ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2014 р.
Справа № 917/2242/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя
Барбашова С.В., суддя Плужник О.В.

при секретарі Гурдісовій Н.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Сучасний
Факторинг», м. Київ (вх.№ 615 П/3-10) на
рішення господарського суду
Полтавської області від 14.01.2014 року по
справі № 917/2242/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сучасний
Факторинг», м. Київ

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.
Полтава

про стягнення грошових коштів у сумі 55
969,21 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Сучасний
Факторинг», м. Київ звернувся до
господарського суду Полтавської
області з позовною заявою про
стягнення з відповідача, Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м. Полтава,
55969,21 грн. у розрізі договору від
28.01.2013р. відступлення права вимоги, з
яких; 39912,96 грн. витрати на оплату вимог,
що мали відступатись, 15366,40 грн. -
неодержані доходи; 689,85 грн. штрафу, а
також відшкодування 5 596,92 грн. витрат
на оплату послуг адвоката.

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 14.01.2014 року у
справі № 917/2242/13 (суддя Мацко О.С.) позов
задоволено частково. Стягнуто з
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на
користь ТОВ «Сучасний Факторинг» 39
912,96 грн. основного боргу, 689,85 грн.
штрафу, 1 248,13 грн. судового збору, 2 000
грн. витрат на оплату послуг адвоката. В
іншій частині позову відмовлено.

Позивач з даним рішенням
господарського суду не погодився,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Полтавської області від 14.01.2014 року у
справі № 917/2242/13 та прийняти
постанову, якою задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування викладених вимог
позивач посилається на
неправомірність висновків суду першої
інстанції про безпідставність
відшкодування неодержаних доходів
(упущеної вигоди) в сумі 15366,40 грн.,
стверджуючи при цьому про те, що
відповідач не виконав умови п. 3.4.3
договору та не передав документи, що
підтверджують право вимоги до
боржників, а також не виконав п. 3.6
договору, згідно якого відповідач
повинен був провести необхідні
попередні заходи, направлені на
попередню оцінку платоспроможності
боржника і перспектив виконання
останнім вимог. Таким чином, позивач
зазначає, що при належному виконанні
відповідачем своїх зобов'язань за
договором він мав отримати від
боржників кошти у сумі 55279,36 грн., в
зв'язку з чим вважає суму коштів в
розмірі 15366,40 грн., яка є різницею між
сумою оплат від боржників та сумою
витрат позивача на придбання права
вимоги до боржників, упущеною вигодою,
що має бути відшкодована за наявністю
вини відповідача та причинного зв'язку
між протиправною поведінкою боржника
та збитками потерпілої сторони. Крім
того, позивач не погоджується з
висновками суду першої інстанції в
частині зменшення заявленої до
стягнення суми витрат на відшкодування
витрат на послуги адвоката до 2000,00 грн.

31.03.2014 року позивач звернувся до суду
апеляційної інстанції з клопотанням, в
якому просив розглядати апеляційну
скаргу без участі представника ТОВ
«Сучасний Факторинг» за наявними
матеріалами.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 08.04.2014 року
розгляд апеляційної скарги відкладено
на 06.05.2014 року.

05.05.2014 року позивач надав до суду
розрахунок суми неодержаних доходів.

Позивач своїм правом на участь при
розгляді апеляційної скарги не
скористався, про час та місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином.

Відповідач в призначені судові
засідання свого представника не
направив, про причини неявки суд не
попередив.

Направлені відповідачу ухвали від
06.03.2014 року та від 08.04.2014 року за
адресами, зазначеними у позові
(юр.адреса: АДРЕСА_1, 36000) (дана адреса
підтверджується відомостями, які
містяться в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців); поштова адреса:
(АДРЕСА_2,36000) повернулися з відміткою
поштової установи -"За закінченням
терміну зберігання".

Відповідно до пп. 3.9.1 Постанови пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у разі якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації - адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом. Місцезнаходження
юридичної особи визначається даними її
державної реєстрації, а розшук
відповідача та встановлення його
фактичного місцезнаходження (у разі,
якщо таке не співпадає з даними
державного реєстру) не входить до
компетенції суду.

Враховуючи наведене, відповідач
вважається двічі належним чином та
завчасно повідомлений про дату, час і
місце проведення судових засідань та
про покладені на нього обов'язки.

