м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/970/14 15.04.14
За позовом Комунального підприємства
«Київжитлоспецексплуатація»
До Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
Департамент комунальної власності
міста Києва виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)
Про виселення та зобов'язання вчинити
Суддя Ващенко Т.М.
Представники учасників судового
Від позивача: Богданович Ю.В.
представник за довіреністю № 155/1/11-5593
Від відповідача: не з'явився
Від третьої особи: не з'явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Комунального підприємства
«Київжитлоспецексплуатація» (далі -
позивач) до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (далі-відповідач) про виселення
відповідача з нежилих приміщень
загальною площею 314,90 кв.м на першому
поверсі в будинку АДРЕСА_1 та
зобов'язання відповідача передати
вказані приміщення позивачу.
Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідач користується нежилими
приміщеннями загальною площею 314,90 кв.м
АДРЕСА_1 без правових підстав.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 27.01.14. порушено провадження у
справі № 910/970/14, на підставі ст. 27 ГПК
України залучено до участі в розгляді
даної справи в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача -
Департамент комунальної власності
міста Києва виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) (далі
- третя особа); розгляд справи
призначено на 13.02.14.
13.02.14. представником третьої особи
через відділ діловодства суду було
подано письмові пояснення по справі.
Ухвалами Господарського суду міста
Києва від 13.02.14. та 04.03.14., в зв'язку з
неявкою в судові засідання
представника відповідача та
невиконання ним вимог ухвал суду на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України
розгляд справи відкладався.

В зв'язку з перебуванням судді Ващенко
Т.М. у відпустці, ухвалою суду розгляд
справи № 910/970/14 було призначено на 15.04.14.

10.04.14. представником позивача через
відділ діловодства суду було подано
письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 15.04.14.
представником позивача підтримано
свої позовні вимоги.

Представник третьої особи в судове
засідання 15.04.14. не з'явився, заяв чи
клопотань не подав і не надіслав, про
поважні причини неявки суд не
повідомив, про дату, час та місце
проведення судового засідання був
повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судове
засідання 15.04.14. вкотре не з'явився,
вимоги попередніх ухвал суду не
виконав, письмового відзиву на позов та
контррозрахунку ціни позову не надав,
заяв чи клопотань не подав і не
надіслав, про поважні причини неявки
суд не повідомив, про дату, час та місце
проведення судового засідання
повідомлений належним чином.

Так, згідно з п. 11 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" відповідні
процесуальні документи надсилаються
господарським судом згідно з поштовими
реквізитами учасників судового
процесу, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до Інформаційного листа
Вищого господарського суду України №
01-8/1228 від 02.06.2006 р. "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році" до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками "адресат вибув",
"адресат відсутній" і т.п., з урахуванням
конкретних обставин справи можуть
вважатися належними доказами
виконання господарським судом
обов'язку щодо повідомлення учасників
судового процесу про вчинення цим
судом певних процесуальних дій.

Слід зазначити, що законодавство
України, в тому числі Господарський
процесуальний кодекс України, не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно зі статтею 93
Цивільного кодексу України) та
зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
цю юридичну особу.

При цьому, судом враховано, що
відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

Відомості про місцезнаходження
відповідача є правомірними, що
підтверджується витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб і
фізичних осіб-підприємців на
відповідача, що наданий позивачем.

Зважаючи на те, що неявка представника
відповідача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, враховуючи предмет
спору, а також доказове наповнення
матеріалів справи, суд вважає за
можливе розглянути справу за наявними
в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК
України.

При цьому, оскільки суд відкладав
розгляд справи, надаючи можливість
учасникам судового процесу
реалізувати свої процесуальні права на
представництво інтересів у суді та
подання доказів в обґрунтування своїх
вимог та заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для повторного
відкладення розгляду справи.

За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд у
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
ухвалив рішення у справі № 910/970/14.

