КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2014 р. Справа№ 910/24000/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Кондес Л.О.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Пічко Р.С. -
представник, дов. б/н від 10.12.2013;

Дідковська Ю.М. - представник, дов. б/н
від 14.04.2014;

від відповідача: Савчук Т.В. -
представник, дов. № 83 від 24.01.2014;

від третьої особи: Середа С.В. -
представник, дов. № 17/01/14 від 17.01.2014;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою
відповідальністю "БАДМ"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 10.02.2014

у справі № 910/24000/13 (суддя Балац С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "БАДМ"

до Всеукраїнської благодійної
організації "Всеукраїнська мережа
людей, які живуть з ВІЛ/СНІД"

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача Державна установа
"Український центр профілактики і
боротьби зі СНІДом Міністерства
охорони здоров'я України"

про стягнення 175 193,99 грн.

На підставі ст.ст. 27, 77, 99 ГПК України
ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 14.04.2014 розгляд
апеляційної скарги у справі № 910/24000/13
відкладено на 07.05.2014; залучено до участі
у справі № 910/24000/13 у якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні позивача
Державну установу "Український центр
профілактики і боротьби зі СНІДом
Міністерства охорони здоров'я України".

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 10.02.2014 у справі № 910/24000/13
позовні вимоги задоволено частково;
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача три відсотки річних у
сумі 850,03 грн., витрати по сплаті
судового збору в сумі 17,00 грн.; в іншій
частині позову відмовлено повністю.

Рішення мотивоване тим, що позивачем
зобов'язання за договором і додатком №
2 виконано у повному обсязі, що
підтверджується підписаними сторонами
договору та скріпленими відбитками їх
печаток актами прийому-передачі товару
від 11.12.2012 № 1 на суму 3 948 957,75 грн. та від
21.03.2013 № 2 на суму 2 150 118,15 грн., а також
товарно-транспортними накладними,
підписаними позивачем і одержувачем
товару та які, водночас, скріплені
відбитками їх печаток; поставлений
одержувачеві товар оплачено частково,
в сумі 5 939 967,16 грн., вартість
неоплаченого товару складає 159 108,74 грн.;
11.06.2013 відповідачем надіслано
позивачеві заяву від 10.06.2013 № 815,
відповідно до якої відповідачем
здійснено зарахування зустрічних
однорідних вимог, строк виконання яких
настав; таким чином, зобов'язання
відповідача перед позивачем, яке
полягає в оплаті поставленого товару
на підставі договору в сумі 159 108,74 грн.,
вважаються припиненими; як встановлено
судом, договір від 19.06.2012 № 19/06-2012.2 не
містить окремої умови щодо сплати
відповідачем позивачеві, у разі
прострочення оплати товару, процентів
за користування чужими грошовими
коштами, а також, вказаним правочином
не передбачено господарські санкції у
вигляді пені, яку відповідач
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним господарського зобов'язання за
договором, яке полягає в оплаті
отриманого товару, відтак, заявлені
позивачем позовні вимоги про стягнення
з відповідача пені в сумі 11 272,75 грн., а
також 3% за користування чужими
грошовими коштами в сумі 2 406,25 грн.,
визнаються судом такими, що
безпідставно заявлені, а тому
задоволенню не підлягають; суд дійшов
висновку, що 3 % річних слід
нараховувати з 08.04.2013 до моменту
надсилання відповідачем позивачеві
заяви від 10.06.2013 № 815 про зарахування
зустрічних однорідних вимог, тобто у
строк до 11.06.2013, включно, що становить
суму 850,03 грн.