Враховуючи, що всі учасники судового
процесу були належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
апеляційної скарги, проте сторони не
скористалися своїми правами,
передбаченими статтею 22 ГПК України та
виходячи з того, що явка сторін не
визнавалася обов'язковою
господарським судом, а участь в
засіданні суду (як і інші права,
передбачені статті 22 ГПК України) є
правом, а не обов'язком сторони, колегія
суддів вважає можливим розглянути
справу по суті в судовому засіданні
06.05.2014 року за відсутності
представників позивача та відповідача
за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши, в межах вимог,
передбачених статтею 101 Господарського
процесуального кодексу України,
повноту встановлення обставин справи і
докази по справі на їх підтвердження та
їх юридичну оцінку судом першої
інстанції, колегія суддів приходить до
висновку про залишення апеляційної
скарги без задоволення, виходячи з
наступного.

Як свідчать матеріали справи, 28.01.2013 р.
між сторонами був укладений
генеральний договір N СФ 2017492
відступлення прав вимоги, згідно з яким
позивач (цесіонарій за договором)
зобов'язався передати грошові кошти
(ціну уступки) у власність відповідача
(цедента за договором) в обмін на права
вимоги до боржників, а відповідач
зобов'язався відступити позивачу в
повному об'ємі свої права вимоги до
боржників по основних договорах, про що
у кожному конкретному випадку
укладається додаткова угода до
генерального договору відступлення
прав вимоги (додаток № 2 до цього
договору) (п. 2.1 договору).

Згідно п. 2.2 договору, ціна відступлення
права вимоги розраховується по
формулі, яка викладена в додатку №1 до
даного договору.

Розділом 3 договору визначені права та
обов'язки сторін. Зокрема, згідно п 3.4
договору, відповідач (цедент)
зобов'язується:

- належним чином виконувати свої
зобов'язання по цьому договору;

- передати позивачу (цесіонарію) всі
документи, підтверджуючі право вимоги
до договору;

- на протязі 3 (трьох) календарних днів, з
дати передачі товару боржнику,
передати позивачу документи,
підтверджуючі право вимоги до
боржника, про що підписати додаткову
угоду до генерального договору
відступлення права вимоги (в двох
примірниках, по одному для кожного з
сторін) (п.п. 3.4.1 - 3.4.3 договору).

Також, згідно умов договору (п. 3.3.1)
позивач зобов'язався оплатити
відповідачу грошові кошти передбачені
п. 5.1 даного договору в передбачені
даним договором строки.

З моменту підписання позивачем
додаткової угоди до генерального
договору, право вимоги до боржника
вважаються відступленими від
відповідача до позивача (п. 3.5 договору).

Пунктом 3.6 договору визначено, що
відповідач проводить необхідні
попередні заходи, направлені на
попередню оцінку платоспроможності
боржника і перспектив виконання
останніми вимог.

Згідно п. 5.1 договору, сторони
домовилися, що за відступлення права
вимоги позивач оплачує відповідачу
грошові кошти в сумі, розрахованій у
відповідності з додатком 1 до даного
договору і закріпленому сторонами в
додатковій угоді до генерального
договору уступки права вимоги. Позивач
оплачує відступлені йому вимоги прямим
банківським переказом на рахунок
відповідача на протязі 5 банківських
днів з дати виконання відповідачем
зобов'язань передбачених в п. 3.5 даного
договору.

Пунктом 6.2 договору передбачено, що у
випадку порушення відповідачем
строків передачі позивачу документів і
інформації передбаченої п. 3.4.3
відповідач сплачує позивачу штраф
розмірі 0,01% від вартості утуплених
вимог передбачених в п. 5.1 даного
Договору за кожен день прострочки
передачі.

Звертаючись до господарського суду,
позивач зазначив про те, що він отримав
від відповідача засобами електронного
зв'язку сканкопії, що підтверджують
заборгованість по оплаті
проданого товару (меблів,
освітлювальних приладів) боржників з
розстроченням оплати на загальну суму
52 279,36 грн., а саме:

- договору купівлі-продажу №
007739 від 03.04.2013р. та Акту
прийому-передачі від 05.04.2013р.,
укладеного з ОСОБА_2;

- договору купівлі-продажу № 008451
від 29.04.2013р. та Акту
прийому-передачі від 08.05.2013р..
укладеного з ОСОБА_3;

- договору купівлі-продажу № 008665
від 10.05.2013р. та Акту
прийому-передачі від 18.05.2013р.,
укладеною з ОСОБА_4;

- договору купівлі-продажу № 008792
від 16.05.2013р. та Акту
прийому-передачі від 24.05.2013р.,
укладеного з ОСОБА_5.

