ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року Справа № 921/523/13-г/1
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючогоКозир Т.П.суддівГубенко Н.М.
Іванової Л.Б.розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інтеграл" на рішення
від та на постанову
відГосподарського суду Тернопільської
області 07.08.2013 Львівського
апеляційного господарського суду
19.12.2013у справі Господарського суду№
921/523/13-г/1 Тернопільської областіза
позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія з
управління активами "Ізі Лайф"до1.
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробнича
фірма "Інтеграл" 2. Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Інтеграл"третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача Публічне
акціонерне товариство "Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк"просолідарне стягнення
заборгованості та за зустрічним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробнича
фірма "Інтеграл" та Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Інтеграл"до1. Товариства з
обмеженою відповідальністю "Компанія з
управління активами "Ізі Лайф" 2.
Публічного акціонерного товариства
"Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний
банк"провизнання недійсним договоруу
судовому засіданні взяли участь
представники:

- позивача за первісним позовом
повідомлений, але не з'явився;-
відповідачів за первісним позовом -
третьої особи 1. повідомлений, але не
з'явився; 2. Притула О.Б.; повідомлений,
але не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

23.05.2013 Товариство з обмеженою
відповідальністю "Компанія з
управління активами "Ізі Лайф"
звернулося до Господарського суду
Тернопільської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробнича
фірма "Інтеграл" та до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Інтеграл"
про солідарне стягнення
заборгованості за кредитним договором
№ 03-461 від 02.09.2005 у розмірі 279 340, 06 грн. на
підставі договору відступлення права
вимоги № 39/84 від 28.07.2010.

22.07.2013 Товариство з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробнича
фірма "Інтеграл" та Товариство з
обмеженою відповідальністю "Інтеграл"
звернулися до Господарського суду
Тернопільської області із зустрічним
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія з
управління активами "Ізі Лайф" та до
Публічного акціонерного товариства
"Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк" в особі
Філії "Відділення "ПАТ "Промінвестбанк
в м. Тернопіль" про визнання недійсним
договору відступлення права вимоги №
39/84 від 28.07.2010.

Рішенням Господарського суду
Тернопільської області від 07.08.2013 у
справі № 921/523/13-г/1 (суддя Чопко Ю.О.),
залишеним без змін постановою
Львівського апеляційного
господарського суду від 19.12.2013 (колегія
суддів у складі: Кравчук Н.М. -
головуючий суддя, судді Гнатюк Г.М.,
Якімець Г.Г.), первісний позов
задоволено; стягнуто солідарно з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробнича
фірма "Інтеграл" та Товариства з
обмеженою відповідальністю "Інтеграл"
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія з
управління активами "Ізі Лайф"
заборгованість за кредитним договором
№ 03-461 від 02.09.2005 у розмірі 279 340, 06 грн.; у
зустрічному позові відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеними судовими
рішеннями, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Інтеграл"
звернулося до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить скасувати рішення
Господарського суду Тернопільської
області від 07.08.2013 та постанову
Львівського апеляційного
господарського суду від 19.12.2013 у справі
№ 921/523/13-г/1, та прийняти нове
рішення, яким задовольнити зустрічний
позов, а у задоволенні первісного
позову відмовити.

Обґрунтовуючи підстави звернення з
касаційною скаргою, скаржник
посилається на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Усіх учасників судового процесу
відповідно до статті 1114 ГПК України
належним чином повідомлено про час і
місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання
їм судами попередніх судових інстанцій
належної юридичної оцінки та повноти
встановлення обставин справи,
дотримання норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Вищого господарського суду України
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Предметом зустрічного позову є вимога
позивача визнати недійсним договір
відступлення права вимоги № 39/84 від
28.07.2010, який був укладений між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Компанія з
управління активами "Ізі Лайф" та
Публічним акціонерним товариством
"Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк".

Підставами позову є, як стверджує
позивач, той факт, що укладений між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Компанія з
управління активами "Ізі Лайф" та
Публічним акціонерним товариством
"Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк" договір
відступлення прав за кредитним
договором, є за своєю правовою природою
договором факторингу, а оскільки
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Компанія з
управління активами "Ізі Лайф" не є
установою, яка може надавати фінансові
послуги, тому укладення спірного
договору суперечить положенням ст.ст.
1077, 1079 Цивільного кодексу України та ст.
5 Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг". До того ж,
стверджуючи про недійсність
оспорюваного договору, позивач
посилається на те, що кредитним
договором № 03-461 від 02.09.2005 передбачено
розрахунки між сторонами у іноземній
валюті, в той час як у Товариства з
обмеженою відповідальністю "Компанія з
управління активами "Ізі Лайф" відсутня
ліцензія на здійснення валютних
операцій.