В апеляційній скарзі позивач просить
рішення Господарського суду міста
Києва від 10.02.2014 у справі № 910/24000/13
скасувати з підстав неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, недоведеності обставин, що
мають значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими, невідповідності
висновків, викладених у рішенні
місцевого господарського суду,
обставинам справи, порушення норм
матеріального і процесуального права
та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Підстави апеляційної скарги
обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що ним не визнано
заяву відповідача за № 815 від 10.06.2013, про
що повідомлено відповідача листом за №
173 від 14.08.2013 зазначивши, що мотивування
відповідача щодо нарахування пені
необґрунтовані та неправомірні;
неустойка передбачається для
забезпечення виконання зобов'язання і
не може дорівнювати зобов'язанню, яке
виникло з предмету договору.

Скаржник вважає, що ч. 2 ст. 625 ЦК України
встановлено розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
саме у зв'язку з простроченням
виконання грошового зобов'язання, якщо
договором не передбачено інший розмір
процентів, а ст. 536 ЦК України у даному
разі є бланкетною, оскільки відсилає до
правил, визначених ч. 2 ст. 625 ЦК України;
застосування пені до відповідача на
рівні подвійної облікової ставки
Національного банку України
підтверджено позицією Вищого
господарського суду України.

Крім того, скаржник вказує на
недоведеність відповідачем факту
порушення позивачем строку поставки
товару; позивач повністю та
добросовісно виконав покладені на
нього договором № 19/06-2012.2 зобов'язання.

У додаткових поясненнях від 29.04.2014 № 412
скаржник зазначає, що з приводу
предмету заяви відповідача, про
зарахування зустрічних однорідних
вимог, між сторонами існує спір, який не
було вирішено і до моменту звернення
позивача до суду; факт подання заяви
про зарахування (наявність правочину)
не свідчить про проведення зарахування
(виконання правочину); наслідком заяви
про зарахування є відображення іншою
стороною в бухгалтерському обліку
відповідних змін, такі зміни позивачем
не були проведені, оскільки позивач для
вирішення спору звернувся до
господарського суду.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач не заперечує факт наявності
підписаного акту приймання-передачі
товару, те, що в період з дати
підписання акту приймання-передачі
товару до дати надсилання позивачу
заяви, у відповідача існувала
заборгованість перед позивачем у
розмірі 159 108,74 грн.; вказує на те, що
станом на дату надсилання відповідачем
заяви позивач не оспорював факт
наявності прострочення строків
поставки товару та не оскаржив його у
строки, зазначені в заяві; оскарження
права однієї із сторін на одностороннє
зарахування зустрічних однорідних
вимог суперечить Цивільному кодексу
України та є неправомірним; підписання
акту приймання-передачі товару, за
загальним правилом виконання
господарських зобов'язань та згідно із
п. 5.5 договору, лише засвідчує
відсутність претензій до поставленого
товару, а не відсутність претензій до
контрагента взагалі.

Третя особа у відзиві на апеляційну
скаргу заперечує проти доводів
апеляційної скарги, вказує на те, що
оскільки позивачем у позовній заяві не
заявлялись вимоги щодо визнання
недійсним зобов'язання зі сплати пені
відповідачу, то, відповідно до ч. 3 ст. 101
ГПК України, вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції, не можуть прийматись і не
можуть розглядатись в апеляційній
інстанції; позивач помилково
стверджує, що підстави виникнення
зобов'язань, які були зараховані як
зустрічні однорідні вимоги, різні та
необґрунтовано заявляє про
невизначеність строків поставки,
оскільки строк поставки від дати
передоплати до дати поставки
визначається шляхом додавання інших
строків, зазначених у договорі (п. 2.5-2.8)
та додатках.

Розглянувши апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши представників сторін та
третьої особи, враховуючи доводи
відзивів на апеляційну скаргу,
письмових пояснень, колегія суддів
встановила наступне.

Позивач подав до Господарського суду
міста Києва позовну заяву про
стягнення з відповідача 159 108,74 грн.
основного боргу, 11 272,75 грн. пені за
порушення грошового зобов'язання, 2 406,25
грн. 3% річних за порушення грошового
зобов'язання, 2 406,25 грн. процентів за
користування чужими грошовими коштами;
судового збору.

