КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2014 р. Справа№ 910/12989/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від прокуратури - Вакулюк Д.С. - старший
прокурор відділу прокуратури міста
Києва, посвідчення № 009906 від 16.10.2012;

від першого позивача - Київської
міської ради - представник не прибув;

від другого позивача - Департаменту
транспортної інфраструктури
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) - представник не прибув;

від третього позивача - комунального
підприємства "Київтранспарксервіс" -
представник не прибув;

від відповідача - Мошенська І.А.,
довіреність № б/н від 25.07.2013;

розглянувши апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Транс-парк-сервіс" на
рішення господарського суду міста
Києва від 10.02.2014 у справі № 910/12989/13
(суддя Балац С.В.) за позовом Заступника
прокурора міста Києва в інтересах
держави в особі Київської міської ради,
Департаменту транспортної
інфраструктури виконавчого органу
Київської міської ради (КМДА) та
комунального підприємства
"Київтранспарксервіс" до товариства з
обмеженою відповідальністю
"Транс-парк-сервіс" про розірвання
договору, зобов'язання вчинити дії та
стягнення збитків

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора міста Києва
звернувся до господарського суду міста
Києва в інтересах держави в особі
Київської міської ради, Департаменту
транспортної інфраструктури
виконавчого органу Київської міської
ради (КМДА) та комунального
підприємства "Київтранспарксервіс" до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Транс-парк-сервіс"
про розірвання договору № ДНП-2012-12/57
про надання права на експлуатацію
фіксованих місць паркування від 21.12.2012,
зобов'язання звільнення земельної
ділянки та стягнення збитків в сумі 110
623 грн. 50 коп.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 10.02.2014 у справі №
910/12989/13 позов задоволено частково;
розірвано договір № ДНП-2012-12/57 про
надання права на експлуатацію
фіксованих місць паркування від 21.12.2012,
зобов'язано товариство з обмеженою
відповідальністю "Транс-парк-сервіс"
звільнити земельну ділянку, на якій
розташований паркувальний майданчик,
та повернути її комунальному
підприємству "Київтранспарксервіс", а
також вирішено стягнути з товариства з
обмеженою відповідальністю
"Транс-парк-сервіс" на користь
комунального підприємства
"Київтранспарксервіс" упущену вигоду в
сумі 68.028,77 грн.; у задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції задовольняючи
позовні вимоги дійшов висновку про
порушення відповідачем умов договору в
частині використання більшої
кількості місць для паркування ніж ним
передбачено.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду міста
Києва від 10.02.2014 у справі №
910/12989/13 скасувати та прийняти нове, яким
у задоволенні позову відмовити
повністю.

Апеляційна скарга мотивована, зокрема,
тим, що відповідачем за спірний період
зобов'язання з використання фіксованої
кількості місць для паркування
виконані належним чином, що
підтверджується підписаними без
заперечень обопільно сторонами Актами
здачі-приймання робіт.

Представник апелянта - відповідача у
справі в судовому засіданні 12.05.2014
надав пояснення якими підтримав доводи
та вимоги за апеляційною скаргою.

Представник прокуратури надав
пояснення, якими просив залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
рішення місцевого господарського суду
- без змін.

Позивачі не скористались правом на
участь своїх представників в судовому
засіданні, хоча про дату, час та місце
судового засідання були повідомлені
належним чином, про що свідчать
повідомлення про вручення поштового
відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо
неможливості бути присутніми у даному
судовому засіданні від позивачів до
суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка
представників сторін не визнавалася
обов'язковою.

За наведених обставин, апеляційна
скарга розглянута судом у даному
судовому засіданні по суті з
винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду -
скасуванню з прийняттям нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог в повному обсязі, з наступних
підстав.

Між комунальним підприємством
"Київтранспарксервіс" (Сторона - 1) та
товариством з обмеженою
відповідальністю "Транс-парк-сервіс"
(Сторона - 2) 21.12.2012 укладено договір №
ДНП-2012-12/57 про надання права на
експлуатацію фіксованих місць
паркування.