Як вбачається з матеріалів справи, на
підставі отриманих сканкопій
документів та на виконання своїх
зобов'язань, передбачених п. 5.1
договору, позивач платіжними
дорученнями № 44017 від 04.04.2013р. на суму 6500
грн., № 304029 від 30.04.2013р. на суму 13286,96 грн.,
№ 135017 від 13.05.2013р. на суму 10 200 грн. та №
165014 від 16.05.2013р. на суму 9926 грн.,
здійснив перерахунок грошових коштів
на поточний рахунок відповідача у
загальній сумі 39912,96 грн. в якості
оплати прав вимог до боржників.

Але, як зазначає позивач по
сьогоднішній день, всупереч п. 3.4.3.
договору та ст. 517 Цивільного кодексу
України, відповідач так і не здійснив
відступлення права вимог до боржників
шляхом підписання відповідних
додаткових угод до договору та
передачі оригіналів документів,
підтверджуючих право вимог до
боржників. Крім того, як вказує позивач,
відповідач, укладаючи з боржниками
угоди про розстрочення оплати, не
здійснив попередні заходи, необхідні
для попередньої оцінки
платоспроможності боржників, як цього
вимагає п. 3.6. договору.

Позивач зазначає, що враховуючи
прострочення виконання відповідачем
своїх зобов'язань по договору та у
зв'язку з порушенням відповідачем п. 3.6.
договору, виконання відповідачем
договору втратило для нього інтерес і
згідно ч. 2 ст. 220 ГКУ він вправі
відмовитись від прийняття виконання та
має право на відшкодування збитків.

На підставі викладеного позивач
вважає, що в зв'язку з невиконанням
відповідачем умов договору, він поніс
39912,96 грн. витрат на оплату права вимог,
що мали відступатись; 15 366,40 грн.. - не
одержані позивачем доходи (додаток№1).

Крім того, на підставі п. 6.2 договору та
ст.ст. 230, 231 ГКУ позивач нарахував та
просить стягнути з відповідача 689,85
грн. штрафу (додаток №2) та на підставі
ст. 44 ГПК України 5596,92 грн. послуг
адвоката.

Враховуючи викладені позивачем
обставини, встановивши факт
невиконання відповідачем умов
договору та вимог ст. 517 Цивільного
кодексу України, застосувавши до даних
правовідносин положення ст.ст. 512, 514, 517,
610 Цивільного кодексу України, а також
керуючись ст. 220 Господарського кодексу
України, згідно якої якщо внаслідок
прострочення боржника виконання
втратило інтерес для кредитора, він має
право відмовитися від прийняття
виконання та вимагати відшкодування
збитків, суд першої інстанції дійшов
висновку про правомірність позовних
вимог в частині стягнення з
відповідача 39912,96 грн. витрат на оплату
права вимог, що мали відступатися, та
689,85 грн. штрафу, нарахованого
відповідно до п.6.2 договору.

Стосовно позовних вимог щодо
стягнення з відповідача 15366,40 грн.
неодержаних доходів, місцевий
господарський суд відмовив у їх
задоволенні за необґрунтованістю,
вважаючи розрахунки позивача в цій
частині теоретичними та такими, що
побудовані на можливих очикуваннях
отримання певного доходу та не
підтвердженими відповідними
документами, що свідчили б про
конкретний розмір прибутку, який міг би
і повинен був отримати позивач за умови
належного виконання відповідачем
своїх обов'язків за договором.

Крім цього, позивач просив суд стягнути
з відповідача адвокатські витрати у
розмірі 5596,92 грн. Як свідчать надані
суду докази, а саме - договір № 24/13 від
24.10.2013 року про надання адвокатських
послуг між відповідачем та адвокатом,
платіжне доручення від 04.11.2013 року на
суму 5 596,92 грн., копія свідоцтва про
право на заняття адвокатською
діяльністю(а.с.42-47), відповідачем
понесено витрати на оплату послуг
адвоката в сумі 5596,92 грн.