Як вбачається із матеріалів справи,
19.06.2012 між позивачем, відповідачем та
третьою особою укладено договір
поставки № 19/06-2012.2 відповідно до п. 1.1
якого, в порядку та на умовах,
визначених цим договором, позивач, за
договором постачальник, приймає на
себе зобов'язання передати у власність
третьої особи, за договором центру,
товари, визначені у п. 1.2 цього договору,
а також вчинити від імені третьої особи
дії та правочини, необхідні для
доставки та передачі товарів
регіональним закладам охорони здоров'я
- отримувачам товарів.

Згідно із п. 2.1 договору № 19/06-2012.2
підставою для здійснення передачі
позивачем третій особі товару, що
поставляється відповідно до цього
договору, є отримання позивачем суми
передоплати від відповідача, за
договором мережі, відповідно до п. 3.2
цього договору.

Відповідно до п. 3.1 договору № 19/06-2012.2
ціна договору визначається як сума
загальних сум специфікацій, що
підписані уповноваженими
представниками сторін протягом дії
цього договору.

У специфікації товару від 03.07.2012, яка є
додатком № 2 до договору поставки №
19/06-2012.2 від 19.06.2012, сторонами
передбачено умови про 5 найменувань
товару на загальну вартість 6 099 075,90 грн.

Як вбачається із товарно-транспортних
накладних від 29.08.2012, наявних у
матеріалах справи (а.с. 24-51) позивачем
поставлено, а відповідачем прийнято
товар на загальну суму у розмірі 3 948 957,75
грн., а згідно із товарно-транспортною
накладною від 30.11.2012 (а.с. 52-53) № YZ31871765-1
відповідачем прийнято від позивача
товар на суму у розмірі 2 150 118,15 грн.

Пунктом 3.2 договору № 19/06-2012.2 сторони
погодили умову про те, що розрахунки за
товар, якщо інше не встановлено у
специфікації, здійснюється наступним
чином: 50% авансовий платіж
здійснюватиметься протягом 30 робочих
днів після підписання відповідної
специфікації; 50% остаточний платіж
здійснюватиметься протягом 10 робочих
днів з моменту підписання сторонами
акту прийому-передачі товару та
представленні відповідачу копії
видаткової накладною, завіреної
печаткою третьої особи.

Відповідно до акту № 1 від 11.12.2012
приймання-передачі товару згідно із
договором поставки № 19/06-2012.2 від 19.06.2012
загальна вартість прийнятого товару
отримувачем згідно із додатком № 2 від
03.07.2012 складає 3 948 957,75 грн., а відповідно
до акту № 2 приймання передачі товару
згідно із договором поставки № 19/06-2012.2
від 19.06.2012 загальна вартість прийнятого
товару отримувачем згідно із додатком
№ 2 від 03.07.2012 складає 2 150 118,15 грн.

Як зазначає позивач у позовній заяві та
не заперечує відповідач, 03.08.2012 позивач
отримав від відповідача передоплату у
розмірі 3 049 537,95 грн., а 25.12.2012 - на суму 1 974
478,88 грн. та 26.03.2013 - на суму 915 950,33 грн.
відповідачем здійснено розрахунки із
позивачем за отриманий товар згідно із
договором № 19/06-2012.2.

Таким чином, заборгованість
відповідача перед позивачем склала
суму у розмірі 159 108,74 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Також в ч. 1 ст. 193 ГК України
передбачено, що до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК
України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень
(ст. 33 ГПК України).

В матеріалах справи відсутні докази
виконання відповідачем своїх
зобов'язань щодо сплати заборгованості
перед позивачем за поставлений
останнім товар у розмірі 159 108,74 грн.
згідно із договором № 19/06-2012.2.

Таким чином, апеляційний господарський
суд дійшов висновку, що вимога позивача
про стягнення з відповідача 159 108,74 грн.
заборгованості за поставлений
позивачем товар згідно із договором №
19/06-2012.2, є такою, що підтверджена
матеріалами справи та відповідає
чинному законодавству.

