м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/4653/14 29.04.14

за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю "Новатор
2012"

до приватного
підприємства "Артбудінвест"

про стягнення 74150,00
грн.

Суддя Удалова О.Г.

Представники сторін:

від позивача ОСОБА_1 (за
довіреністю)

від відповідача Цікало М.М. (за
довіреністю)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Новатор 2012"
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовом до приватного
підприємства "Артбудінвест" про
стягнення 86 150,00 грн. боргу.

Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконанням відповідачем грошового
зобов'язання, яке виникло внаслідок
поставки товару, що підтверджується
видатковою накладною № РН-000094 від
29.10.2013 р.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 24.03.2014 р. було порушено
провадження у справі № 910/4653/14 та
призначено її до розгляду на 15.04.2014 р.

У судовому засіданні представник
позивача надав документи, які були
залучені до матеріалів справи, а також
заяву про зменшення розміру позовних
вимог, у якій просив зменшити розмір
позовних вимог у зв'язку з частковим
погашенням боргу відповідачем. Зі
змісту заяви вбачається, що позивач
просить стягнути з відповідача 74 150,00
грн. основного боргу, а також покласти
на відповідача витрати зі сплати
судового збору та витрати на правову
допомогу в розмірі 6000,00 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу, в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог. До початку
розгляду господарським судом справи по
суті позивач має право змінити предмет
або підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

Вказана заява була прийнята судом до
розгляду.

Представник відповідача подав відзив
на позовну заяву, в якому зазначив, що
не заперечує проти факту поставки
товару 29.10.2013 р., однак вважає, що
позовна заява є безпідставною та
задоволенню не підлягає з тих підстав,
що на адресу відповідача не надходили
вимоги по оплаті поставленого товару, а
тому відповідач не порушив строк
оплати.

Представники сторін надали усні
пояснення по суті спору.

У судовому засіданні було оголошено
перерву до 22.04.2014 р. на підставі статті 77
Господарського процесуального кодексу
України.

У наступному судовому засіданні
представник позивача надав письмові
пояснення стосовно строку оплати
товару та оплати витрат на правову
допомогу.

Представник відповідача подав
письмові заперечення на заяву позивача
про зменшення розміру позовних вимог.

Сторони надали усні пояснення по суті
спору.

На підставі статті 77 Господарського
процесуального кодексу у судовому
засіданні було оголошено перерву до
29.04.2014 р.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримав позовні вимоги,
надав усні пояснення по справі, а також
документи, які були залучені до
матеріалів справи.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечував та
надав усні пояснення по суті спору.

У судовому засіданні 29.04.2014 р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши надані документи та
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, суд встановив:

Відповідно до ч. 1 статті 181
Господарського кодексу України
допускається укладення господарських
договорів у спрощений спосіб, тобто
шляхом обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами тощо, а
також шляхом підтвердження прийняття
до виконання замовлень, якщо законом не
встановлено спеціальні вимоги до форми
та порядку укладення даного виду
договорів.

Товариством з обмеженою
відповідальністю "Новатор 2012" було
здійснено поставку приватному
підприємству "Артбудінвест" макухи
соєвої в кількості 20,7 тонн загальною
вартістю 93 150,00 грн., що підтверджується
видатковою накладною № РН-000094 від
29.10.2013 р., яка підписана обома сторонами
без розбіжностей та зауважень.

Таким чином, між сторонами був
укладений договір поставки у
спрощений спосіб, а саме шляхом
підписання видаткової накладної, в
якій сторони узгодили перелік товару,
його кількість та ціну. Факт прийняття
товару відповідачем підтверджується
також довіреністю на отримання товару
№ 836 від 28.10.2013 р.

У порушення взятих на себе зобов'язань
відповідач лише частково оплатив
поставлений товар, а саме: 11.12.2013 р. на
суму 5000,00 грн. та 26.02.2014 р. на суму 2000,00
грн., що підтверджується виписками по
особовому рахунку позивача в установі
банку. Крім того, відповідачем було
частково погашено заборгованість
06.03.2014 р. на суму 2000 грн., 17.03.2014 р. на суму
2500 грн., 18.03.2014 р. на суму 2000 грн., 03.04.2014 р.
на суму 3500 грн., 09.04.2014 р. на суму 2000 грн.,
що підтверджується наявними в
матеріалах справи платіжними
дорученнями.

Таким чином, позивач звертаючись до
суду з даним позовом, з урахуванням
заяви про зменшення розміру позовних
вимог просить стягнути з відповідача
74150,00 грн. основного боргу.

Дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, суд дійшов висновку про
задоволення позовних вимог про
стягнення суми боргу в розмірі 74150,00
грн. з огляду на наступне.

Статтями 11, 509 Цивільного кодексу
України передбачено, що договір є
підставою виникнення цивільних прав і
обов'язків (зобов'язань), які мають
виконуватися належним чином і в
установлений строк відповідно до
вказівок закону, договору.

Згідно з приписами статей 526 Цивільного
кодексу України та 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, що передбачено ст. 525
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного
кодексу України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Твердження відповідача стосовно
ненадходження вимоги про оплату
товару, у зв'язку з чим строк оплати
товару не є порушеним, спростовується
наступним.

