % від суми заборгованості.

У відповідності до ст. 549 ЦК України,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

У відповідності до ч. 4 ст. 231 ГК України,
у разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором.

У відповідності до п. 66 Положенням про
поставку продукції
виробничо-технічного призначення, яке
затверджене постановою Ради Міністрів
СРСР від 25.07.1988 року №888 (далі по тексту -
Положення), за безпідставну відмову від
акцепту платіжної вимоги (повністю чи
частково), а також за ухилення від
оплати продукції при інших формах
розрахунків покупець (платник) сплачує
постачальнику штраф у розмірі 5
відсотків суми, від уплати якої він
відмовився чи ухилився.

Постановою Верховної Ради України "Про
порядок тимчасової дії на території
України окремих актів законодавства
СРСР"№1545-ХІІ від 12.09.1991р. встановлено,
що до прийняття відповідних актів
законодавства України на території
республіки застосовуються акти
законодавства Союзу РСР з питань, які
не врегульовані законодавством
України, за умови, що вони не суперечать
Конституції і законам України.

У відповідності до п. 6 постанови
Пленуму Верховного суду України "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя" зазначено, що
закони та інші нормативні акти,
прийняті до набуття чинності
Конституцією, є чинними в частині, що не
суперечить їй (ст. 1 розділу XV
Конституції). У зв'язку з цим при
розгляді справи суд може на підставі
Постанови Верховної Ради України від 12
вересня 1991 р. "Про порядок тимчасової
дії на території України окремих актів
законодавства СРСР" застосувати
нормативні акти колишнього Союзу РСР,
які не суперечать Конституції і
законам України. При цьому, сторони у
пунктах п. 7.1. та 10.9 погодили, що
сторони керуються діючим
законодавством України, а отже в
нормативними актами СРСР, що не
суперечать законодавству України.

З огляду на вищевикладене та на те, що
розмір штрафу за несвоєчасну оплату
поставленого товару встановлено
законодавством, а саме п. 66 Положення,
враховуючи прострочення відповідачем
грошового зобов'язання щодо оплати
поставленого товару, суд задовольняє
вимогу про стягнення з відповідача
штрафу у розмірі 5% за прострочення
оплати товару, що становить 2128, 82 грн.
(42 576, 40 * 5 %). Розрахунок суми штрафу
здійснений судом виходячи із суми 42576, 40
грн., оскільки зазначена сума і є сумою
заборгованості на момент складання та
підписання позовної заяви, а не 107 576, 40
грн. як рахує позивач.

Відповідно вимоги позивача, що
стягнення з відповідача штрафу в
розмірі 10 757, 64 грн. у відповідності до
п. 7.3. договору підлягають частковому
задоволенню, стягненню з відповідача
на користь позивача підлягає штраф в
розмірі 5 % від суми заборгованості, що
складає 2 128, 82 грн.

Позовні вимоги щодо стягнення з
відповідача на користь позивача 3 634, 54
грн. курсової різниці задоволенню не
підлягають як не доведені та
необґрунтовані.

Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Згідно ст. 34 ГПК обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Позивач на неодноразову вимогу суду
надати окреме обґрунтування заявлених
вимог стосовно стягнення курсової
різниці в розмірі - 3 634, 54 грн., докази
перегляду постачальником ціни на
поставлений товар за договором
поставки № КУ 6 від 11.01.2013 року, докази
повідомлення покупця про перегляд ціни
товару, докази направлення покупцю
відповідного рахунку-фактури, акту
збільшення ціни, корегування
податкової накладної в матеріали
справи не надав, а отже не довів свої
вимоги в цій частині.

Крім того, відповідно до ст. 632 ЦК
України зміна ціни після укладання
договору допускається лише у випадках
і на умовах, встановлених договором або
законом, зміна ціни в договорі після
його виконання не допускається.

Підсумовуючи вище викладене,
провадження щодо стягнення з
відповідача основної заборгованості
за договором в розмірі 42 576, 40 грн.
підлягає припиненню відповідно до п. 1-1
ч. 1 ст. 80 ГПК України, інші позовні
вимоги, в частині стягнення 480, 84 грн. 3 %
відсотків річних, 2 083, 65 грн. пені, 472, 56
грн. інфляційних нарахувань, 10 757, 64
грн. 10 % штрафу, 3 634, 54 грн. курсової
різниці підлягають частковому
задоволенню. Стягненню з відповідача
на користь позивача підлягають 2 083, 65
грн. пені, 480, 84 грн. 3 % відсотків річних,
472, 56 грн. інфляційних нарахувань за
загальний період прострочення з 09.11.2013
року по 17.02.2014 року та 2 128, 82 грн.
штрафу.