Відповідач надіслав позивачу заяву №
815 від 10.06.2013 про зарахування зустрічних
однорідних вимог, в якій повідомив
позивача, що під час виконання договору
№ 19/06-2012.2 мало місце порушення
виконання позивачем своїх зобов'язань
щодо строків поставки товарів; розмір
неустойки (пені), згідно із п. 7.2
договору № 19/06-2012.2 складає 7,4% від суми
накладної або 159 108,74 грн.; строк
виконання зобов'язання позивача щодо
оплати нарахованої пені є таким, що
настав, у зв'язку із пред'явленням даної
заяви; посилаючись на ст. 601 ЦК України,
п. 3 ст. 203 ГК України, відповідач заявляє
про припинення зобов'язання щодо
сплати боргу на суму 159 108,74 грн. шляхом
зарахування боргу позивача перед
відповідачем зі сплати нарахованої
пені у розмірі 159 108,74 грн., як зустрічних
однорідних вимог.

Позивачем у листі № 173 від 14.08.2013,
адресованому відповідачу, зазначено,
що у відповідача відсутні підстави для
нарахування штрафних санкцій, оскільки
у заяві не доведено вжиття усіх
залежних від сторони договору заходів
для належного виконання договірних
зобов'язань та не надано докази, які б
свідчили про порушення прав
відповідача або третьої особи і
протиправність дій позивача; позивач
заперечив проведення заліку вимог (п. 5
ст. 602 ЦК України) та вимагав від
відповідача виконати зобов'язання з
оплати вартості отриманих
товарно-матеріальних цінностей в сумі
159 108,74 грн.

Апеляційний господарський суд не
погоджується із висновком
господарського суду першої інстанції
щодо припинення зобов'язань
відповідача перед позивачем, у зв'язку
із зарахуванням зустрічних однорідних
вимог, враховуючи наступне.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ГК України
господарське зобов'язання
припиняється зарахуванням зустрічної
однорідної вимоги, строк якої настав
або строк якої не зазначений чи
визначений моментом витребування; для
зарахування достатньо заяви однієї
сторони.

Статтею 601 ЦК України передбачено, що
зобов'язання припиняється
зарахуванням зустрічних однорідних
вимог, строк виконання яких настав, а
також вимог, строк виконання яких не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги; зарахування
зустрічних вимог може здійснюватися за
заявою однієї із сторін.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивач заперечує існування
заборгованості - наявність правових
підстав у відповідача нараховувати
штрафні санкції згідно із п. 7.2 договору
№ 19/06-2012.2.

Припинення зобов'язання зарахуванням
означає відсутність предмета спору за
умови, якщо між сторонами не залишилося
спірних (неврегульованих) питань;
наприклад, якщо позивач заперечує
існування своєї заборгованості перед
відповідачем, у господарського суду
немає підстав для висновку про
відсутність предмета спору (п. 22 Листа
Вищого господарського суду України від
12.03.2009 № 01-08/163 "Про деякі питання,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів України у
другому півріччі 2008 року щодо
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України").

Отже, оскільки позивач заперечує
прострочення обов'язку поставити
товар, то підстави для висновку про
припинення зобов'язання відповідача
перед позивачем, яке полягає в оплаті
поставлених товарів на підставі
договору № 19/06-2012.2 в сумі 159 108,74 грн.
згідно із ст. 601 ЦК України, ч. 3 ст. 203 ГК
України - відсутні.

Зазначена правова позиція відповідає
судовій практиці (постанови Вищого
господарського суду України від 27.03.2007
у справі № 21/292-06, від 15.06.2010 у справі №
34/338-09, від 01.02.2011 у справі № 33/224-10).

Також слід зазначити наступне.