Відповідно до п. 1.7 постанови Пленуму
Вищого Господарського суду України № 14
від 17.12.2013 р. «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань», якщо у договорі
або законі не встановлено строку
(терміну), у який повинно бути виконано
грошове зобов'язання, судам необхідно
виходити з приписів частини другої
статті 530 ЦК України. Цією нормою
передбачено, між іншим, і можливість
виникнення обов'язку негайного
виконання; такий обов'язок випливає,
наприклад, з припису частини першої
статті 692 ЦК України, якою визначено, що
покупець за договором купівлі-продажу
повинен оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього;
відтак якщо договором або актами
цивільного законодавства не
встановлено інший строк оплати товару,
відповідна оплата має бути здійснена
боржником негайно після такого
прийняття, незалежно від того, чи
пред'явив йому кредитор пов'язану з цим
вимогу.

Крім того, відповідно до рішення
Конституційного суду України від 09.07.2002
р. № 15-рп/2002 обрання певного засобу
правового захисту, у тому числі і
досудового врегулювання спору, є
правом, а не обов'язком особи, яка
добровільно, виходячи з власних
інтересів, його використовує.

Факт наявності боргу у відповідача
перед позивачем в сумі 74 150,00 грн.
належним чином доведений,
документально підтверджений, тому
вимога про його стягнення є
правомірною.

Крім того, позивач просить суд стягнути
з відповідача понесені ним судові
витрати та 6000,00 грн. понесених витрат на
оплату правової допомоги.

Щодо вимог про стягнення з відповідача
понесених витрат на надання правової
допомоги в сумі 6000,00 грн. слід зазначити
таке.

Згідно зі ст. 44 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до абзацу 4 п. 6.3 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України» № 7
від 21.02.2013 р., за змістом частини третьої
статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК
у їх сукупності можливе покладення на
сторони у справі як судових витрат
тільки тих сум, які були сплачені
стороною за отримання послуг саме
адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1
та частини першої статті 6 Закону
України "Про адвокатуру та адвокатську
діяльність"), а не будь-якої особи, яка
надавала правову допомогу стороні у
справі. Аналогічну правову позицію
викладено у Рішенні Конституційного
Суду України від 11.07.2013 р. № 6-рп/2013 у
справі № 1-4/2013.

На підтвердження понесених витрат,
представником позивача було надано
суду копію договору про надання
правової допомоги № 03-01/14 від 03.03.2014 р.,
копію свідоцтва про право на заняття
адвокатською діяльністю № 569 від 09.09.2011
р., квитанцію прибуткового касового
ордера від 14.04.2014 р., копію акту про
надання правової допомоги та
розрахунок гонорару адвоката ОСОБА_1
від 22.04.2014 р.

При цьому договір про надання правової
допомоги № 03-01/14 від 03.03.2014 р., квитанція
прибуткового касового ордеру віл 14.04.2014
р., акт про надання правової допомоги та
розрахунок гонорару адвоката ОСОБА_1
від 22.04.2014 р. скріплені печаткою з
ідентифікаційним номером НОМЕР_1. За
вказаним номером в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців зареєстровано
фізичну особу-підприємця ОСОБА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України
«Про адвокатуру і адвокатську
діяльність» адвокат, який здійснює
адвокатську діяльність індивідуально,
є самозайнятою особою.

Як визначено пунктом 14.1.226 статті 14
Податкового кодексу України, само
зайнята особа - платник податку, який є
фізичною особою-підприємцем або
провадить незалежну професійну
діяльність за умови, що така особа не є
працівником в межах такої
підприємницької чи незалежної
професійної діяльності.

Незалежною професійною діяльністю є
участь фізичної особи у науковій,
літературній, артистичній, художній,
освітній або викладацькій діяльності,
діяльність лікарів, приватних
нотаріусів, адвокатів, арбітражних
керуючих (розпорядників майна,
керуючих санацією, ліквідаторів),
аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків,
інженерів чи архітекторів, особи,
зайнятої релігійною (місіонерською)
діяльністю, іншою подібною діяльністю
за умови, що така особа не є працівником
або фізичною особою - підприємцем та
використовує найману працю не більш як
чотирьох фізичних осіб.

Виходячи зі змісту ст. 19 «Про
адвокатуру і адвокатську діяльність»
діяльність адвоката віднесена до
незалежної діяльності, а тому вони не
можуть займатись підприємницькою
діяльністю.

Таким чином, підписуючи договір про
надання правової допомоги, ОСОБА_1 діяв
як фізична особа-підприємець, а не
адвокат. Тому ці витрати позивача не є
витратами на оплату послуг адвоката у
розумінні ст.ст. 44, 49 Господарського
процесуального кодексу України та
задоволення не підлягають.

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному, всебічному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про те, що заявлені позивачем
вимоги підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий
збір покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 4, 33, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з приватного підприємства
"Артбудінвест" (03049, м. Київ, вул.
Митрополита Василя Липківського, буд.
45, к. 932, код 35489425) з будь-якого рахунку,
виявленого державним виконавцем під
час виконання рішення, на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю "Новатор 2012" (09030,
Київська обл., Сквирський район, с.
Владиславка, вул. Польова, буд.5, код
38075230) 74 150 (сімдесят чотири тисячі сто
п'ятдесят) грн. 00 коп. основного боргу та
1827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім)
грн. 00 коп. витрат по сплаті судового
збору.

Повне рішення складено 14.05.2014 р.

Суддя
О.Г. Удалова