Згідно предмету даного договору
Сторона - 1 надає за плату Стороні - 2
право на організацію та експлуатацію 136
(ста тридцяти шести) місць для платного
паркування транспортних засобів, а
також 15 (п'ятнадцять) спеціальних місць
для безкоштовного паркування
транспортних засобів, які перевозять
інвалідів, що розташовані на
паркувальному майданчику за адресою: м.
Київ, Деснянський р-н, вул. Бальзака, 73 в
межах III територіальної зони
паркування м. Києва, також здійснення
розрахунків з юридичними та фізичними
особами за паркування їхньої
автотранспорту (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору вартість
послуг складає 6,50 (шість) грн. 50 коп.
за одне місце для платного паркування
транспортних засобів за добу.

Пунктом 3.4 договору передбачено, що
Сторона - 1 зобов'язана не пізніше 10-го
числа місяця, наступного за звітним,
підготувати в двох примірниках Акт
здачі наданих послуг. Сторона - 2
зобов'язана не пізніше 10-го числа
місяця, наступного за звітним, отримати
Акт здачі наданих послуг, протягом
двох робочих днів з дня отримання Акту
підписати його та повернути Стороні - 1
один примірник Акту.

Факт невиконання або неналежного
виконання умов договору
підтверджується відповідним Актом,
складеним Стороною - 1 та за можливості
має бути зафіксований технічними
засобами з зазначенням дати та часу
такого порушення (п. 4.3 договору).

Отже, допустимим доказом неналежного
виконання умов договору є документи
визначені наведеною умовою договору.

До даного договору сторонами були
внесені зміни шляхом укладення
додаткової угоди від 30.12.2013 №1.

Відповідно до умов договору відповідач
отримав фіксовані місця для паркування
автотранспортних засобів за адресою: м.
Київ, Деснянський р-н, вул. Бальзака, 73.

Належне виконання умов договору
сторонами за період з 01.01.2013 по 30.06.2013
підтверджується Актами
здачі-приймання робіт підписаних без
заперечень обопільно сторонами (т. 1,
а.с. 78 - 83).

Прокуратурою міста Києва проведено
перевірку додержання вимог
законодавства щодо повноти
надходження платежів за експлуатацію
паркувальних майданчиків у місті
Києві.

В рапорті оперативного уповноваженого
відділу державної служби боротьби з
економічною злочинністю Дарницького
районного управління Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України у місті Києві від 20.03.2013,
під час обстеження об'єкту, вказано, що
на паркувальному майданчику (м. Київ,
Деснянський р-н, вул. Бальзака, 73)
розміщено 334 місць для паркування
транспортних засобів, тобто на 183 місць
більше, ніж передбачено Договором.

На виконання листа Прокуратури міста
Києва від 14.03.2013 № 07/1/1-169 вих-13,
Державною фінансовою інспекцією в
місті Києві здійснено перевірку
повноти надходження платежів за
паркування та дотримання бюджетного
законодавства при використанні коштів
на виконання робіт та закупку товарів
комунальним підприємством
"Київтранспарксервіс".

За результатами вказаної перевірки
Державною фінансовою інспекцією в
місті Києві складено довідку від 17.04.2013,
в якій вказано про порушення виконання
відповідачем умов Договору в частині
використання більшої кількості місць
для паркування ніж передбачено
договором. Крім цього, у зазначеній
довідці Інспекцією здійснено
розрахунок суми грошових коштів
неотриманих від відповідача за
додатково експлуатовані ним місця для
паркування за період часу з 01.01.2013 по
03.04.2013 в розмірі 110 623 грн. 50 коп.

Враховуючи наведене, Заступник
прокурора міста Києва звернувся до
господарського суду міста Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради, Департаменту
транспортної інфраструктури
виконавчого органу Київської міської
ради (КМДА) та комунального
підприємства "Київтранспарксервіс" до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Транс-парк-сервіс"
про розірвання договору № ДНП-2012-12/57
про надання права на експлуатацію
фіксованих місць паркування від 21.12.2012,
зобов'язання звільнення земельної
ділянки та стягнення збитків в сумі 110
623 грн. 50 коп.

