ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року
Справа №920/39/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя
Ільїн О.В., суддя Россолов В.В.

при секретарі Соколовій Ю.І.

за участю представників:

позивач - ОСОБА_1;

відповідач - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційної скарги позивача (вх.
№670С/1-35) на рішення господарського суду
Сумської області від 17 лютого 2014 року
по справі №920/39/14

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, м. Суми

до Управління майна комунальної
власності Сумської міської ради, м.
Суми

про визнання договору оренди
нерухомого майна недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Харківської області 17 лютого 2014 року по
справі (суддя Левченко П.І.) у
задоволенні позову відмовлено.

Позивач з рішенням господарського суду
не погодився, звернувся до
апеляційного суду зі скаргою, в якій
просив рішення скасувати та прийняти
нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивач посилається на те, що рішення
суду першої інстанції є незаконним та
необґрунтованим, прийнятим з
порушенням норм матеріального права
при недоведеності обставин, що мають
значення для справи, які господарський
суд визнав встановленими.

У запереченнях на апеляційну скаргу
відповідач просив відмовити у
задоволенні скарги, з посиланням на те,
що судом першої інстанції прийняте
законне та обґрунтоване рішення.

Будучи належним чином повідомленим про
місце та час розгляду справи, що
підтверджується повідомленнями про
вручення поштових відправлень,
відповідач не реалізував своє право на
участь у судовому процесі та не
забезпечив явку свого представника в
судове засідання.

У засіданні суду позивач надав
клопотання, в якому просив призначити
по справі будівельно-технічну
експертизу.

Колегія суддів розглянула заявлене
клопотання та дійшла висновку про
відмову у його задоволенні, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 ГПК України для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
експертизу.

Тобто, вказаною нормою визначено мету
проведення експертизи - роз'яснення
питань, що виникають у вирішенні
господарського спору і потребують
спеціальних знань.

Необхідність судової експертизи в
господарському судочинстві викликана
тим, що в процесі здійснення правосуддя
суд стикається з необхідністю
встановлення таких фактів (обставин),
дані про які вимагають спеціальних
досліджень.

Завданням, будівельно-технічної
експертизи є, зокрема, встановлення
факту відповідності (невідповідності)
будівлі вимогам будівельних норм та
правил, визначення технічного стану
приміщень.

Проте, позивачем в клопотанні не було
обґрунтовано необхідність призначення
по справі судової будівельно-технічної
експертизи та не зазначено, які саме
спеціальні знання в галузі права
необхідні для вирішення справи по суті.

До того ж, матеріли справи уже містять
висновок №1/06/11 експертного
будівельно-технічного дослідження від
20.06.2011 року.

Тому, на думку колегії суддів,
матеріали справи містять достатні
докази для прийняття рішення і
призначення експертизи не є доцільним
у даному випадку, у зв'язку з чим,
клопотання про призначення експертизи
задоволенню не підлягає.

Розглянувши наявні матеріали справи,
перевіривши повноту встановлених
судом першої інстанції обставин та
докази на їх підтвердження, юридичну
оцінку, правильність застосування
господарським судом Харківської
області норм матеріального та
процесуального права та доводи
апеляційної скарги в межах вимог,
передбачених ст. 101 ГПК України,
заслухавши пояснення представника
позивача, колегія суддів встановила
наступне.

Як досліджено господарським судом, між
ФОП ОСОБА_2 та Управлінням майна
комунальної власності Сумської
міської ради було укладено договір
оренди нерухомого майна УМКВ - 0141 від
04.02.2008 року (далі - Договір).

Згідно умов Договору, орендодавець
(відповідач) передає, а орендар
(позивач) приймає у строкове платне
користування на умовах, визначених
Договором, нежитлові приміщення площею
369,9 кв.м. у будинку АДРЕСА_1. Майно
передається в оренду з метою
розміщення промислового магазину.

Пунктом 2.1 Договору сторони визначили,
що об'єктом оренди є нежитлові
приміщення загальною площею 369,9 кв.м.,
розміщені в підвалі у будинку АДРЕСА_1,
що знаходяться на обліку у відповідача.
План об'єкта оренди, виготовлений
Комунальним підприємством "Сумське
міське бюро технічної інвентаризації"
і є додатком № 1 до Договору.

