ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2014 р.
Справа № 917/2201/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя
Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників сторін:

прокурор: Вензель Ю.М. - посвідчення №
013763 від 06.12.2012 р.

1-го позивача: Трунової Т.В. за
довіреністю № 250/4/59-14 від 17.01.2014 р.

2-го позивача: Трунової Т.В. за
довіреністю № 245/5/16-14 від 30.01.2014 р.

3-го позивача: Кущевої О.В. за
довіреністю № 6503/16/14-13 від 31.10.2013 р.

1-го відповідача: Марянова І.В. за
довіреністю №601/134 від 28.02.2014 р.

Старушко В.І. за
довіреністю №3-01/178 від 19.03.2014 р.

2-го відповідача: ОСОБА_6 за довіреністю
б/н від 01.03.2014 р.

третьої особи: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу заступника
прокурора Полтавської області (вх. №
316П/3-11) на рішення господарського суду
Полтавської області від 09.01.2014 р. у
справі № 917/2201/13

за позовом Заступника прокурора
Полтавської області, м. Полтава в
інтересах держави в особі:

1. Управління Укртрансінспекції в
Полтавській області, м. Полтава

2. Державної інспекції України з
безпеки на наземному транспорті, м.
Київ

3. Міністерства інфраструктури України,
м. Київ

до 1. ТДВ "Полтаваавтотранс", м. Полтава

2. ФОП ОСОБА_5, АДРЕСА_1

третя особа - Департамент праці та
соціального захисту населення, м.
Полтава

про визнання п.п. 3.1.2. та 3.2.1 договору №
188/13 та п. 1 додаткової угоди № 1 від
22.03.2013 р. до договору № 188/13 про надання
послуг автостанцією перевізникові,
укладеного між ФОП ОСОБА_5 та ТОВ
"Полтаваавтотранс" про надання
автостанцією послуг перевізникові
недійсним

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2013 р. заступник прокурора
Полтавської області, м. Полтава в
інтересах держави в особі: Управління
Укртрансінспекції в Полтавській
області, м. Полтава, Державної
інспекції України з безпеки на
наземному транспорті, м. Київ,
Міністерства інфраструктури України,
м. Київ звернувся до господарського
суду Полтавської області з позовом про
визнання п.п.3.1.2 та 3.2.1 договору №188/13 та
п.1 додаткової угоди №1 від 22.03.2013 до
договору №188/13 про надання послуг
автостанцією перевізникові,
укладеного між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_5 (перевізник)
та товариством з додатковою
відповідальністю "Полтаваавтотранс"
(власник) про надання автостанцією
послуг перевізникові недійсними.

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 09.01.2014 р. по
справі № 917/2201/13 (суддя Кльопов І.Г.) в
задоволенні позову відмовлено.

Заступник прокурора Полтавської
області з рішенням господарського суду
першої інстанції не погодився,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
зазначене рішення скасувати та
прийняти нове, яким задовольнити
позовні вимоги, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права та
невідповідність висновків, викладених
в рішенні місцевого господарського
суду, обставинам справи.

Так, в апеляційній скарзі заявник
зазначає, що п.п.3.1.2 та 3.2.1 договору №188/13
та п.1 додаткової угоди №1 від 22.03.2013 до
договору №188/13 про надання послуг
автостанцією перевізникові є такими,
що не відповідають вимогам діючого
законодавства, а саме вимогам ЗУ «Про
автомобільний транспорт» та ЗУ «Про
статус ветеранів війни та гарантії їх
соціального захисту». В зв'язку з
вищенаведеним, заявник вважає, що дані
пункти повинні бути визнані
недійсними, що неправомірно, на думку
апелянта, не було зроблено судом першої
інстанції. Крім того, заявник зазначає,
що дані пункти договору та додаткової
угоди створюють умови та спричиняють
порушення ст. 37 ЗУ «Про автомобільний
транспорт» в частині забезпечення
реалізації права громадян на пільговий
проїзд.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 31.01.2014 р.
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 03.03.2014 р.

13.02.2014 р. заявником апеляційної скарги
за вх. № 1320 надані письмові пояснення, в
яких він підтримав вимоги, викладені в
апеляційній скарзі.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 03.03.2014 р.
колегією суддів розгляд справи було
відкладено на 19.03.2014 р.

