ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2014 р.
Справа № 926/535/13

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Юрченка Я.О., суддів
Хабіб М.І., Зварич О.В. розглянувши у
відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу першого заступника
Чернівецького прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
Західного регіону України №05/2-461вих.13
від 02.12.2013р.

на рішення господарського суду
Чернівецької області від 19.11.2013 року

у справі №926/535/13

за позовом: заступника
Чернівецького прокурора з нагляду за
додержанням законів у

воєнній сфері Західного регіону
України в інтересах держави в особі
Міністерства оборони України, м.
Київ

до відповідача-1: Концерну
"Військторгсервіс", м. Київ

до відповідача-2: ПАТ "Бульвар", м.
Чернівці

за участю третьої особи-1, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача:
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по

Чернівецькій області, м. Чернівці

за участю третьої особи-2, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача: Фонду
державного майна України, м.Київ

про визнання недійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна

за участю представників:

від прокуратури: Покора К.В.;

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: Сидора І.Ю.;

від третіх осіб: не з'явилися;

Рішенням господарського суду
Чернівецької області від 19.11.2013 року у
справі №926/535/13, прийнятим в колегії
судді Гурин М.О. (головуючий), Байталюк
В.Д., Тинок О.С. у задоволенні позову
відмовлено.

Перший заступник Чернівецького
прокурора з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері Західного
регіону не погоджуючись із прийнятим
рішенням подав апеляційну скаргу, в
якій просить його скасувати та
прийняти нове рішення, яким позов
задоволити повністю, оскільки, вважає
оскаржуване рішення таким, що прийняте
з порушенням норм матеріального права.

Львівський апеляційний
господарський суд в складі колегії
суддів Кордюк Г.Т. (головуючий), Гриців
В.М., Якімець Г.Г. ухвалою суду від 19.12.2013
року визнав подані матеріали
достатніми для прийняття апеляційної
скарги до провадження та призначив до
розгляду в судовому засіданні.

Третя особа-1, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - Регіональне
відділення Фонду державного майна
України подало відзив на апеляційну
скаргу, в якому просить апеляційну
скаргу задоволити та оскаржуване
рішення скасувати - позов задоволити.

Відповідач-1 - Концерн
"Військторгсервіс" у відзиві на
апеляційну скаргу зазначає про те, що
спірне майно було реалізовано всупереч
вимог чинного законодавства.

Відповідач-2 - ПАТ "Бульвар" у відзиві на
апеляційну скаргу зазначає про
необґрунтованість апеляційних вимог
та відсутність правових підстав для їх
задоволення.

З підстав, визначених в ухвалі суду від
23.01.2014 року розгляд даної справи
відладався.

Розпорядженням голови суду від 18.02.2014
року для розгляду даної справи замість
суддів Якімець Г.Г., введено суддю Давид
Л.Л.

Ухвалою суду від 18.02.2014 року відкладено
розгляд справи та зобов'язано
відповідача-2 подати судовій колегії
докази оплати вартості придбаного за
договором купівлі-продажу нерухомого
майна від 09.01.2009 року, а саме 32/100 часток
нежитлових будівель загальною площею
380,40 кв.м., які розташовані за адресою:
м.Чернівці, вул.Садова, 6.

На підставі розпорядження в. о.
керівника апарату суду від 19.03.2014 року
№32 призначено повторний автоматичний
розподіл справи №926/535/13, за
результатами якого дану справу
розподілено до розгляду судді -
доповідачу Юрченку Я.О.

Розпорядженням в. о. голови суду від
19.03.2014 року у склад колегії для розгляду
даної справи введено суддів Давид Л.Л.
та Данко Л.С.

20.03.2014 року на виконання вимог ухвали
суду від 18.02.2014 року відповідачем-2
подано додаткові пояснення на
апеляційну скаргу та витребувані
докази, зокрема, банківську виписку по
рахунку ПП «Бульвар» за 2008 рік, копію
акту звірки взаємних розрахунків між
РМУТМБ «Прайс» та філією «УТ ЗОК»
концерну «Військторгсервіс» від 08.10.2008
року, копію акту звірки взаємних
розрахунків між РМУТМБ «Прайс» та
філією «УТ ЗОК» концерну
«Військторгсервіс» від 02.12.2008 року.