Суд першої інстанції задовольняючи
позовні вимоги дійшов висновку про
порушення відповідачем умов договору в
частині використання більшої
кількості місць для паркування ніж ним
передбачено.

Колегія суддів з наведеним висновком
місцевого господарського суду не
погоджується з наступних підстав.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставами
виникнення прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України,
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Так, договір № ДНП-2012-12/57 від 21.12.2012 за
своєю правовою природою є договором
про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу
України, за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір є обов'язковим
до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог даного Кодексу і
інших актів законодавства.

Аналогічна за змістом норма міститься
у п.1 ст. 193 Господарського кодексу
України.

Положеннями статті 188 Господарського
кодексу України регламентовано
наступний порядок зміни та розривання
господарських договорів.

1. Зміна та розірвання господарських
договорів в односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором.

2. Сторона договору, яка вважає за
необхідне змінити або розірвати
договір, повинна надіслати пропозиції
про це другій стороні за договором.

3. Сторона договору, яка одержала
пропозицію про зміну чи розірвання
договору, у двадцятиденний строк після
одержання пропозиції повідомляє другу
сторону про результати її розгляду.

4. У разі якщо сторони не досягли згоди
щодо зміни (розірвання) договору або у
разі неодержання відповіді у
встановлений строк з урахуванням часу
поштового обігу, заінтересована
сторона має право передати спір на
вирішення суду.

Одним із загальних принципів
цивільного законодавства є принцип
свободи договору, який втілюється в
положеннях статей 3 та 627 ЦК України.
Свобода договору включає й вільне
визначення сторонами його умов, де
фіксуються взаємні права та обов'язки
учасників.

Цивільне законодавство базується на
принципі обов'язкового виконання
сторонами зобов'язань за договором. За
загальним правилом, закріпленим у
частині першій статті 651 ЦК України,
зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

За приписами ч. 2 ст. 651 Цивільного
кодексу України договір може бути
змінено або розірвано за рішенням суду
на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.

При цьому, істотним є таке порушення
стороною договору, коли внаслідок
завданої цим шкоди друга сторона
значною мірою позбавляється того, на що
вона розраховувала при укладенні
договору.

Підставами позовної вимоги про
розірвання договору прокурор визначав
обставини з порушення відповідачем у
справі умов договору в частині
використання більшої кількості місць
для паркування ніж ним передбачено.
Наведені обставини прокурор вважає
істотним порушенням договору, яке має
наслідком його розірвання.

При цьому, в обґрунтування
вищезазначеного порушення прокурор
посилається на рапорт оперативного
уповноваженого відділу державної
служби боротьби з економічною
злочинністю Дарницького районного
управління Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
у місті Києві від 20.03.2013 та довідку
Державної фінансової інспекції в місті
Києві від 17.04.2013.

Проте, зазначені документи не можуть
бути належними доказами використання
відповідачем більшої кількості місць
для паркування ніж передбачено
договором, у зв'язку зі значними
недоліками допущеними при їх
складанні (відсутність у рапорті дати
здійснення перевірки, розміру
автостоянки та посилання на договір,
який не є предметом розгляду у даній
справі).

Крім того, умовами договору, а саме п. 4.3,
визначено, що факт невиконання або
неналежного виконання умов договору
підтверджується відповідним Актом,
складеним Стороною - 1 та за можливості
має бути зафіксований технічними
засобами з зазначенням дати та часу
такого порушення.

Отже, саме такі документи мають бути
допустимими доказами для доведення
спірної обставини.

При цьому, складеними сторонами Актами
здачі-приймання робіт підтверджено
зворотнє - належне виконання умов
договору, про що ґрунтовніше буде
наведено нижче у даній постанові.