Третя особа у відзиві на апеляційну
скаргу зазначає, що при вирішенні спору
даного спору покладається на розсуд
суду. Крім того, третя особа просила
розглянути справу без участі
представника Департаменту праці та
соціального захисту населення за
наявними у справі матеріалами.

2-й відповідач 19.03.2014 р. за вх. № 2339/1
надав заперечення на апеляційну
скаргу, в яких з доводами наведеними
апелянтом не погоджується, вважає їх
безпідставними, просить залишити
апеляційну скаргу без задоволення,
оскаржуване рішення - без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 19.03.2014 р.
розгляд апеляційної скарги відкладено
на 02.04.2014 р.

28.03.2014 р. за вх. № 2561 1-м відповідачем
надано відзив на апеляційну скаргу, в
якому проти апеляційної скарги
позивача заперечує, просить її
залишити без задоволення, а
оскаржуване рішення суду - без змін,
посилаючись на те, що судом першої
інстанції повно та всебічно досліджені
усі фактичні обставини справи, яким
надана належна правова оцінка.

В судове засідання, призначене на 02.04.2014
р. представник третьої особи не
з'явився, причину неявки не повідомив,
хоча у відповідності до вимог чинного
законодавства про дату, час та місце
проведення судового засідання був
повідомлений належним чином, будь-яких
письмових клопотань (в т.ч. і про
відкладення розгляду справи) не
заявляв.

Враховуючи належне повідомлення
третьої особи про час та місце
засідання суду, відсутність будь-яких
клопотань, колегія суддів вважає за
можливе розглянути апеляційну скаргу
за відсутності представника третьої
особи, за наявними у матеріалах справи
доказами.

Дослідивши докази, що є у справі,
перевіривши застосування норм
матеріального та процесуального права
судом першої інстанції, обговоривши
доводи апеляційної скарги колегія
суддів апеляційного господарського
суду дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив відсутності
правових підстав для визнання п.п.3.1.2 та
3.2.1 договору №188/13 та п.1 додаткової
угоди №1 від 22.03.2013 до договору №188/13 про
надання послуг автостанцією
перевізникові, укладеного між
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5
(перевізник) та товариством з
додатковою відповідальністю
"Полтаваавтотранс" (власник) про
надання автостанцією послуг
перевізникові недійсними.

Колегія суддів частково погоджується з
висновками місцевого господарського
суду, частково вважає їх такими, що не
ґрунтується на приписах законодавства,
окрім того, вбачає самостійні підстави
відмови в задоволенні позовних вимог.

У відповідності до постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
17.05.2011р. №7 "Про деякі питання практики
застосування розділу XII Господарського
процесуального кодексу України" зі
змінами, внесеними постановою пленуму
Вищого господарського суду України від
16.01.2013р. №3 "Про внесення змін і
доповнень до деяких постанов пленуму
Вищого господарського суду України, в
яких зазначено, що з урахуванням
припису ч. 2 ст. 104 ГПК України не
підлягає скасуванню рішення суду
першої інстанції, якщо апеляційною
інстанцією буде з'ясовано, що його
резолютивна частина є правильною, хоча
б відповідні висновки місцевого
господарського суду й не були належним
чином обґрунтовані у мотивувальній
частині рішення.

Встановлені судом апеляційної
інстанції факти та відповідні ім
правовідносини полягають в наступному.

Щодо підстав визнання недійсним п.п.3.1.2
та 3.2.1 договору №188/13 колегія суддів
апеляційного суду погоджується із
висновками місцевого господарського
суду про те, що дані пункти не
суперечать діючому законодавству.

Так, зазначені пункти встановлюють
процедуру передання перевізником
власнику (продавцю білетів) інформації
про наявність пільгових категорій
громадян та порядок компенсації витрат
на їх безкоштовне перевезення.

Дані пункти ніяким чином не суперечать
приписам ст. 203 ЦК України та не містять
підстав визнання правочину недійсним
на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки
не суперечать діючому законодавству.
Незалежно від змісту направлених
перевізником власнику листів та
інформацій перелік категорій
пільгових пасажирів та порядок
компенсації перевізнику витрат по їх
перевезенню встановлюється законами,
які є обов'язковим для виконання.

Правовий аналіз п.п.3.1.2 та 3.2.1 договору
№188/13, проведений колегією суддів,
свідчить про те, що дані норми не
містять заборони або обмеження на
реалізацію пільговими категоріями
громадян свого права на безкоштовний
проїзд.