Згідно з частиною третьою статті 203 ГК
України господарське зобов'язання
припиняється зарахуванням зустрічної
однорідної вимоги, строк якої настав
або строк якої не зазначений чи
визначений моментом витребування; для
зарахування достатньо заяви однієї
сторони; аналогічні правила містить і
стаття 601 ЦК України; отже, заява однієї
сторони про зарахування зустрічної
однорідної вимоги є одностороннім
правочином, який має наслідком
припинення зобов'язань; якщо друга
сторона вважає, що заява першої сторони
є нікчемним правочином, а відтак не
припиняє зобов'язання (наприклад, за
відсутністю зобов'язання другої
сторони або в разі недопустимості
зарахування зустрічних вимог згідно з
частинами четвертою, п'ятою статті 203 ГК
України, статтею 602 ЦК України), то друга
сторона вправі звернутися до суду з
позовом про примусове виконання
зобов'язання першою стороною в натурі
або про застосування інших способів
захисту, встановлених законом (п. 31
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 07.04.2008
№ 01-8/211 "Про деякі питання практики
застосування норм Цивільного та
Господарського кодексів України").

У ч. 2 ст. 193 ГК України зазначено, що
кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу; порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 216 ГК України учасники
господарських відносин несуть
господарську-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Статтею 230 ГК України встановлено, що
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Пунктом 7.1 договору № 19/06-2012.2 сторонами
погоджено умову про те, що у випадку
порушення своїх зобов'язань за цим
договором сторони несуть
відповідальність, визначену цим
договором та чинним законодавством
України; порушенням зобов'язання є його
невиконання та/або неналежне
виконання.

Згідно із ст.ст. 1, 3 Закону України від
22.11.1996 № 543/96-ВР "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" із змінами, платники
грошових коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін;
розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

У матеріалах справи відсутні докази
погодження розміру штрафних санкцій за
порушення грошових зобов'язань, разом
із тим, розмір штрафних санкцій
врегульовано статтею 231 ГК України,
згідно із частиною 6 якої штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Передбачений частиною шостою статті 231
ГК України розмір відповідальності за
порушення грошових зобов'язань
застосовується, якщо інше не узгоджено
сторонами в договорі або не
передбачено законом (п. 2.1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань").

Таким чином, колегія суддів не
погоджується із висновком суду першої
інстанції про те, що вимога про
стягнення пені позивачем безпідставно
заявлена, оскільки договором № 19/06-2012.2
не передбачено господарські санкції у
вигляді пені, яку відповідач
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним господарського зобов'язання за
договором із оплати отриманого товару,
як із таким, що не відповідає нормам
Закону.

За викладених обставин, є підстави для
застосування норми ч. 6 ст. 231 ГК України
та нарахування пені за прострочення
платежу у відсотках, розмір яких
визначається із застосуванням
облікової ставки Національного банку
України, за період, зазначений
позивачем у позовній заяві.

Зазначена правова позиція відповідає
судовій практиці (постанова Верховного
Суду України від 27.04.2012 у справі №
06/5026/1052/2011).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Отже, враховуючи умови п. 3.2 договору №
19/06-2012.2, у позивача виникло право
нарахувати відповідачу пеню, згідно із
п. 7.1 договору № 19/06-2012.2, за прострочення
оплати поставленого позивачем товару,
саме з 05.04.2013 та, враховуючи ч. 6 ст. 232 ГК
України, до 05.10.2013.

Здійснивши розрахунок суми пені, з
урахуванням ч. 6 ст. 231 ГК України, ч. 6 ст.
232 ГК України, дати початку строку
нарахування пені, зазначеної позивачем
у позовній заяві, а саме - з 06.04.2013,
апеляційний господарський суд
зазначає, що правильною та
обґрунтованою є пеня у розмірі 5 579,71
грн., яка і підлягає стягненню з
відповідача.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Апеляційний господарський суд також не
погоджується із висновком суду першої
інстанції про те, що оскільки 06.04.2013
припадає на вихідний день - суботу,
відтак, 3 % річних слід нараховувати,
починаючи з першого робочого дня тижня,
тобто з понеділка - 08.04.2013, у зв'язку із
тим, що першим днем прострочення
відповідачем зобов'язання з оплати
товару, поставленого позивачем згідно
із договором № 19/06-2012.2, враховуючи
умови п. 3.2 зазначеного договору, є
05.04.2013, яке є робочим днем.