Довідка ж Державної фінансової
інспекції в місті Києві від 17.04.2013
взагалі складена без будь-яких
додатково встановлених обставин та
лише на підставі рапорту.

Слід також зазначити, що висновок
експертів Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз від 11.10.2013 №
8622/8623/13-45/8624/8625/13-42/8797/8798/13-41 згідно якого,
відповідачем ніби то експлуатується 244
місць для паркування транспортних
засобів, тобто на 93 місця більше, ніж
обумовлено сторонами у Договорі, також
не може бути належним та беззаперечним
доказом порушення відповідачем умов
договору, з огляду на наступне.

Так, зазначене експертне дослідження
проводилось не у спірний період, а
значно пізніше, що в свою чергу ставить
під сумнів достовірність викладеної у
висновку інформації по встановленню
порушення відповідачем умов договору в
частині використання більшої
кількості місць для паркування.

Наведені в ньому обставини не
встановлені належними доказами.

Отже, в контексті наведеного
експертний висновок також не може
вважатися належним доказом порушення
відповідачем умов договору.

Разом з тим, в матеріалах даної справи
(т. 1, а.с. 78 - 83) наявні Акти
здачі-приймання робіт підписаних
обопільно сторонами без будь-яких
заперечень, що в свою чергу
підтверджують належне виконання умов
договору, як комунальним
підприємством "Київтранспарксервіс",
так і товариством з обмеженою
відповідальністю "Транс-парк-сервіс"
за спірний період.

Будь-яких Актів, складання яких
передбачено п. 4.3 договору, які б
підтверджували невиконання або
неналежне виконання сторонами умов
договору, ані прокурором, ані
позивачами до суду надано не було.

За наведених обставин, враховуючи
наявність Актів здачі-приймання робіт
підписаних обопільно сторонами без
будь-яких заперечень, доводи прокурора
про порушення відповідачем умов
договору в частині використання
більшої кількості місць для паркування
ніж ним передбачено відхиляються
колегією суддів за необґрунтованістю.

Отже, заявником та позивачами не
доведено істотного порушення
відповідачем умов договору, що могло б
бути наслідком його розірвання.

За результатами аналізу фактичних
обставин справи суд дійшов висновку
про відсутність на даний час обставин,
які б могли бути дійсними підставами
для розірвання договору на підставі
положень ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу
України.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов помилкових висновків в частині
задоволення позовної вимоги про
розірвання договору.

Зазначені помилкові висновки суду
першої інстанції про істотне порушення
відповідачем умов договору призвели до
необґрунтованого задоволення позовної
вимоги про звільнення відповідачем
земельної ділянки.

Враховуючи встановлення апеляційним
судом відсутності з боку відповідача
порушень умов договору в частині
використання більшої кількості місць
для паркування, позовна вимога про
звільнення земельної ділянки, яка є
похідною від вимоги про розірвання
договору, не підлягає задоволенню.

Також, суд першої інстанції дійшов
невірних висновків і в частині
задоволення позовної вимоги про
стягнення з відповідача збитків в сумі
68 028, 77 грн.

Відповідно до статті 16 Цивільного
кодексу України одним із способів
захисту цивільних прав та інтересів є
відшкодування збитків.

За змістом статті 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема,
відшкодування збитків.

Згідно ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу
України збитками є: втрати, яких особа
зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Підставою для відшкодування збитків
відповідно до п. 1 ст. 611 Цивільного
кодексу України є порушення
зобов'язання.

Статтею 224 Господарського кодексу
України передбачено, що учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушені. Під
збитками розуміються витрати, зроблені
управленою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управне на
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарських
відносин.

Відшкодування збитків може бути
покладено на відповідача лише при
наявності передбачених законом умов,
сукупність яких створює склад
правопорушення, яке є підставою для
цивільної відповідальності відповідно
до ст. 623 Цивільного кодексу України.