В судовому засіданні представники
позивачів та прокурор на запитання
суду не мотивували, в чому полягають
підстави визнання недійсними
зазначених норм договору.

За таких умов позовні вимоги у
викладеній частині є безпідставними і
не підлягають задоволенню.

Щодо підстав визнання недійсними п.1
додаткової угоди №1 від 22.03.2013 до
договору №188/13

Обмеження перевезення пільгових
категорій громадян визначеною
договором кількістю осіб може бути
порушенням права в разі встановлення
порушення права конкретних осіб, що не
відповідає положенням ст. 37 Закону
України «Про автомобільний транспорт».

Однак, прокурор звернувся до суду із
позовом не в інтересах фізичних осіб,
права яких порушені, а в інтересах
трьох державних органів.

Дослідивши правовідносини, що склалися
у даному спорі, а також функції та
компетенції державних установ -
позивачів у справі, колегія суддів не
вбачає процесуального інтересу та
порушення прав держави, що є
самостійною підставою для відмови у
позові.

Так, у відповідності до частини першої
статті 29 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК) прокурор бере участь у розгляді
справ за його позовами, а також може
вступати за своєю ініціативою у справу,
порушену за позовом інших осіб, на
будь-якій стадії її розгляду для
представництва інтересів громадянина
або держави.

Згідно з абзацом четвертим частини
першої статті 2 ГПК господарський суд
порушує справи за позовами прокурорів,
які звертаються до господарського суду
в інтересах держави. Частиною другою
згаданої статті передбачено, що у
позовній заяві прокурор зобов'язаний
зазначити, в чому полягає порушення
інтересів держави, та обґрунтувати
необхідність їх захисту, а також вказує
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах, за відсутності ж
такого органу або відсутності у нього
повноважень зазначає про це в позовній
заяві.

Відповідно до пункту 2 резолютивної
частини Рішення Конституційного Суду
України від 08.04.99 N 3-рп/99 зі справи за
конституційним поданням Вищого
арбітражного суду України та
Генеральної прокуратури України щодо
офіційного тлумачення положень статті
2 Арбітражного процесуального кодексу
України (далі - Рішення Конституційного
Суду України) під поняттям "орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах", зазначеним у частині
другій статті 2 Арбітражного
процесуального кодексу України,
потрібно розуміти орган державної
влади чи орган місцевого
самоврядування, якому законом надано
повноваження органу виконавчої влади.

Господарський суд повинен оцінювати
правильність визначення прокурором
органу, на який державою покладено
обов'язок щодо здійснення конкретних
функцій у правовідносинах, пов'язаних
із захистом інтересів держави.

Інтереси держави мають чітко
формулюватися й умотивовуватися
прокурором, оскільки відповідно до п. 4
наведеного вище рішення КСУ інтереси
держави можуть збігатися повністю,
частково або не збігатися зовсім з
інтересами державних органів,
державних підприємств та організацій
чи з інтересами господарських
товариств з часткою державної
власності у статутному фонді. Проте,
держава може вбачати свої інтереси
не тільки в їх діяльності, але й в
діяльності приватних підприємств,
товариств.

Із врахуванням того, що "інтереси
держави" є оціночним поняттям,
прокурор чи його заступник у кожному
конкретному випадку самостійно
визначає з посиланням на
законодавство, на підставі якого
подається позов, в чому саме відбулося
чи може відбутися порушення
матеріальних або інших інтересів
держави, обґрунтовує у позовній заяві
необхідність їх захисту та зазначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах.

Таких даних прокурор у своїй заяві по
даній справі не наводить.

Крім того, в пункті 5 мотивувальної
частини рішення Конституційного суду
України від 08.04.99 р. у справі № 1-1/99
передбачено, що орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних відносинах, фактично
є позивачем у справі, порушеної за
позовною заявою прокурора і на
підставі ч. 1 ст. 2 ГПК України є стороною
в процесі, цей орган здійснює
процесуальні дії відповідно до вимог
ст. 22 ГПК України.

Колегія суддів вважає, що
господарський суд першої інстанції
прийшов до хибного висновку, що
Управління Укртрансінспекції в
Полтавській області, Державна
інспекція України з безпеки на
наземному транспорті та Міністерство
інфраструктури України є особами, які
мають процесуальний інтерес і можуть
наполягати на задоволенні позову.