З підстав, визначених в ухвалах суду
від 20.03.2014 року, від 01.04.2014 року розгляд
даної справи відкладався.

Ухвалою суду від 01.04.2014 року залучено до
участі у даній справі, в якості третьої
особи - 2 без самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача -
Фонд державного майна України, м.Київ.

Позивач, відповідач-1 та треті особи
явку уповноважених представників в
судове засідання не забезпечили,
причини неявки суду не повідомили.
Враховуючи те, що явка уповноважених
представників названих учасників
судового процесу обов'язковою не
визнавалась колегія суддів дійшла
висновку про можливість розгляду
апеляційної скарги за їх відсутності,
оскільки, наявних матеріалів справи
достатньо для прийняття законного і
обґрунтованого рішення.

В судовому засіданні прокурор та
представник відповідача-2 підтримали
вимоги і заперечення, викладені в
апеляційній скарзі та відзиві на неї.

Розглянувши апеляційну скаргу, відзиви
та пояснення на неї, вивчивши матеріали
справи, наявні в ній докази, заслухавши
пояснення прокурора та представника
відповідача-2, перевіривши юридичну
оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення місцевим господарським
судом, дослідивши правильність
застосування судом першої інстанції
при винесенні оскаржуваного рішення
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
вважає, що у задоволенні апеляційної
скарги слід відмовити, а рішення
Господарського Чернівецької області
від 19.11.2013 року у справі №926/535/13 -
залишити без змін, виходячи з
наступного.

06.08.2008 р. Рівненською міжрегіональною
універсальною товарно-майновою біржею
"Прайс" було проведено публічні торги з
продажу нежитлових приміщень
загальною площею 316,8 кв.м. (розташовані
в адмінбудівлі літ. "А"), що знаходяться
за адресою: Чернівецька область, м.
Чернівці, вул. Садова, 6. За наслідками
публічних торгів переможцем було
визначено приватне підприємство
"Бульвар" з ціновою пропозицією 805766,80
грн. Результати публічних торгів
зафіксовані протоколом №1068-н від 06.08.2008
р. та погоджені начальником філії
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування"
Свідерським Г.М. (Том 1, а.с. 62).

Також, 05.11.2008 р. Рівненською
міжрегіональною універсальною
товарно-майновою біржею "Прайс" було
проведено публічні торги з продажу
нежитлових приміщень загальною площею
63,6 кв.м. (розташовані в адмінбудівлі
літ. "А"), що знаходяться за адресою:
Чернівецька область, м. Чернівці, вул.
Садова, 6. За наслідками публічних
торгів переможцем було визначено
приватне підприємство "Бульвар" з
ціновою пропозицією 155261,00 грн.
Результати публічних торгів
зафіксовані протоколом №1095-н від 05.11.2008
р. та погоджені начальником філії
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування"
Свідерським Г.М. (Том 1, а.с.61).

В подальшому, 09.01.2009 р. між концерном
"Військторгсервіс" в особі начальника
філії "Управління торгівлі Західного
оперативного командування "Концерну
Військторгсервіс" Свідерського Г.М. та
приватним підприємством "Бульвар" в
особі директора Гушуватого І.І. був
укладений договір купівлі-продажу,
відповідно до умов якого Продавець
(відповідач 1 по справі) продав, а
Покупець (відповідач 2 по справі) купив
державне майно, а саме 32/100 часток
нежитлових будівель загальною площею
380,40 кв.м (316,8 + 63,60), які розташовані за
адресою: м. Чернівці, вул. Садова, 6 (Том 1,
а.с. 26-27).

Відповідно до п. 2.1 зазначеного
договору покупець до його укладання та
нотаріального посвідчення сплатив
продавцю належну ціну за нежитлові
будівлі в розмірі 961027,80 грн.

