ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2014 р.
Справа № 907/1065/13

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді
Кузя В.Л.

суддів
Желіка М.Б.

Михалюк О.В.

При секретарі судового засідання
Петрик К.О.

Розглянувши апеляційну скаргу
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від
06.01.14

на рішення господарського суду
Закарпатської області від 23.12.13

у справі № 907/1065/13

за позовом: Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, м. Ужгород

до відповідача-1: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3, м. Ужгород

до відповідача-2 Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лівія", м. Ужгород

про визнання недійсними договорів
купівлі-продажу швейного обладнання
від 01.04.12

За участю представників:

від відповідача-1 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 -
представник.

Від позивача та відповідача-2: не
з'явилися;

Автоматизованою системою
документообігу суду справу № 907/1065/13
розподілено для розгляду судді -
доповідачу Кордюк Г.Т.

Розпорядженням голови Львівського
апеляційного господарського суду від
17.01.14 до складу судової колегії для
розгляду апеляційної скарги введено
суддів Гриців В.М. та Якімець Г.Г.

Ухвалами Львівського апеляційного
господарського суду від 20.01.14 поновлено
скаржнику строк на подання апеляційної
скарги, апеляційну скаргу у даній
справі прийнято до провадження, справу
призначено до розгляду на 13.02.14.

Розпорядженням в.о. керівника апарату
Львівського апеляційного
господарського суду від 12.02.14 №19
призначено повторний автоматичний
розподіл справи у зв'язку з тимчасовою
непрацездатністю головуючого судді
Кордюк Г.Т., що унеможливлює участь
судді у розгляді справи іможе мати
наслідком порушення строку розгляду
справи.

На підставі повторного автоматичного
розподілу справу № 907/1065/13 розподілено
для розгляду судді - доповідачу Кузю
В.Л.

У судовому засіданні 13.02.14 оголошено
перерву до 13.03.14.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 13.03.14 розгляд
справи відкладено на 10.04.14 та
зобов'язано відповідача 1 подати суду
документи які зазначені в ухвалі.

Розпорядженням голови Львівського
апеляційного господарського суду від
09.04.14 до складу судової колегії внесено
зміни - замість судді Якімець Г.Г.
введено суддю Желіка М.Б. з підстав,
викладених у розпорядженні.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 10.04.14 розгляд
справи відкладено на 24.04.14 та
зобов'язано відповідача 1 повторно
виконати вимоги ухвали суду від 13.03.14.

Розпорядженням голови Львівського
апеляційного господарського суду від
24.04.14 до складу судової колегії внесено
зміни - замість судді Гриців В.М.
введено суддю Михалюк О.В.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 24.04.14 розгляд
апеляційної скарги відкладено на 15.05.14
з підстав, викладених в ухвалі.

За клопотанням скаржника ведеться
технічний запис судового процесу за
допомогою звукозаписувального засобу.

Рішенням Господарського суду
Закарпатської області від 23.12.13 у
справі № 907/1065/13
(суддя В.С.Русняк) у позові Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, м. Ужгород, до
відповідача-1: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3, м. Ужгород, до
відповідача-2 Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лівія",м. Ужгород про
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу швейного обладнання
від 01.04.12 - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням
суду, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
звернувся до Львівського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
Господарського суду Закарпатської
області від 23.12.13 у справі № 907/1065/13
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позовні вимоги задоволити.

При цьому, скаржник посилається на те,
що місцевим господарським судом
порушено норми процесуального права,
оскільки не задоволено клопотання
позивача про відкладення розгляду
справи та прийнято рішення за
відсутності представників позивача.
Також, скаржник зазначає про те, що
місцевим господарським судом
проігноровано його клопотання,
викладене у позовній заяві, про
витребування доказів, а саме : довідки
з банків про рух коштів на банківський
рахунках відповідачів за відповідні
періоди.

Крім того, апелянт посилається на
порушення господарським судом першої
інстанції норм матеріального права, а
саме : ст.ст.179, 198 ГК України, ст.ст.230,231
ЦК України та не взято до уваги, на
думку скаржника, того факту, що швейні
машинки, які є предметом оспорюваних
договорів, були придбані на його ім'я, а
відповідно до п.2.2 укладеного між
позивачем та відповідачем 1 (які
перебували у шлюбі) шлюбного договору,
де зазначено, що будь - яке нерухоме та
рухоме майно, набуте чоловіком та
дружиною за час шлюбу незалежно від
способу його придбання є особистою
власністю того на чиє ім'я придбане
та/чи зареєстровано.