Враховуючи надані позивачем докази, а
також беручи до уваги складність спору,
якість підготовки позовної заяви,
розмір позовних вимог та їх часткове
задоволення, конкретні обставини
справи, у тому числі той факт, що справа
розглядалася за відсутності
представника позивача за його
клопотанням, суд першої інстанції
дійшов висновку, що заявлена до
стягнення сума є завищеною та
необґрунтовано великою, в зв'язку з чим
суд вважав за необхідне стягнути з
відповідача на користь позивача 2000,00
грн. відшкодування витрат на оплату
послуг адвоката.

В силу ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7 ГПК України
правосуддя у господарських судах
здійснюється на засадах рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом; сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами;
судове рішення ухвалюється суддею за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції використано у повному обсязі
свої повноваження, передбачені
процесуальним законом щодо повного та
всебічного з'ясування обставин справи,
пов'язаних з предметом доказування у
даній справі, а висновки, викладені в
рішенні узгоджуються з приписами норм
чинного законодавства, які в даному
випадку регулюють спірні
правовідносини, що призвело до
прийняття правомірного рішення.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Обов'язок доказування відповідно до
приписів статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
розподіляється між сторонами виходячи
з того, хто посилається на певні
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги та заперечення.

Позивач в апеляційній скарзі не
погоджується з висновками суду першої
інстанції щодо відмови в задоволенні
позовних вимог в частині відшкодування
неодержаних доходів (упущеної вигоди) в
сумі 15366,40 грн., посилаючись при цьому на
те, що відповідач не виконав умови п. 3.4.3
договору та не передав документи, що
підтверджують право вимоги до
боржників, а також не виконав п. 3.6
договору, згідно якого відповідач
повинен був провести необхідні
попередні заходи, направлені на
попередню оцінку платоспроможності
боржника і перспектив виконання
останнім вимог. Таким чином, позивач
стверджує, що при належному виконанні
відповідачем своїх зобов'язань за
договором він мав отримати від
боржників кошти у сумі 55279,36 грн., в
зв'язку з чим вважає суму коштів в
розмірі 15366,40 грн. упущеною вигодою, що
має бути відшкодована за наявністю
вини відповідача та причинного зв'язку
між протиправною поведінкою боржника
та збитками потерпілої сторони.

Колегія суддів вважає наведені
позивачем доводи необґрунтованими та
зазначає про безпідставність позовних
вимог в частині стягнення з
відповідача упущеної вигоди в сумі
15366,40 грн., виходячи з наступного.

В даному випадку, виходячи з підстав
позову, тобто обставин, якими позивач
обґрунтовує свої матеріально-правові
вимоги, колегія суддів зазначає, що
позивач просив суд стягнути з
відповідача збитки в розмірі 15366,40 грн.
у вигляді упущеної вигоди, яка
визначається позивачем як різниця між
сумою оплат від боржників в розмірі
55279,36 грн. та сумою витрат позивача на
придбання права вимоги до боржників, що
складає 39912,96 грн.

Згідно статті 22 Цивільного кодексу
України збитками є: 1) втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки); 2)
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

За загальним принципом цивільного
права особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування
(частина перша статті 22 Цивільного
кодексу України). Для застосування
такої міри відповідальності, як
відшкодування збитків, потрібна
наявність повного складу цивільного
правопорушення, як-то: протиправна
поведінка, дія чи бездіяльність особи;
шкідливий результат такої поведінки
(збитки); причинний зв'язок між
протиправною поведінкою та збитками;
вина правопорушника. Відсутність хоча
б одного елемента складу
правопорушення виключає настання
відповідальності у вигляді
відшкодування збитків.

Отже, позивач повинен довести
протиправність дій відповідача і його
вину, наявність та розмір збитків,
наявність причинно-наслідкового
зв'язку між протиправною поведінкою та
спричиненням збитків.

Матеріалами справи свідчать про те, що
позивач за викуп права вимоги по
кожному основному договору
перерахував на рахунок відповідача
грошові кошти у сумі 39912,96 грн.
Відповідач всупереч п.3.4.3 договору та
ст.. 517 ЦК України, не виконав покладені
на нього зобов'язання та не передав
оригінали документів, підтверджуючих
право вимоги до боржників та не виконав
п. 3.6 договору, згідно якого відповідач
повинен був провести необхідні
попередні заходи, направлені на
попередню оцінку платоспроможності
боржника і перспектив виконання
останніми вимог.