Згідно пункту 3.1 Договору орендар
вступає у строкове платне користування
об'єктом оренди з моменту підписання
акту приймання-передачі об'єкта оренди,
що є додатком №2 до Договору, а також
реєстрації Договору оренди
орендодавцем.

Факт передачі об'єкту оренди засвідчує
акт прийняття-передачі нерухомого
майна від 04.02.2008 року (додаток № 2 до
Договору), за яким орендодавець
передав, а орендар прийняв в оренду
нежитлові приміщення площею 369,9 кв.м. у
підвалі будинку АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що після закінчення
строку дії Договору відповідач листом
№09-11/01-09 від 05.01.2011 р. повідомив позивача
про небажання пролонговувати Договір
на новий строк.

Однак, позивач в обґрунтування своїх
вимог зазначив, що з моменту підписання
Договору і на протязі всього строку
його дії, він не використовував
приміщення за призначенням, оскільки
воно не мало капітального ремонту,
приміщення знаходиться у майже
незадовільному стані, не обладнано
інженерними комунікаціями.

Позивач також посилається на лист
№09-2210/01-12 від 28.09.2012 р., яким відповідач
підтвердив факт невикористання
спірного приміщення за Договором.

На думку позивача, відповідачем
порушено норми чинного законодавства
щодо можливості використання
приміщення під промисловий магазин.
Використання приміщень під розміщення
промтоварного магазину суперечить
призначенню цих приміщень та вимогам
ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні
положення.» та ВСН 54-87 «Предприятия
розничной торговли. Нормы
проектирования.», що регламентують
вимоги норм для розміщення підприємств
торгівлі промисловими товарами.

Крім того, позивач зазначає, що він, як
орендар, на момент укладення Договору,
не знав і не міг знати про
невідповідність орендованих приміщень
вимогам ДБН, які ставляться для
підприємств торгівлі.

Позивач, зазначає, що у відповідності
до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна» та ч.
1 ст. 767 Цивільного кодексу України
орендодавець зобов'язаний передати
орендарю об'єкт оренди в комплекті та у
стані, що відповідають істотним умовам
договору оренди та призначенню майна,
і повідомити орендаря про особливі
властивості та недоліки майна, які йому
відомі, і які можуть бути небезпечним
для життя, здоров'я, майна орендаря або
інших осіб чи призвести до пошкодження
самого майна під час користування ним.

Відповідно до пункту 1 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" від 06.11.2009 р. № 9 цивільні
відносини щодо недійсності правочинів
регулюються Цивільним кодексом
України, Земельним кодексом України,
Сімейним кодексом України, Законом
України від 12 травня 1991 року № 1023-XII
"Про захист прав споживачів" (в редакції
Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-IV,
Законом України від 6 жовтня 1998 року №
161-XIV "Про оренду землі" (в редакції
Закону від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV та
іншими актами законодавства. При
розгляді справ про визнання
правочинів недійсними суди залежно
від предмета і підстав позову повинні
застосовувати норми матеріального
права, якими регулюються відповідні
відносини, та на підставі цих норм
вирішувати справи.

Правові наслідки недійсності
правочину можуть бути застосовані
судом тільки у разі визнання правочину
недійсним з підстав встановлених
цивільним законодавством України.

Правові підстави визнання недійсним
правочину регулюються чинним
Цивільним кодексом України, та саме
недодержання загальних вимог,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину можуть бути
підставою для звернення особи з
вимогою про визнання правочину
недійсним та за наявності доведення
позивачем такої обставини такі
правочини можуть бути визнані судом
недійсними.

Відповідно до частини 2 статті 16
Цивільного кодексу України одним із
способів захисту цивільних прав та
інтересів може бути, зокрема, визнання
правочину недійсним.

Відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин 1-3, 5 статті 203
Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Тому, у кожній справі про визнання
угоди недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною, що
не знаходить свого відображення у
рішенні суду першої інстанції.

Згідно з приписами статті 283
Господарського кодексу України за
договором оренди одна сторона,
орендодавець, передає другій стороні,
орендареві, за плату на певний строк у
користування майно.

До відносин оренди застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом. Дана норма кореспондує з
приписами статті 759 Цивільного кодексу
України.

Відповідно до статті 180 Господарського
кодексу України зміст господарського
договору становлять умови договору,
визначені угодою його сторін,
спрямованою на встановлення, зміну або
припинення господарських зобов'язань,
як погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірний Договір підписаний, а значить,
і узгоджений сторонами.