Перед початком судового засідання 15.05.14
відповідачем 2 подано до Львівського
апеляційного господарського суду
клопотання про розгляд апеляційної
скарги без участі його уповноваженого
представника.

Позивач своєї участі або
уповноважених представників у даному
судовому засіданні не забезпечив.

На момент розгляду справи в судовому
засіданні 15.05.14 будь - яких письмових
заяв та клопотань від сторін щодо
відкладення розгляду справи до суду не
надходило.

Відповідно до ч.2 ст. 85 та ч.1 ст. 99 ГПК
України у судовому засіданні 15.05.14
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови Львівського
апеляційного господарського суду.

Перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції обставин справи
та правильність застосування ним норм
матеріального і процесуального права,
обговоривши доводи апеляційних скарг,
заслухавши у судовому засіданні
пояснення присутніх представників,
Львівський апеляційний господарський
суд дійшов висновку про відсутність
підстав для скасування рішення
Господарського суду Закарпатської
області від 23.12.13 у справі № 907/1065/13, з
огляду на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено місцевим господарським
судом, 01.04.12 між ПП «ОСОБА_2.»
(продавець), в особі уповноваженого
представника ОСОБА_3, яка діяла на
підставі довіреності ВКМ № 810539 від
10.07.08 та Товариством з обмеженою
відповідальністю „Лівія" (покупець)
укладено договір купівлі - продажу
швейного обладнання (а.с.16-17).

За умовами укладеного договору
продавець передає у власність та
поставляє покупцю, а покупець
зобов'язується прийняти у власність та
оплатити обладнання, а саме: швейні
машинки універсальні в кількості - 2 шт.
(торгових марок Pegasus та Jamato), які
частково розукомплектовані,
потребують ремонту, і сплатити за нього
продавцю грошову суму, встановлену п. 3
договору (п.1.1 договору).

Відповідно до розділу 3 договору ціна
обладнання становить 5 000 грн. Оплата
покупцем обладнання здійснюється у
касу продавця. Покупець зобов'язаний
здійснити розрахунок з продавцем
протягом 15 календарних днів з моменту
підписання даного договору. Право
власності на обладнання переходить до
покупця в момент укладення даного
договору.

Розділом 4 встановлено, що поставка
обладнання здійснюється протягом 10
(десяти) робочих днів. Датою поставки
вважатиметься дата, коли представник
покупця, який діє на підставі належним
чином оформленої довіреності, оглянув
і прийняв обладнання.

Продавець зобов'язаний передати
обладнання покупцю на визначених даним
договором умовах протягом 10 (десяти)
робочих днів із дня укладення даного
договору, а також передати покупцю
обладнання у комплектації,
передбаченій даним договором.

Також, 01.04.14 між Приватним підприємцем
"ОСОБА_3" (продавець), у власній особі
діючого на підставі свідоцтва про
державну реєстрацію та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Лівія"
(покупець), в особі Беде Беати
Миколаївної директора товариства, яка
діє на підставі статуту, укладено
договір купівлі - продажу швейного
обладнання ( а.с.18-19).

Відповідно до умов укладеного договору
продавець передає у власність та
поставляє покупцю, а покупець
зобов'язується прийняти у власність та
оплатити обладнання, а саме: швейні
машинки універсальні в кількості - 10 шт.
(різних торгових марок) частково
розукомплектовані, потребують ремонту,
машинка оверлок - 3 шт.
(розукомплектовані): петельна машинка -
1шт. (непрацездатна), гудзикова машинка -
1 шт., швейна машинка двухголовкова - 1
шт. (потребує ремонту); беєчна машинка - 1
шт; розпошивальна машинка - 1 шт.,
прасувальне обладнання - 3 шт.
(розукомплектоване, непрацездатне) і
сплатити за нього продавцю грошову
суму, встановлену в п. З договору (п.1.1
договору).

Умовами укладеного договору також
передбачено, що обладнання продається
покупцю в комплектації, яка є в момент
продажу, визначено, що покупець
оглянув обладнання та свідомий того
факту, що обладнання було у
використанні та повністю випрацювало
гарантійний ресурс роботи,
передбачений заводом виробником,
частина обладнання розукомплектована,
частина непрацездатна, частина
потребує негайного ремонту.