Отже, факт наявності вини відповідача в
невиконанні зобов'язання за договором
підтверджений матеріалами справи,
відповідачем будь-якими доказами не
спростований.

В той же час колегія суддів зазначає, що
характерною особливістю спорів про
відшкодування збитків у вигляді
упущеної вигоди є те, що при визначенні
її розміру повинні враховуватися
тільки точні дані, які безспірно та
достовірно підтверджують існування
реальної можливості отримання
грошових сум або іншого майна, в тому
випадку, якби зобов'язання було
виконане належним чином.

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди
відшкодовуються тільки ті збитки, які б
могли бути реально отримані.

Пред'явлення вимоги про відшкодування
неодержаних доходів (упущеної вигоди)
покладає на кредитора обов'язок
довести, що ці доходи (вигода) не є
абстрактними, а дійсно були б ним
отримані в разі належного виконання
зобов"язання відповідачем. Позивач
повинен довести також, що він міг і
повинен був отримати визначені доходи,
і тільки неправомірні дії відповідача
стали єдиною і достатньою причиною, яка
позбавила його можливості отримати
прибуток.

Однак у даному випадку позивачем не
доведено, що сума 55 279,36 грн. була б
реально та гарантовано передана йому
навіть у разі належного виконання
зобов'язання відповідачем (без
понесення будь-яких додаткових витрат
з його боку), адже факт отримання чи
неотримання вказаних доходів напряму
залежить від поведінки третіх осіб
(покупців за договорами, за якими яких
передавалось право вимоги); немає
жодних доказів платоспроможності
покупців, їх готовності у
добровільному порядку сплатити
заборгованість, можливості стягнення
її у судовому порядку тощо.

На думку колегії суддів, сума збитків у
вигляді упущеної вигоди, яку просить
стягнути позивач на підставі наданого
до справи розрахунку в результаті
майбутнього очікуваного позивачем
отримання певного доходу від
боржників, обґрунтовується умовним
припущенням про можливість отримання
ним прибутку. Наявність теоретичного
обґрунтування можливості отримання
прибутку ще не є підставою для його
стягнення. Таким чином, не підтверджена
розрахунком сума збитків у вигляді
упущеної вигоди про можливі доходи
позивача до уваги колегією суддів не
приймається. Слід зазначити, що сам
факт порушення відповідачем умов
договору не свідчить про наявність у
позивача збитків у вигляді упущеної
вигоди.

До того ж, відповідно до приписів ст. 142
Господарського кодексу України
прибуток (доход) суб'єкта
господарювання є показником
фінансових результатів його
господарської діяльності, що
визначається шляхом зменшення суми
валового доходу суб'єкта
господарювання за певний період на
суму валових витрат та суму
амортизаційних відрахувань.

За таких обставин наявність лише
теоретичного обґрунтування можливості
отримання прибутку за договором
відступлення права вимоги, яке
побудовано на можливих очікуваннях
отримання певного доходу та не
підтверджені відповідними
документами, що свідчили б про
конкретний розмір прибутку, який міг би
і повинен був отримати позивач, якщо б
відповідач не здійснював протиправні
дії, не є підставою для стягнення з
відповідача збитків у вигляді упущеної
вигоди в розмірі 15366,40 грн.

Інших доводів на підтвердження
наявності реальної та гарантованої
можливості отримання доходу, окрім
розрахунку, що базується на можливих
припущеннях отримання доходу від
боржників в розмірі 55 279,36 грн.,
позивачем не наведено.

За загальним правилом, нездатність
кредитора обґрунтувати вимоги про
відшкодування упущеної вигоди є
підставою для відмови в задоволенні
таких вимог.

З урахуванням вищенаведеного, колегія
суддів вважає правомірними висновки
суду першої інстанції про відсутність
правових підстав для задоволення
позовних вимог в частині стягнення з
відповідача 15366,40 грн. упущеної вигоди.

Позивач також просить суд стягнути з
відповідача витрати на послуги
адвоката у сумі 5596,92 грн.

Відповідно до ст.44 Господарського
процесуального кодексу України, судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката, витрат,
пов'язаних з розглядом справи.