В судовому засіданні 15.04.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.08.12. між третьою особою (далі -
Орендодавець), відповідачем (далі -
Орендар) та позивачем (далі -
Підприємство, Балансоутримувач) було
укладено Договір № 574 про передачу
майна територіальної громади міста
Києва в оренду» (далі - Договір),
відповідно до умов якого (п. 1.1)
Орендодавець на підставі ч. 1 ст. 23
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна", відповідно до
Протоколу засідання міської комісії по
розгляду питань щодо використання
нерухомого майна (приміщень, будівель,
споруд) комунальної власності
територіальної громади м. Києва від
09.07.02. № 5 пункту 23, розпоряджень
Київської міської державної
адміністрації від 10.12.10. № 1112 (зі
змінами) та від 29.07.11. № 1339, наказу
позивача від 05.08.11. № 136. акту
приймання-передачі основних засобів
форми ОЗ-1 від 01.02.12. та Договору від
29.10.10. № 2038 оренди нерухомого майна,
укладеного з Комунальним
підприємством
"Фінансово-розрахунковий центр
"Дніпровський" Дніпровської районної у
м. Києві ради" передає, а Орендар
приймає в оренду нерухоме майно
(нежитлове приміщення), що належить до
комунальної власності територіальної
громади міста Києва, яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 літер А, загальною
площею 314,9 кв.м (далі - об'єкт оренди).

Об'єкт оренди було передано в оренду
відповідачу у відповідності до акту
приймання-передачі від 01.08.12.

Відповідно до п. 2.4 Договору об'єкт
оренди належить до комунальної
власності територіальної громади
міста Києва і знаходиться на балансі
позивача.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач вказує на те, що незважаючи на
закінчення строку дії Договору оренди,
відповідач не звільнив нежилі
приміщення та продовжує їх
використовувати, що і зумовило
звернення з даним позовом до суду.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.12. «Про судове рішення» рішення
господарського суду має ґрунтуватись
на повному з'ясуванні такого: чи мали
місце обставини, на які посилаються
особи, що беруть участь у процесі, та
якими доказами вони підтверджуються;
чи не виявлено у процесі розгляду
справи інших фактичних обставин, що
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин; яка
правова кваліфікація відносин сторін,
виходячи з фактів, установлених у
процесі розгляду справи, та яка правова
норма підлягає застосуванню для
вирішення спору.

Суд відзначає, що відповідач своїм
правом на подачу письмового відзиву не
скористався, жодних доказів на
обґрунтування своє правової позиції у
справі не надав.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам
на підставі чинного законодавства і не
зв'язаний позицією сторін.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу
України договір є однією із підстав
виникнення зобов'язань та обов'язковим
для виконання сторонами.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України
та ст. 193 Господарського кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином, відповідно до умов
договору та вимог Цивільного кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського
кодексу України відносини
підприємства з іншими підприємствами,
організаціями і громадянами в усіх
сферах господарської діяльності
здійснюються на основі договорів.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна", орендою є засноване на договорі
строкове платне користування майном,
необхідним орендареві для здійснення
підприємницької та іншої діяльності.

Тобто, згідно із положеннями чинного
законодавства України, правовою
підставою користування певним майном є
відповідний договір оренди.

За своєю правовою природою Договір № 574
від 01.08.12. є договором оренди.

До відносин оренди застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених цих
Кодексом (ч. 6 ст. 283 ГК України).

Згідно до ст. 759 Цивільного кодексу
України, за договором найму
наймодавець передає або зобов'язується
передати наймачеві майно у
користування за плату на певний строк.

Судом встановлено, що розпорядженням
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) від 29.07.11. № 1339 об'єкт
оренди за Договором було закріплено на
праві господарського відання за
позивачем та за актом ОЗ-1 від 01.02.12.
переданий на його баланс.

Отже, після прийняття даного
розпорядження позивач став
Балансоутримувачем за Договором.

Згідно з приписами ч. ч. 1, 2 ст. 136
Господарського кодексу України правом
господарського відання є речове право
суб'єкта підприємництва, який володіє,
користується і розпоряджається майном,
закріпленим за ним власником
(уповноваженим ним органом), з
обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою власника у випадках,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами. Власник майна, закріпленого
на праві господарського відання за
суб'єктом підприємництва, здійснює
контроль за використанням та
збереженням належного йому майна
безпосередньо або через уповноважений
ним орган, не втручаючись в
оперативно-господарську діяльність
підприємства.