Так, прокурор зазначив у позові ці три
органи одночасно як такі, що здійснюють
політику держави у спірних
правовідносинах.

Колегія суддів зазначає, що три
державні установи із різними функціями
і компетенцією не можуть одночасно
реалізувати політику держави у сфері
захисту прав пільгових категорій
громадян.

Як свідчать матеріали справи,
звертаючись з позовом прокурор
зазначив, органом, уповноваженим
здійснювати функції у спірних
правовідносинах, є Міністерство
інфраструктури України, основні
завдання якого визначені Положенням
про Міністерство інфраструктури
України, затвердженого Указом
Президента України від 12.05.2011 року
№581/2011.

На місцях політику держави у сфері
автомобільних перевезень реалізують
територіальні органи Укртрансінпекції
України. Відповідно до пункту 3 Порядку
здійснення державного контролю на
автомобільному транспорті,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України № 1567 від 08.11.2006 року,
органами державного контролю на
автомобільному транспорті є
Укртрансінспекція, її територіальні
органи - управління в Автономній
Республіці Крим, обласні, Київське та
Севастопольське міські, районні
управління.

Відповідно до п.3 Положення про
Державну інспекцію України з безпеки
на наземному транспорті, затвердженого
Указом Президента України від 6 квітня
2011 року N 387/2011, основними завданнями
Укртрансінпекції є реалізація
державної політики з питань безпеки на
автомобільному, міському електричному,
залізничному транспорті та ведення
дорожнього господарства; здійснення
відповідно до законодавства
державного нагляду (контролю) з питань
безпеки на автомобільному, міському
електричному, залізничному транспорті
та ведення дорожнього господарства.
Відповідно до покладених на неї
завдань, Укртрансінпекція здійснює
державний нагляд (контроль) за
додержанням вимог законодавства, норм
та стандартів на автомобільному,
міському електричному, залізничному
транспорті (п.4 Положення).

Згідно з Положенням про Управління
Укртрансінспекції у Полтавській
області, затвердженим Наказом
Державної інспекції України з безпеки
на наземному транспорті №28 від 07.03.2013
року, Управління Укртрансінспекції у
Полтавській області є територіальним
органом Державної інспекції України з
безпеки на наземному транспорті,
підпорядкованим та підконтрольним їй
(п.1 Положення). Завданнями Управління
Укртрансінспекції у Полтавській
області є реалізація повноважень
Укртрансінспекції України (п. 3
Положення).

Жодна з перерахованих вище державних
установ не уповноважена здійснювати
державну політику в сфері реалізації
прав пільгових категорій громадян, а
орган, який має такі повноваження -
Департамент праці та соціального
захисту населення, не є позивачем у
справі, оскільки прокурор позову в
інтересах даної установи не подавав. В
ході вирішення спору ця установа була
залучена по ініціативі суду в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору.

Аналогічним чином не подавався позов в
інтересах фізичних осіб - громадян
пільгових категорій.

В судовому засіданні представник
Міністерства інфраструктури зазначив,
що не вбачає порушення прав своєї
установи.

Представник Управління
Укртрансінспекції в Полтавській
області та Державної інспекції України
з безпеки на наземному транспорті
заявив про наявність в них
процесуального інтересу на подання
позову та підтримав позов, але не зміг
пояснити колегії суддів, чому в такому
випадку позов не поданий даними
установами безпосередньо, не
мотивований посиланням на функції
зазначених установ, а поданий
прокурором позов не містить
обґрунтування державного інтересу.

Тому, дослідивши матеріали справи
колегія суддів апеляційної інстанції
дійшла висновку про те, що у позові та
доданих матеріалах відсутнє
обґрунтування державного інтересу, а
крім того, невірно визначені позивачі,
тобто державні установи, які
здійснюють державну політику у сфері
реалізації прав пільгових категорій
громадян.

Відповідно до приписів ст. 15 ЦК України
правом на отримання судового захисту
має особа, права або законні інтереси
якої порушені або заперечуються. За
відсутності таких підстав позов
задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. ст. 105
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Полтавської області на
рішення господарського суду
Полтавської області від 09.01.2014 р. у
справі № 917/2201/13 залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Полтавської області від 09.01.2014 р. у
справі № 917/2201/13 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 02.04.2014
року.

Головуючий суддя
Слободін М.М.

Суддя
Гончар Т. В.

Суддя
Гребенюк Н. В.