Статтею 7 Закону України " Про судовий
збір" передбачено підстави повернення
судового збору, перелік яких є
вичерпним. У їх числі не зазначено
такої підстави, як припинення
провадження у справі (стаття 80 ГПК).
Водночас закриття провадження у
справі, про яке йдеться у пункті 5
частини першої цієї статті Закону, є
поняттям цивільного і
адміністративного судочинства,
передбаченим відповідно статтею 205
Цивільного процесуального кодексу
України і статтею 157 Кодексу
адміністративного судочинства
України, які господарськими судами у
здійсненні судочинства не
застосовуються.

Таким чином, припинення провадження у
справі з підстав, передбачених статтею
80 ГПК, не тягне за собою наслідків у
вигляді повернення сплаченої суми
судового збору (пункт п. 5.1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 21.02.2013 року за № 7).

Судом встановлено, що відповідачем
сплачено суму основного боргу до
порушення провадження у справі 21.02.2014
року, а отже позивач в цій частині мав
можливість до порушення провадження у
справі подати заяву відповідно до ст. 63
ГПК України, однак таким правом не
скористався.

Судові витрати покладаються на
відповідача відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України. Пунктом 4.7 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013 року за № 7 передбачено, що
частиною другою статті 49 ГПК
передбачено, що в разі коли спір виник
внаслідок неправильних дій сторони,
господарський суд має право покласти
на неї судовий збір незалежно від
результатів вирішення спору. Зазначена
норма виступає процесуальною санкцією,
яка застосовується господарським
судом незалежно від того, чи заявлялося
відповідне клопотання заінтересованою
стороною.

У такому застосуванні суду слід
виходити з широкого розуміння даної
норми, маючи на увазі, що передбачені
нею наслідки можуть наставати і в разі
неправомірної бездіяльності винної
особи, яка не вжила заходів до
поновлення порушених нею прав і
законних інтересів іншої особи
(зокрема, ухилялася від задоволення її
заснованих на законі вимог), що змусило
останню звернутися за судовим
захистом. У разі коли в позові
відмовлено, але з обставин справи
вбачається, що спір доведено до
судового розгляду внаслідок ухилення
відповідача від розгляду претензії
позивача, якщо вона пред'являлася
(статті 6 - 8 ГПК), то судовий збір також
покладається на відповідача.

Отже, з огляду на норми вказаних статей
ГПК України, суд приходить до висновку,
що спір між сторонами доведено до
вирішення в судовому порядку внаслідок
дій обох сторін, оскільки позивач
недобросовісно користувався своїми
правами та до порушення провадження у
справі міг повідомити суд щодо повного
погашення відповідачем суми основного
боргу, проте станом на 18.02.2014 року (день
реєстрації позову) відповідач всупереч
взятих на себе зобов'язань не погасив
суму боргу у відповідності до умов
договору, чим змусив позивача
звернутися до суду за захистом
порушеного права. Крім того, суд дійшов
до висновку про стягнення з
відповідача штрафних санкцій,
інфляційних та 3% річних за порушення
грошового зобов'язання, а отже судовий
збір покладається на сторін порівну,
виходячи з того, що спір доведено до
судового розгляду з огляду на
недобросовісне виконання своїх
процесуальних обов'язків.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись
ст. ст. 4, 49, 75, 80, 82-85 ГПК України,
Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі в частині
стягнення з відповідача основної
заборгованості за договором в розмірі
42 576, 40 грн. припинити.

2. Позовні вимоги в іншій частині
задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "МАРАМАКС" (01103, м.
Київ, Печерський район, вул. професора
Підвисоцького, будинок 5; ; з будь-якого рахунку виявленого
державним виконавцем під час виконання
рішення) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Юнайтед
Форест" (04114, м. Київ, вул.,
Автозаводська, 72-А; ) 2
083 (дві тисячі вісімдесят три) грн. 65 коп.
пені, 480 (чотириста вісімдесят) грн. 84
грн. 3 % відсотків річних, 472 (чотириста
сімдесят дві) грн. 56 коп. інфляційних
нарахувань , 2 128 (дві тисячі сто
двадцять вісім) грн. 82 коп. штрафу та 1478
(одна тисяча чотириста сімдесят вісім)
грн. 21 коп. витрат по оплаті судового
збору.

4. В задоволенні інших позовних вимог
відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

6. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 08.05.2014 р.

Суддя
Г.П.
Бондаренко