Визнання договору недійсним є одним із
способів захисту, який застосовується
судом у випадках та порядку,
визначеному цивільним законодавством.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення його
сторонами вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст.
215 ЦК України).

Статтею 203 Цивільного кодексу
України встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. Зокрема: 1) зміст
правочину не може суперечити ЦК, іншим
актам законодавства, а також моральним
засадам суспільства; 2) особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину, має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 512 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок,
зокрема, передання ним своїх прав іншій
особі за правочином (відступлення
права вимоги). Кредитор у зобов'язанні
може бути замінений також в інших
випадках, встановлених законом.
Кредитор у зобов'язанні не може бути
замінений, якщо це встановлено
договором або законом.

Поняття договору факторингу визначено
у частині першій статті 1077 ЦК України,
відповідно до якої, за договором
факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату, а клієнт відступає,
або зобов'язується відступити
факторові своє право грошової вимоги
до третьої особи (боржника).

Слід зазначити, що визначення місця
договору факторингу в системі
цивільно-правових договорів, що
опосередковують передачу права вимоги,
має суттєве значення, оскільки, поміж
іншого, таке розмежування визначає
необхідність дотримання спеціальних
вимог щодо особи, яка виступає
фактором. За наведеним визначенням
договору факторингу цей договір
спрямований на фінансування однією
стороною іншої сторони шляхом передачі
в її розпорядження певної суми
грошових коштів. Зазначена послуга за
договором факторингу надається
фактором клієнту за плату, розмір якої
визначається договором. При цьому сама
грошова вимога, передана клієнтом
фактору, не може розглядатись як плата
за надану останнім фінансову послугу.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
10.07.2007 у справі № 26/347-06-6531.

Виходячи із наведеного, суди
попередніх інстанцій встановивши, що
договір відступлення права вимоги №
39/84 від 28.07.2010 не є договором факторингу,
оскільки за спірним договором жодна із
сторін не передає грошові кошти в
розпорядження другої сторони (клієнта)
за плату, тому і відсутніми є підстави
вважати, що метою укладення між
відповідачами договору відступлення
права вимоги є отримання прибутку;
беручи до уваги, те що пунктом 1.3
договору відступлення права
передбачено, що до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Компанія з
управління активами "Ізі Лайф"
переходить право вимоги від боржника
повернення грошових коштів в розмірі 276
297, 00 грн. (що є гривневим еквівалентом
станом на дату укладення цього
договору суми 35 000 дол. США) та сплати
нарахованих відсотків в сумі 3 043, 06 грн.
(що є гривневим еквівалентом станом на
дату укладення договору відступлення
права вимоги суми 385,48 дол. США), тобто
оспорюваний договір містить гривневий
еквівалент розрахунку заборгованості
в доларах США станом на день укладення
договору відступлення права вимоги №
39/84; дійшли обґрунтованого висновку, що
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробнича
фірма "Інтеграл" та Товариство з
обмеженою відповідальністю "Інтеграл"
не підтвердили, відповідно до ст. ст. 33,
34 ГПК України, наявність підстав для
визнання в судовому порядку недійсним
договору відступлення права вимоги №
39/84 від 28.07.2010 та правомірно відмовили у
задоволенні зустрічного позову позову.

Разом з тим, колегія суддів суду
касаційної інстанції вважає
передчасним висновок судів попередніх
інстанцій про наявність підстав для
солідарного стягнення заборгованості
за кредитним договором № 03-461 від 02.09.2005
у розмірі 279 340, 06 грн., з огляду на таке.

02.09.2005 між ПАТ "Промінвестбанк" та ТОВ
"Науково-виробнича фірма "Інтеграл"
укладено кредитний договір про
відкриття кредитної лінії № 03-461.

Дата остаточного повернення всіх
отриманих в межах кредитної лінії сум
кредиту 23.08.2010 (п. 2.2. договору).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватись неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання зобов'язання.

Правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі (ст. 547 ЦК України).

Згідно із ст. 553 ЦК України за договором
поруки поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником. Порукою може
забезпечуватись виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

02.09.2005 між ПАТ "Промінвестбанк", ТОВ
"Інтеграл" та ТОВ "Науково-виробнича
фірма "Інтеграл" було укладено договір
поруки № 04-196, згідно з яким ТОВ
"Інтеграл" взяло на себе зобов'язання
солідарно відповідати за ТОВ
"Науково-виробнича фірма "Інтеграл" за
виконання ним своїх зобов'язань по
кредитному договору № 03-461 від 02.09.2005.

Частиною 4 ст. 559 ЦК України передбачено,
що порука припиняється після
закінчення строку, встановленого в
договорі поруки. У разі, якщо такий
строк не встановлено, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя. Якщо
строк основного зобов'язання не
встановлений або встановлений
моментом пред'явлення вимоги, порука
припиняється, якщо кредитор не
пред'явить позову до поручителя
протягом одного року від дня укладення
договору поруки.

Приписи статей 47, 43 ГПК України
зобов'язують господарський суд
з'ясувати усі обставини справи, що
входять до предмету доказування в ній
та мають значення для її розгляду;
однак, суди попередніх інстанцій,
прийшовши до висновку про наявність
підстав для солідарного стягнення
заборгованості, не дотримались вимог
статей 47, 43 ГПК України, не врахували
вимоги ч. 4 ст. 559 ЦК України та
можливість її застосування до даних
правовідносин, що враховуючи суть
спору, свідчить про не з'ясування
судами всіх обставин, які мають суттєве
значення для правильного вирішення
господарського спору.

Крім того, згідно з пунктом 7 частини 2
ст. 105 ГПК України у постанові суду
апеляційної інстанції мають бути
зазначені обставини справи,
встановлені апеляційною інстанцією,
доводи за якими апеляційна інстанція
відхиляє ті чи інші докази, мотиви
застосування законів та інших
нормативно-правових актів.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи
спростовуючи подані стороною докази,
господарські суди повинні у
мотивувальній частині рішення навести
правове обґрунтування і ті доведені
фактичні обставини, з огляду на які ці
доводи або докази не взято до уваги
судом. Викладення у рішенні лише
доводів та доказів сторони, на користь
якої приймається рішення, є порушенням
вимог статті 42 ГПК щодо рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом (п. 4 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
23.03.2012 № 6 "Про судове рішення").

В апеляційній скарзі, Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробнича фірма "Інтеграл" та
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Інтеграл" звертали
увагу суду апеляційної інстанції на
той факт, що вони мають право не
виконувати свого обов'язку новому
кредитору, оскільки Товариство з
обмеженою відповідальністю "Компанія з
управління активами "Ізі Лайф" не
надало їм докази переходу прав у
зобов'язанні.

Водночас, суд апеляційної інстанції, в
порушення вимог ст. ст. 47, 43, 105 ГПК
України, не спростував та не відхилив
наведені доводи.

З огляду на наведене, місцевий та
апеляційний господарські суди
припустилися неправильного
застосування приписів ч. 1 ст. 47 ГПК
України щодо прийняття судового
рішення суддею за результатами
обговорення усіх обставин справи та ч. 1
ст. 43 цього Кодексу стосовно
всебічного, повного і об'єктивного
розгляду в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності, що
відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України є
підставою для скасування судових
рішень у справі.

Касаційна ж інстанція відповідно до ч. 2
ст. 1117 ГПК України не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Враховуючи викладене, колегія суддів
Вищого господарського суду України
дійшла висновку, що оскаржувані судові
рішення підлягають частковому
скасуванню, а саме в частині первісних
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Інтеграл"
задовольнити частково.

Скасувати рішення Господарського суду
Тернопільської області від 07.08.2013 та
постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 19.12.2013 у справі
№ 921/523/13-г/1 в частині первісних
позовних вимог, та в цій частині
направити справу на новий розгляд до
Господарського суду Тернопільської
області.

В іншій частині рішення Господарського
суду Тернопільської області від 07.08.2013
та постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 19.12.2013 у справі
№ 921/523/13-г/1 залишити без змін.

Головуючий суддя
Т.П. КОЗИР

Судді
Н.М. ГУБЕНКО

Л.Б. ІВАНОВА