Щодо захисту права господарського
відання застосовуються положення
закону, встановлені для захисту права
власності. Суб'єкт підприємництва, який
здійснює господарську діяльність на
основі права господарського відання,
має право на захист своїх майнових прав
також від власника (ч. 3 ст. 136
Господарського кодексу України).

Згідно зі ст. 174 Господарського кодексу
України господарські зобов'язання
можуть виникати: безпосередньо із
закону або іншого нормативно-правового
акта, що регулює господарську
діяльність; з акту управління
господарською діяльністю.

Згідно зі ст. 136 Господарського кодексу
України позивач, який підпорядкований
Київській міській державній
адміністрації, зобов'язаний прийняти
на баланс та здійснювати дії по
утриманню спірного майна.

Таким чином, з огляду на зазначене вище,
станом на день розгляду справи
власником об'єкта оренди є
територіальна громада міста Києва, а
балансоутримувачем який прийняв на
баланс та повинен здійснювати дії по
утриманню спірного об'єкта оренди є
Комунальне підприємство
«Київжитлоспецексплуатація» (позивач).

Дійсно, положеннями п. 4.15 Договору
сторонами погоджено, що Орендар після
припинення дії Договору зобов'язаний
протягом 30 календарних днів передати
об'єкт оренди по акту
приймання-передачі Підприємству. Акт
приймання-передачі підписується
Орендарем, Орендодавцем та
Балансоутримувачем.

Проте, стосовно строку дії Договору
доцільно відзначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного
кодексу України, договір найму
укладається на строк, встановлений
договором.

Згідно з ст. 3 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна",
відносини щодо оренди майна, що
перебуває у комунальній власності
регулюються договором оренди, цим
Законом та іншими нормативно-правовими
актами.

Частина 1 ст. 17 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" визначає, що термін договору
оренди визначається за погодженням
сторін.

Як вбачається з матеріалів справи,
строк дії Договору сторонами погоджено
пунктом 9.1, відповідно до якого Договір
діє з 01.02.12. по 27.10.13. включно.

Відповідно до ст. ст. 764, 785 Цивільного
кодексу України якщо наймач продовжує
користуватись майном після закінчення
строку договору найму, то, за
відсутності заперечень наймодавця
протягом одного місяця, договір
вважається поновленим на строк, який
був раніше встановлений договором. У
разі припинення договору найму наймач
зобов'язаний негайно повернути
наймачеві річ у стані, в якому вона була
одержана, з урахуванням нормального
зносу, або у стані, який було обумовлено
в договорі.

Згідно ст. 17 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна", у
разі відсутності заяви однієї із
сторін про припинення або зміну умов
договору оренди протягом одного місяця
після закінчення терміну дії договору,
він вважається продовженим на той
самий термін і на тих самих умовах, які
були передбачені договором.

При цьому, пунктом 9.7 Договору
сторонами погоджено, що у разі
відсутності заяви однієї зі сторін про
припинення Договору після закінчення
строку його чинності протягом одного
місяця Договір вважається продовженим
на той самий строк і на тих самих
умовах, які були передбачені Договором.

Частиною 2 ст. 17 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" передбачено, що у разі
відсутності заяви однієї із сторін про
припинення або зміну умов договору
оренди протягом одного місяця після
закінчення терміну дії договору він
вважається продовженим на той де самий
строк і на тих самих умовах, які були
передбачені договором.

Вищевказана стаття також
кореспондується зі статтею 764 ЦК
України, в якій зазначено, що у разі,
якщо наймач продовжує користуватися
майном після закінчення строку дії
договору найму, то за відсутності
заперечень наймодавця протягом одного
місяця, договір вважається поновленим
на строк, який був раніше встановлений
договором.