Визначено, що на обладнання в основному
відсутня будь-яка технічна й інша
документація його виробника, включаючи
інструкції з експлуатації обладнання,
наявна в продавця технічна
документації або її переклади передані
продавцем покупцю до підписання даного
договору (розділ 2 договору).

Ціна обладнання: 18 860 грн. 00 коп. Оплата
покупцем ціни обладнання здійснюється
у безготівковій формі на банківський
рахунок продавця або в касу продавця.
покупець зобов'язаний здійснити
розрахунок з продавцем протягом 15
календарних днів з моменту підписання
даного договору. Право власності на
обладнання переходить до покупця в
момент укладення даного договору
(розділ 3 договору).

Поставка обладнання здійснюється
протягом 10 (десяти) робочих днів. Датою
поставки вважатиметься дата, коли
представник покупця, який діє на
підставі належним чином оформленої
довіреності, оглянув і прийняв
обладнання (розділ 4 договору).

Відповідно до п.5.1.1 договору продавець
зобов'язаний передати обладнання
покупцю на визначених даним договором
умовах протягом 10 (десяти) робочих днів
із дня укладення даного договору, а
покупець згідно п. 5.3.2. договору
зобов'язаний оплатити обладнання за
ціною й у терміни, встановлені цим
договором.

ФОП ОСОБА_2 (позивач) у поданій заяві
вважає, що вважає, що обладнання, яке є
предметом оспорюваних договорів,
належить йому на праві приватної та
спільної сумісної власності, проте
зазначені договори були укладені без
його відома та згоди, за ціною, нижчою,
ніж була ціна придбання, що порушує
його законні права та інтереси. Вказані
обставини стали підставою для
звернення позивача до ФОП ОСОБА_3 та
ТОВ «Лівія» з позовом про визнання
недійсними договорів купівлі - продажу
від 01.04.12.

Розглянувши та оцінивши матеріали, що
містяться у справі, судова колегія
зазначає, що згідно ст. 202 ЦК України
правочин - це дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства, особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом, правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою третьої, п'ятою,
шостою ст. 203 Цивільного кодексу
України.

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу
України встановлено, що якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

З матеріалів справи вбачається, що
оскільки оспорювані договори
відповідають вимогам ст.203 ЦК України
вчинені у відповідній формі,
передбаченій для цього виду договорів,
особами, які мали відповідний
обсяг цивільної дієздатності,
підписані особами та скріплені
печатками. Позивачем не подано
належних та допустимих доказів його
доводів про викрадення відповідачем 1
належної позивачу печатки. А тому
визнавати їх недійсними з цього
приводу немає підстав.

Скаржником, також, не доведено факту
належності йому майна, яке було
предметом договору укладеного між
відповідачами 01.04.12 на суму18 860,00 грн.

Щодо посилання скаржника на
фіктивність оспорених правочинів, то
судова колегія зазначає, що згідно ст.234
ЦК України фіктивним є правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин (стаття 234 ЦК
України) є недійсним незалежно від мети
його укладення, оскільки сторони не
мають на увазі настання правових
наслідків, що породжуються відповідним
правочином. Таким може бути визнаний
будь-який правочин, в тому числі
нотаріально посвідчений. Якщо
сторонами не вчинено ніяких дій на
виконання фіктивного правочину,
господарський суд приймає рішення лише
про визнання фіктивного правочину
недійсним без застосування будь-яких
наслідків. У разі коли на виконання
правочину було передано якесь майно,
такий правочин не може розцінюватися
як фіктивний. Саме лише невчинення
сторонами тих чи інших дій на виконання
правочину не означає його фіктивності.
Визнання фіктивного правочину
недійсним потребує встановлення
господарським судом умислу його
сторін.

З урахуванням того, що фіктивний
правочин не спрямований на набуття,
зміну чи припинення цивільних прав та
обов'язків, він не створює
цивільно-правових наслідків незалежно
від того, чи він був визнаний судом
недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має
враховувати, що ознака фіктивності має
бути притаманна діям усіх сторін
правочину. Якщо хоча б одна з них
намагалася досягти правового
результату, то даний правочин не може
визнаватися фіктивним. Позивач, який
вимагає визнання правочину недійсним,
повинен довести, що всі учасники
правочину не мали наміру створити
правові наслідки на момент його
вчинення ( п.3.11 постанови Пленуму ВГС
України №11 від 29.05.11).