Умовами покладення відповідальності
на винну сторону є наявність збитків,
протиправність дій цієї особи,
причинного зв'язку між діями особи та
збитками, які складають об'єктивну
сторону правопорушення, та вини особи,
внаслідок дій якої спричинено збитки.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення
будь-яких майнових благ сторони за
договором, що обмежує його інтереси, як
учасника певних господарських
відносин і проявляється у витратах,
зроблених кредитором, втраті або
пошкодженні майна, а також не одержаних
кредитором доходів, які б він одержав,
якби зобов'язання було виконано
боржником.

Обов'язковою умовою покладення
відповідальності має бути
безпосередній причинний зв'язок між
неправомірними діями і збитками.
Збитки є наслідком, а невиконання
зобов'язань - причиною.

Чинним законодавством України
обов'язок доведення факту наявності
порушення відповідачем зобов'язання,
наявність та розмір понесених збитків,
а також причинно-наслідковий зв'язок
між правопорушенням і збитками
покладено на позивача.

Якщо позивач пред'являє вимогу про
відшкодування реальної шкоди та/або
упущеної вигоди, він має надати докази
наявності та розміру таких збитків
(платіжні або інші документи, що
підтверджують витрати, документи, що
підтверджують наявність пошкоджень,
знищення майна, неодержаного прибутку
тощо).

Так, прокурором заявлено до стягнення
збитки у вигляді упущеної вигоді в сумі
110 623, 50 грн.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу
України доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене є упущеною вигодою.

Особа, яка має на меті відшкодувати
збитки у вигляді упущеної (втраченої)
вигоди, повинна довести, що ці доходи
(вигода) не є абстрактними, а дійсно
були б нею одержані, якщо б її право не
було порушено іншою особою, тобто у
разі належного виконання зобов'язання
іншою особою і тільки неправомірні дії
відповідача стали єдиною і достатньою
причиною, яка позбавила її можливості
отримати прибуток.

Крім того, при визначенні реальності
неодержаних доходів мають
враховуватися заходи, вжиті особою для
їх одержання.

Таким чином, у вигляді втраченої вигоди
відшкодовуються тільки ті збитки, які б
могли бути реально отримані.

Аналогічної позиції дотримується
Вищий господарський суд України в
постанові від 23.04.2013 по справі №
15/5007/38/13.

Заявником та позивачами належних
доказів наявності збитків у вигляді
упущеної вигоди до суду не надано.

Як вже зазначалось, судом не
приймається як належний доказ з
підстав наведених вище висновок
експертів Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз від 11.10.2013 №
8622/8623/13-45/8624/8625/13-42/8797/8798/13-41, яким,
зокрема, визначено розмір
недоотриманого доходу в сумі 68 028, 77 грн.

Зазначені висновки щодо визначення
суми упущеної вигоди зроблені
експертом на підставі припущень.

Так, у експертному висновку зазначено:
"За умови, що на протязі дії договору з
01.01.2013 по 03.04.2013 загальна кількість
місць для паркування транспортних
засобів становила 244 місця…,
розрахунково підтверджується, що не
проводилась оплата за 108 машино-місць".

Тобто, експертом визначено кількість
використаних, але не оплачених
відповідачем мишино-місць за умови, що
на протязі дії договору з 01.01.2013 по
03.04.2013 загальна кількість місць для
паркування транспортних засобів
становила 244 місця.

Проте, факт використання відповідачем
більшої кількості місць для паркування
експертом не встановлено і не могло
бути встановлено, оскільки спірний
період передував проведенню
експертизи.

Таким чином, судом не приймається, як
належний доказ зазначений експертний
висновок.

Отже, ані прокурором, ані позивачами
належних доказів як наявності збитків
у вигляді упущеної вигоди, так і
обґрунтованого розрахунку їх розміру
до суду не надано.

Виходячи з наведеного, суду не доведено
належним чином всіх складових
обставин, що можуть бути підставами
стягнення з відповідача заявлених
збитків, що відповідно унеможливлює
задоволення позову.