Зі змісту статей 759, 763 і 764 ЦК України,
частини другої статті 291 ГК України,
частини другої статті 17 та частини
другої статті 26 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" вбачається, що після закінчення
строку договору оренди він може бути
продовжений на такий самий строк, на
який цей договір укладався, за умови,
якщо проти цього не заперечує
орендодавець. Відтак якщо на дату
закінчення строку договору оренди і
протягом місяця після закінчення цього
строку мали місце заперечення
орендодавця щодо поновлення договору
на новий строк, то такий договір
припиняється (п. 4.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 12
від 29.05.13. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна».

Разом з тим, у відповідності до
матеріалів даної справи, з
повідомленням № 155/1/05-5152 від 31.10.13. про
закінчення строку дії Договору до
відповідача звернувся не Орендодавець
за Договором, а Балансоутримувач
(позивач), тобто неналежна особа.

Таким чином, з огляду на відсутність з
боку Орендодавця (третьої особи)
належним чином та у строк направленої
відповідачу заяви про закінчення
строку дії Договору, він є продовженим
на той самий строк і на тих самих
умовах, які були передбачені Договором
(до 27.10.14. включно).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Аналогічні
положення містяться у ч. 2 ст. 20
Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України визначено основні способи
захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм
та принцип диспозитивності у
господарському судочинстві, позивач
має право вільно обирати способи
захисту порушеного права чи інтересу.

Наразі, одним із способів захисту прав
суб'єктів господарювання відповідно до
вимог ст. 20 Господарського кодексу
України є примусове виконання
обов'язку в натурі.

Разом з тим, звертаючись до
господарського суду, позивач вказує у
позовній заяві предмет та підстави
позову, тобто, самостійно визначає, яке
його право, на його суб'єктивну думку, є
порушеним, та в який спосіб належить
здійснити судовий захист порушеного
права.

Натомість, вирішуючи спір, судам
належить з'ясувати наявність
порушеного права позивача та
відповідність обраного ним способу
захисту порушеного права способам,
визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством,
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття
судового рішення про відмову в позові.

При цьому, господарський суд зазначає,
що під порушенням права слід розуміти
такий стан суб'єктивного права, при
якому воно зазнавало протиправного
впливу з боку правопорушника,
внаслідок якого суб'єктивне право
уповноваженої особи зазнало зменшення
або ліквідації як такого. Порушення
права пов'язане з позбавленням його
носія можливості здійснити,
реалізувати своє право повністю або
частково.

Проте, обставини, на які посилається
позивач, не свідчать про наявність у
нього порушеного суб'єктивного права з
боку відповідача за первісним позовом.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Господарський суд створює
сторонам та іншим особам, які беруть
участь у справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Згідно з ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
юридичні особи мають право звертатися
до господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

З наведеного вбачається, що до
господарського суду вправі звернутися
кожна особа, яка вважає, що її право чи
охоронюваний законом інтерес порушено
чи оспорюється.

Відповідно до ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд порушує справи за
позовними заявами підприємств та
організацій, які звертаються до
господарського суду за захистом своїх
прав та охоронюваних законом
інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення невизнання або
оспорювання.

При цьому, приписами ч. 2 ст. 21 ГПК
України встановлено, що позивачами є
підприємства та організації, що подали
позов або в інтересах яких подано позов
про захист порушеного чи оспорюваного
права або охоронюваного законом
інтересу.

Отже, необхідною умовою для звернення
до суду із відповідним позовом є
порушення прав та охоронюваних законом
інтересів особи - позивача у справі, в
даному випадку Комунального
підприємства
«Київжитлоспецексплуатація»

Таким чином, права позивача в частині,
що стосується питання виселення
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з
нежилих приміщень загальною площею 314,90
кв.м на першому поверсі в будинку
АДРЕСА_1 не порушувались, що є підставою
для відмови в задоволенні позову в цій
частині.

Позовні вимоги в частині зобов'язання
відповідача повернути позивачу об'єкт
оренди задоволенню не підлягають,
оскільки є передчасними з огляду на те,
що Договір було продовжено на той самий
строк і на тих самих умовах.

З огляду на викладене вище у суду
відсутні підстави для задоволення
позову.

На підставі ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати по сплаті судового збору
покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 22.04.14.

Суддя
Т.М. Ващенко