З матеріалів справи вбачається, що
придбане обладнання передано ТОВ
„Лівія" , а ТОВ „Лівія" прийняла дане
обладнання та ввела в експлуатацію, що
відображено в балансі ТОВ „Лівія", дана
обставина підтверджується також
звітом про використанням коштів,
виданих на відрядження або під звіт
(№ЛІ - 0000002 від 14.02.12, №ЛІ - 0000003 від 14.02.12)
(а.с.74-75)., та накладними (а.с.80,81).

За отримане обладнання ТОВ „Лівія"
сплатила продавцеві грошові кошти, що
підтверджується розрахунковими
квитанціями серії АААА №1/2012, яка
скріплена печаткою позивача; та №073702;
№073704, які скріплені печатками
відповідача 1 (а.с.74 зворот, 75 зворот), а
тому, зважаючи на наведене вище, дані
договори не можуть визнаватися
фіктивними.

Що стосується посилання позивача на
укладення договорів на підставі умислу
відповідачів, у зв'язку з чим вважає
оспорювані договори недійсними, то
судова колегія зазначає, що відповідно
до ст. 232 ЦК України правочин, який
вчинено внаслідок зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, визнається
судом недійсним. З даної норми
вбачається, що підставою для визнання
правочину недійсним згідно цієї
статті, стосується лише тих
правочинів, які вчинялися особою не
самостійно, а через представника.

З матеріалів справи вбачається, що під
час укладення договору між ПП ОСОБА_2
та ТОВ „Лівія" про купівлю-продаж двох
одиниць швейного обладнання,
представник ПП ОСОБА_2 - ОСОБА_3 діяла в
межах наданих їй повноважень на
підставі довіреності якою ПП ОСОБА_2
уповноважив її укладати договори та
підписувати їх, від його імені
здійснювати підприємницьку
діяльність, отримувати кошти (а.с.20),
довіреність на час підписання
вказаного договору була дійсною,
оскільки дію довіреності припинено
лише 28.05.12 на підставі заяви ОСОБА_2, що
вбачається з витягу про реєстрацію в
Єдиному реєстрі довіреностей (а.с. 20
зворот).

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму ВГС України №11 від 29.11.13,
зловмисна домовленість - це умисна
змова представника однієї сторони
правочину з другою стороною, внаслідок
чого настають несприятливі наслідки
для особи, від імені якої вчинено
правочин. У визнанні правочину
недійсним з відповідної підстави
доведенню підлягає не наявність волі
довірителя на вчинення правочину, а
існування умислу представника, який
усвідомлює факт вчинення правочину
всупереч інтересам довірителя,
передбачає настання невигідних для
останнього наслідків та бажає чи
свідомо допускає їх настання.
Наслідком такого визнання, крім
загальних наслідків, визначених
статтею 216 ЦК України, є виникнення у
довірителя права вимагати від свого
представника і другої сторони, зокрема,
солідарного відшкодування збитків. При
цьому представником не може вважатися
орган юридичної особи, в тому числі її
керівник, навіть якщо він діяв всупереч
інтересам цієї особи: представництво в
даному разі визначається за правилами
глави 17 названого Кодексу.

Натомість, позивачем не доведено
належними та допустимими доказами, що
укладення договору від 01.04.14 було
вчинено представником на підставі
умислу та всупереч інтересам
довірителя, оскільки договір є
оплатним, швейні машинки в кількості
двох штук торгових марок Pegasus та Jamato на
дату відчуження були розкомплектовані,
потребували ремонту, без технічної
документації. Позивачем, натомість,
протилежне не доведено.