З аналізу викладених норм і матеріалів
справи вбачається, що позивач не довів
суду, що зміст Договору суперечить
нормам Цивільного кодексу України,
іншим актам цивільного законодавства
або моральним засадам суспільства.

Посилання позивача на ч. 4 статті 13
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна" та ч. 1 статті 767
ЦК України колегія суддів вважає
безпідставним і необґрунтованим,
оскільки в даних нормах йдеться не про
вимоги до змісту договору, а про
зобов'язання орендодавця (наймодавця)
передати орендареві (наймачеві) об'єкт
оренди в комплекті та у стані, що
відповідають істотним умовам договору
оренди та призначенню майна, і
повідомити орендаря про особливі
властивості та недоліки майна, які йому
відомі і які можуть бути небезпечними
для життя, здоров'я, майна орендаря або
інших осіб чи призвести до пошкодження
самого майна під час користування ним.
Отже, відповідач своїх зобов'язань за
Договором дотримався.

Однак, вимоги ФОП ОСОБА_2 стосуються
саме визнання недійсним спірного
Договору, а не визнання приміщень
непридатними для ведення
господарської діяльності.

Крім того, частина 3 статті 767
Цивільного кодексу України покладає
на орендаря (наймача) обов'язок
перевірити справність речі у
присутності орендодавця (наймодавця).
Якщо орендар (наймач) у момент
передання речі в його володіння не
переконається у її справності, річ
вважається такою, що передана йому в
належному стані.

Згідно пункту 2.2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними",
за загальним правилом невиконання чи
неналежне виконання правочину не тягне
за собою правових наслідків у вигляді
визнання правочину недійсним. У такому
разі заінтересована сторона має право
вимагати розірвання договору або
застосування інших передбачених
законом наслідків, а не визнання
правочину недійсним.

Згідно статті 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання в порушення умов, визначених
змістом зобов'язання (неналежне
виконання).

Статтею 611 ЦК України визначені правові
наслідки порушення зобов'язання. У разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: 1)
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3)
сплата неустойки; 4) відшкодування
збитків або моральної шкоди.

Апелянт зазначає, що об'єкт оренди, який
передається від орендодавця орендарю
має відповідати істотним умовам
договору оренди та призначенню майна.

Приписами статті 627 Цивільного кодексу
України передбачено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Щодо посилання позивача на висновки
експертного будівельно-технічного
дослідження, колегія суддів зазначає,
що ніщо не заважало позивачу
звернутись до судового експерту із
заявою про встановлення відповідності
приміщень вимогам ДБН та правил одразу
після укладення спірного Договору, а не
після закінчення строку його дії -
01.06.2011 року.

Враховуючи те, що спірний Договір було
узгоджено та підписано сторонами, в
тому числі, і позивача, складено акт
прийняття-передачі нерухомого майна
від 04.02.2008 року (додаток № 2 до Договору),
колегія суддів вважає, що сторонами
було досягнуто усіх істотних умов
Договору, а тому Договір оренди
нерухомого майна УМКВ-0141 від 04.02.2008 р.,
укладений між Управлінням майна
комунальної власності Сумської
міської ради і фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 на нежитлові
приміщення загальною площею 369,9 кв. м.,
розташовані за адресою: АДРЕСА_1 з
моменту його укладення не може бути
визнаним недійсним.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
підтримує висновок господарського
суду, що серед правових наслідків
порушення зобов'язання відсутнє таке,
як визнання договору недійсним, а тому,
вимоги позивача про визнання договору
недійсним, підставою для яких є
неналежне виконання відповідачем
свого зобов'язання щодо передачі
позивачеві нежитлових приміщень для
розміщення промислового магазину, є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

У зв'язку з чим, судова колегія
зазначає, що твердження, викладені в
апеляційній скарзі, спростовуються
матеріалами справи, підстави для
скасування рішення місцевого
господарського суду по справі
відсутні.

Керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити
без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської
області від 17 лютого 2014 року по справі
№920/39/14 залишити без змін.

Повний текст постанови підписаний
30.04.2014 року.

Головуючий суддя
Бондаренко В.П.

Суддя
Ільїн О.В.

Суддя
Россолов В.В.