Згідно п.6.3. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
21.02.2013р. за №7 витрати позивачів та
відповідачів, третіх осіб, пов'язані з
оплатою ними послуг адвокатів,
адвокатських бюро, колегій, фірм,
контор та інших адвокатських об'єднань
з надання правової допомоги щодо
ведення справи в господарському суді,
розподіляються між сторонами на
загальних підставах, визначених
частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відповідно до договору № 24/13 від 24.10.2013
року про надання адвокатських послуг -
Фізична особа-підприємець ОСОБА_6, як
адвокат, що діє на підставі Свідоцтва
про право на зайняття адвокатською
діяльністю № НОМЕР_1 від 27.11.2003 р.,
здійснював надання адвокатських
послуг, а саме: складання та подання до
суду позовної заяви, представництво
інтересів замовника (ТОВ «Сучасний
факторинг») в господарському суді
Полтавської області, про що позивачу
був виставлений рахунок № 1-24/13 від
30.10.2013 р. на суму 5596,92 грн. (а.с. 46).

Оплата адвокатських послуг в розмірі
5596,92 грн. була проведена позивачем
згідно платіжного доручення № 411014 від
04.11.2013 р. (а.с. 47).

Відповідно до акту прийому-передачі
адвокатських послуг від 18.11.2013 року за
договором № 24/13 від 24.10.2013 року про
надання адвокатських послуг адвокат
надав, а замовник прийняв адвокатські
послуги у сумі 5596,92 грн.

В контексті ст. 48 Господарського
процесуального кодексу України
витрати, що підлягають сплаті за
послуги адвоката, визначаються у
порядку, встановленому Законом
України "Про адвокатуру". Дія
названого Закону поширюється тільки на
осіб, які є адвокатами. Поняття особи,
яка є адвокатом, наводиться в статті 2
Закону України "Про адвокатуру", де
зазначено, що адвокатом може бути
громадянин України, який має вищу
юридичну освіту, стаж роботи за
спеціальністю юриста або помічника
адвоката не менше двох років, склав
кваліфікаційні іспити, одержав
свідоцтво про право на зайняття
адвокатською діяльністю та прийняв
Присягу адвоката України. Таким
чином, судові витрати за участь
адвоката у розгляді справи
підлягають оплаті лише в тому випадку,
якщо вони сплачені адвокату стороною,
котрій такі послуги надавались, а їх
сплата підтверджується відповідними
фінансовими документами.

Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригінала ордеру адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій.

Колегія суддів звертає увагу, що
позивачем в платіжному дорученні хоча
і зазначено отримувачем Фізичну
особу-підприємця ОСОБА_6, проте
адвокатські послуги надавались
останнім саме як адвокатом за
договором № 24/13 від 24.10.2013 року про
надання адвокатських послуг. В свою
чергу ОСОБА_6 має право на заняття
адвокатською діяльністю на підставі
свідоцтва № НОМЕР_1 від 27.11.2003 р.(а.с. 45).

Таким чином, витрати позивача на
послуги адвоката підтверджені
документальними доказами.

Разом з цим, вирішуючи питання в
зазначеній частині суд першої
інстанції виходив саме із змісту
Закону України „Про адвокатуру і
адвокатську діяльність" та свого
професійного досвіду в оцінці
складності справи, на підставі чого,
об'єктивно врахував співрозмірність
заявленої до стягнення суми з наданим
обсягом адвокатських послуг з огляду
на розумну необхідність витрат для
цієї справи, складність спору, якість
підготовки позовної заяви, розмір
позовних вимог та їх часткове
задоволення, конкретні обставини
справи, тощо, в зв'язку з чим правомірно
стягнув з відповідача 2000,00 грн. витрат
на оплату послуг адвоката.

Приймаючи до уваги вищезазначене,
колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що
апеляційна скарга позивача позбавлена
фактичного та правового обґрунтування
на її підтвердження, рішення
господарського суду Полтавської
області від 14.01.2014 року по справі №
917/2242/13 прийняте без порушень норм
матеріального та процесуального права,
а доводи позивача з яких подана
апеляційна скарга про скасування
рішення, не можуть бути підставою для
його зміни чи скасування.

Враховуючи викладене та керуючись ст.
ст. 32-34, 43, 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів апеляційного
господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Сучасний
Факторинг», м. Київ залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Полтавської області від 14.01.2014 року по
справі № 917/2242/13 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови підписано 08
травня 2014 року

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Плужник О.В.