Зазначений договір купівлі-продажу був
посвідчений нотаріусом Чернівецького
міського нотаріального округу ОСОБА_9
09.01.2009 р. за реєстровим № 14.

Вважаючи, що договір був укладений
продавцем без достатнього обсягу
цивільної дієздатності, прокурор
звернувся з позовом про визнання його
недійсним.

Однак, місцевий господарський суд при
прийнятті оскаржуваного рішення
дійшов висновку про необґрунтованість
позовних вимог. Колегія суддів
Львівського апеляційного
господарського суду погоджується з
таким висновком враховуючи наступне.

Приписами статті 326 Цивільного кодексу
України визначено, що від імені та в
інтересах держави Україна право
власності здійснюють відповідно
органи державної влади. Управління
майном, що є у державній власності,
здійснюється державними органами, а у
випадках, передбачених законом, може
здійснюватися іншими суб'єктами.

Судом з'ясовано, що у відповідності до
чинних на 2004-2009 рр. Положення про
Міністерство оборони України,
затвердженого Указом Президента
України №888 від 21.08.1997 р. (підпункт "ж"
пункту 3 статті 4), Положення про
Міністерство оборони України,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №1080 від 03.08.2006 р. (абз.
7 п.6 ст. 4), Міністерство оборони України
здійснює управління державним майном,
закріпленим за підприємствами,
установами і організаціями, які
належать до сфери управління цього
міністерства.

04.10.2004 р. Міністерством оборони України
в особі Міністра оборони України було
уповноважено начальника Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України Пукіра П.Н. на
представництво майнових та інших
немайнових інтересів Міністерства
оборони України, зокрема з правом
надання від імені Міністерства оборони
України підприємствам (установам)
військової торгівлі висновків
(дозволів) на укладення договорів, які
не заборонені чинним законодавством, з
питань розпорядження майном, що
закріплене за ними на праві
господарського відання, для чого йому
видано відповідну довіреність №220/2071
від 04.10.2004 р. із строком дії до 01.10.2007 р.
(Том 1, а.с. 57).

18.10.2004 р., на реалізацію наданих
вказаною довіреністю повноважень
начальник Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України, Пукір П.Н. надав державному
підприємству Міністерства оборони
України "Управління торгівлі Західного
оперативного командування" дозвіл
№140/3/1369/17 на відчуження нерухомого
майна, закріпленого за вказаним
державним підприємством, в тому числі й
на будівлю загальною площею 368,9 кв.м за
адресою м. Чернівці, вул. Садова, 6 (Том 1,
а.с. 59).

12.11.2004 р. начальником Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України Пукіром П.Н. було
надано державному підприємству
Міністерства оборони України
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування"
аналогічний дозвіл №140/6/1406/9 на
відчуження нерухомого майна,
закріпленого за вказаним державним
підприємством, а саме: нежитлові
приміщення (розташовані в
адміністративній будівлі літера "А")
загальною площею 368,9 кв.м за адресою м.
Чернівці, вул. Садова, 6 (Том. 1, а.с. 60).

Наказом Міністра оборони України №135
від 05.04.2007 р. "Про реорганізацію
державного підприємства Міністерства
оборони України "Управління торгівлі
Західного оперативного командування"
припинено діяльність державного
підприємства Міністерства оборони
України "Управління торгівлі Західного
оперативного командування",
реорганізувавши його шляхом
приєднання до Концерну
"Військторгсервіс", визначивши останнє
правонаступником всіх майнових прав та
обов'язків державного підприємства
Міністерства оборони України
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування" (пп. 1, 2
наказу) (Том 1, а.с. 63).

У відповідності до ст. 2 Закону України
"Про управління об'єктами державної
власності" від 21.09.2006 р. законодавство
про управління об'єктами державної
власності складається з цього Закону,
Господарського кодексу України, Закону
України "Про захист економічної
конкуренції", інших законів України,
якими можуть бути встановлені
особливості управління окремими
об'єктами державної власності або їх
видами, та інших нормативно-правових
актів з питань управління об'єктами
державної власності.