Посилання скаржника на положення
укладеного між позивачем та
відповідачем 1 шлюбного договору,
відповідно до якого будь - яке нерухоме
та рухоме майно, набуте чоловіком або
дружиною за час шлюбу незалежно від
способу його придбання є особистою
власністю того, на чиє ім'я воно
придбано та/чи зареєстровано (п.г ч.2.2
шлюбного договору (а.с.44-45), то дана
обставина не визнається судом як
підстава для визнання недійсним
договору, оскільки факт придбання двох
швейних машинок торгових марок Pegasus та
Jamato на ім'я позивача сторонами не
заперечується, проте, як зазначено
вище, укладення договору, предметом
якого виступали зазначені об'єкти, було
здійснено представником на підставі
дійсної на час укладення довіреності,
на оплатній основі. Стосовно права
власності позивача на інші 18 шт.
швейного обладнання проданого
відповідачем 1 відповідачу 2 за іншим
оспорюваним договором від 01.04.12, то
позивачем не долучено до матеріалів
справи доказів коли, на підставі яких
правовстановлюючих документів, за чиї
кошти було придбано це швейне
обладнання, тобто не доведено
порушення права позивача на дане майно.
Згідно ст.33 ГПК України сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог,
будучи позивачем. недоведення
позивачем факту порушення свого права
унеможливлює його захист в судовому
порядку шляхом задоволення заявленого
позову.

Також, не беруться судом до уваги
посилання скаржника, викладені у
додаткових поясненнях, стосовно
неправильності ведення Книги обліку
доходів ФОП ОСОБА_3 та невідповідності
її податковій звітності, яка була
витребувана судом у відповідача 1,
оскільки правильність ведення
податкового обліку не входить у склад
доказування в даному спорі. Натомість,
зазначена Книга обліку доходів
необхідна суду лише як доказ в частині
наявності обставин, пов'язаних з
предметом спору - реальності виконання
договорів від 01.04.12 і витребувалася
саме за клопотанням позивача, який
вважав її належним доказом
підтвердження чи не підтвердження
факту обліку операції (отримання
доходу) від реалізації швейних машинок.
Разом з цим, подана відповідачем 1 для
огляду в оригіналі Книга обліку
доходів пронумерована та завірена ДПА
у м. Ужгороді (копія долучена до
матеріалів справи). Подані акти
перевірок, проведені ГУ Міндоходів у
Закарпатській області від 20.11.13 (№000068;
№000069), судом апеляційної інстанції
визнаються як документи, складені
особою, яка не є учасником даного
господарського спору, тобто мають
ознаку об'єктивності. До того, як
зазначив і сам позивач, дані перевірки
були проведені саме за його заявами.

Щодо посилання скаржника на порушення
місцевим господарським судом норм
процесуального права, не задоволення
клопотання позивача про відкладення
розгляду справи та прийняття рішення
за відсутності представників позивача,
то судова колегія зазначає, що ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України зобов'язує сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Оскільки
явка в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського кодексу
України передбачено, що господарський
суд відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 ГПК України
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для реалізації якого є не відсутність у
судовому засіданні представників
сторін, а неможливість вирішення спору
у відповідному судовому засіданні.

Зважаючи на наведене, судова колегія
дійшла висновку, що рішення
Господарського суду Закарпатської
області від 23.12.13 у даній справі
прийнято без порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст.43 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами
у справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
встановленому законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

У силу припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача (постанови
Пленуму ВГС України №11 від 29.11.13 (п.2.10).

Натомість, позивачем не доведено
належними та допустимими доказами
обставини, на які він посилається в
апеляційній скарзі та які могли б бути
підставою для скасування чи зміни
рішення місцевого господарського суд в
порядку ст.104 ГПК України.

За таких обставин, враховуючи все
вищевикладене в сукупності, судова
колегія дійшла висновку про
відсутність підстав для задоволення
вимог апеляційної скарги та скасування
рішення у даній справі.

Також суд апеляційної інстанції
враховуючи положення ст.ст.49, 105 ГПК
України, зробив висновок про те, що
витрати за подання апеляційної скарги
слід покласти на апелянта і стягнути
71,00 грн. недоплаченої суми до
встановленого розміру судового збору.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, -

Львівський апеляційний господарський
суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду
Закарпатської області від 23.12.13 у
справі № 907/1065/13 залишити без змін.

3. Стягнути з ФОП ОСОБА_2 (88000,
АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) в доход Спеціального фонду
Державного бюджету України (МФО банку
825014, Банк ГУДКСУ у Львівській області
,УДКСУ у Личаківському районі м. Львова,
, рахунок 2006) 71,00
грн. недоплаченого судового збору за
розгляд апеляційної скарги.

4. Місцевому господарському суду
видати відповідний наказ.

5. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття і може бути
оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 15.05.14

Головуючий суддя
Кузь В.Л.

Суддя
Желік М.Б.

Суддя
Михалюк
О.В.