За наведених обставин, суд першої
інстанції дійшов необгрунтованого
висновку в частині задоволення
позовних про стягнення збитків в сумі
68 028, 77 грн.

Невірні висновки суду першої інстанції
щодо порушення відповідачем умов
договору в частині використання
більшої кількості місць для паркування
ніж передбачено договором призвели до
необґрунтованого задоволення позовних
вимог та відповідно розірвання
договору, зобов'язання відповідача
звільнити земельну ділянку та
стягнення збитків у сумі 68 028, 77 грн.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин. Обґрунтованим
визнається рішення, в якому повно
відображені обставини, які мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини
2 статті 99 Господарського
процесуального кодексу України
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у рішенні
місцевого господарського суду, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
господарським судом не було всебічно,
повно та об'єктивно розглянуто в
судовому процесі всі обставини справи
в їх сукупності, що призвело до
невірних висновків в частині
задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 103
Господарського процесуального кодексу
України за результатами розгляду
апеляційної скарги апеляційна
інстанція має право скасувати рішення
повністю або частково і прийняти нове
рішення.

З урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, колегія суддів дійшла
висновку про те, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а оскаржуване
рішення місцевого господарського суду
- скасуванню, з прийняттям нового
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України, судові
витрати за подання апеляційної скарги
покладаються в рівних частинах на
позивачів.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
"Транс-парк-сервіс" на рішення
господарського суду міста Києва від
10.02.2014 у справі № 910/12989/13 за позовом
Заступника прокурора міста Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради, Департаменту
транспортної інфраструктури
виконавчого органу Київської міської
ради (КМДА) та комунального
підприємства "Київтранспарксервіс" до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Транс-парк-сервіс"
про розірвання договору, зобов'язання
звільнення земельної ділянки та
стягнення збитків в сумі 110 623 грн. 50 коп.
задовольнити повністю.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 10.02.2014 у справі №
910/12989/13 про задоволення позову
скасувати.

3. Прийняти нове рішення по справі
910/12989/13, яким у задоволенні позову
Заступника прокурора міста Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради, Департаменту
транспортної інфраструктури
виконавчого органу Київської міської
ради (КМДА) та комунального
підприємства "Київтранспарксервіс" до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Транс-парк-сервіс"
про розірвання договору, зобов'язання
звільнення земельної ділянки та
стягнення збитків в сумі 110 623 грн. 50 коп.
відмовити повністю.

4. Стягнути з Київської міської ради
(м. Київ, вул. Хрещатик, б. 36, код за
) на користь товариства з
обмеженою відповідальністю
"Транс-парк-сервіс" (Полтавська область,
Пирятинський район, с. Велика Круча,
вул. Молодіжна, б. 53, код за )
судовий збір за подачу апеляційної
скарги у сумі 710 грн. 50 коп.

5. Стягнути з Департаменту транспортної
інфраструктури виконавчого органу
Київської міської ради (КМДА) (м. Київ,
вул. Леонтовича, б. 6, код за )
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Транс-парк-сервіс"
(Полтавська область, Пирятинський
район, с. Велика Круча, вул. Молодіжна, б.
53, код за ) судовий збір за
подачу апеляційної скарги у сумі 710 грн.
50 коп.

6. Стягнути з комунального підприємства
"Київтранспарксервіс" (м. Київ,
вул. Копилівська, б. 67, корп. 10, код за
) на користь товариства з
обмеженою відповідальністю
"Транс-парк-сервіс" (Полтавська область,
Пирятинський район, с. Велика Круча,
вул. Молодіжна, б. 53, код за )
судовий збір за подачу апеляційної
скарги у сумі 710 грн. 50 коп.

7. Доручити господарському суду міста
Києва видати відповідні накази.

8. Матеріали справи № 910/12989/13 повернути
до господарського суду міста Києва.

9. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому Господарським
процесуальним кодексом України
порядку та строки.

Головуючий суддя
Є.Ю. Пономаренко

Судді
М.А. Дідиченко

М.А. Руденко