Враховуючи те, що матеріалами справи
підтверджується прострочення
відповідачем виконання грошового
зобов'язання, апеляційний
господарський суд, перевіривши
розрахунок позивача, дійшов висновку,
що сума 3% річних в розмірі 2 406,25 грн. є
правильною та такою, що підлягає
стягненню з відповідача.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами;
розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Як вбачається зі змісту договору №
19/06-2012.2, у ньому не міститься умови про
розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами.

Апеляційна інстанція не погоджується
із твердженням апеляційної скарги про
те, що є підстави для відповідальності,
встановленої статтею 536 ЦК України,
застосовувати розмір процентів,
передбачених у ст. 625 ЦК України,
оскільки проценти, зазначені у ст.ст. 536
та 625 ЦК України мають різну правову
природу.

Проценти річних, про які йдеться у
частині другій статті 625 ЦК України,
необхідно відрізняти від процентів за
користування чужими коштами,
передбачених статтею 536 названого
Кодексу; підставами для застосування
до правовідносин сторін статті 536 ЦК
України є, по-перше, факт користування
чужими коштами, по-друге - встановлення
розміру відповідних процентів
договором або чинним законодавством
(наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК
України)(п.п. 6.1, 6.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань").

Отже, апеляційний господарський суд
погоджується із висновком
господарського суду першої інстанції
про те, що заявлена позивачем позовна
вимога про стягнення з відповідача на
підставі ст. 536 ЦК України 3% за
користування чужими грошовими коштами
в сумі 2 406,25 грн. є безпідставно
заявленою та не підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про наявність підстав
для часткового скасування рішення суду
першої інстанції, у зв'язку із чим
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "БАДМ"
задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 10.02.2014 у справі № 910/24000/13
скасувати частково.

3. Позов задовольнити частково.

Стягнути з Всеукраїнської благодійної
організації "Всеукраїнська мережа
людей, які живуть з ВІЛ/СНІД" (01103, м.
Київ, Печерський район, вул. Академіка
Філатова, будинок 3/1; ідентифікаційний
код 21721459) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "БАДМ" (49005,
Дніпропетровська обл., м.
Дніпропетровськ, Жовтневий район, вул.
Панікахи, будинок 2; ідентифікаційний
код 31816235) 159 108,74 грн. основного боргу, 5
579,71 грн. пені, 2 406,25 грн. 3% річних, 3 341,89
грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

4. Стягнути з Всеукраїнської
благодійної організації
"Всеукраїнська мережа людей, які живуть
з ВІЛ/СНІД" (01103, м. Київ, Печерський
район, вул. Академіка Філатова, будинок
3/1; ідентифікаційний код 21721459) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "БАДМ" (49005,
Дніпропетровська обл., м.
Дніпропетровськ, Жовтневий район, вул.
Панікахи, будинок 2; ідентифікаційний
код 31816235) 1 662,45 грн. судового збору за
розгляд апеляційної скарги.

5. Повернути Товариству з обмеженою
відповідальністю "БАДМ" (49005,
Дніпропетровська обл., м.
Дніпропетровськ, Жовтневий район, вул.
Панікахи, будинок 2; ідентифікаційний
код 31816235) з Державного бюджету України
8,50 грн. судового збору, надмірно
сплаченого згідно із платіжним
дорученням № 1 від 28.02.2014, оригінал
якого залишається у матеріалах справи
№ 910/24000/13.

6. Видачу наказів доручити
Господарському суду міста Києва.

7. Справу № 910/24000/13 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
Л.М. Ропій

Судді
Л.О. Кондес

В.І. Рябуха