Особливості правового режиму майна,
закріпленого за військовими частинами,
закладами, установами та організаціями
Збройних Сил України, і повноваження
органів військового управління та
посадових осіб щодо управління цим
майном врегульовані окремим Законом
України "Про правовий режим майна у
Збройних Силах України" від 21.09.1999 р. (із
наступними змінами та доповненнями).

При цьому зазначеним Законом України
встановлено, що військове майно - це
державне майно, закріплене за
військовими частинами, закладами,
установами та організаціями Збройних
Сил України (далі - військові частини).
До військового майна належать будинки,
споруди, передавальні пристрої, всі
види озброєння, бойова та інша техніка,
боєприпаси, пально-мастильні
матеріали, продовольство, технічне,
аеродромне, шкіперське, речове,
культурно-просвітницьке, медичне,
ветеринарне, побутове, хімічне,
інженерне майно, майно зв'язку тощо (ст.
1).

Міністерство оборони України як
центральний орган управління Збройних
Сил України здійснює відповідно до
закону управління військовим майном, у
тому числі закріплює військове майно
за військовими частинами (у разі їх
формування, переформування), приймає
рішення щодо перерозподілу цього майна
між військовими частинами Збройних Сил
України, в тому числі у разі їх
розформування (ст. 2).

Рішення про відчуження військового
майна, що є придатним для подальшого
використання, але не знаходить
застосування у повсякденній
діяльності військ, надлишкового майна,
а також цілісних майнових комплексів
та іншого нерухомого майна приймає
Кабінет Міністрів України за поданням
Міністерства оборони України. Порядок
відчуження військового майна
визначається Кабінетом Міністрів
України. (стаття 6).

Постановою Кабінету Міністрів України
від 28.12.2000 р. за № 1919 було затверджено
Положення про порядок відчуження та
реалізації військового майна Збройних
сил.

Відповідно до пунктів 3, 6 зазначеного
Положення рішення про відчуження
військового нерухомого майна приймає
Кабінет Міністрів України за
переліком, запропонованим Міноборони
та погодженим з Мінекономіки. У разі
коли внаслідок скорочення та
реорганізації Збройних Сил,
переформування військових частин, їх
переозброєння, планового поновлення
військового майна тощо вивільняється
військове майно, Міноборони за
необхідності, але не рідше ніж один раз
на квартал, подає Кабінетові Міністрів
України погоджений з Мінекономіки
додатковий перелік військового майна,
яке може бути відчужено. Додаткові
переліки військового майна
затверджуються Урядовим комітетом з
питань національної безпеки, оборони
та правоохоронної діяльності.

Таким чином, порядок відчуження майна у
Збройних Силах України врегульовано
спеціальним законодавством, а саме:
Законом України "Про правовий режим
майна у Збройних Силах України",
Положенням про порядок відчуження та
реалізації військового майна Збройних
Сил, затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 28.12.2000 р. за № 1919.

На відміну від Закону України "Про
управління об'єктами державної
власності" спеціальне законодавство в
сфері управлінням майном Збройних Сил
України не вимагає отримання
погодження продажу нерухомого майна у
Фонду державного майна України,
натомість вимагає отримання дозволу
Кабінету Міністрів України, а в окремих
випадках, - Урядового комітету з питань
національної безпеки, оборони та
правоохоронної діяльності.

Прокурором протягом судового розгляду
справи не наведено доказів, які б
давали підстави стверджувати що
відповідачами при укладенні
оспорюваного договору купівлі-продажу
було порушено вимоги спеціального
законодавства у сфері відчуження
військового майна (Закону України "Про
правовий режим майна у Збройних Силах
України", Положення про порядок
відчуження та реалізації військового
майна Збройних Сил, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 28.12.2000 р. за № 1919).

Оспорюваний договір купівлі-продажу
від 09.01.2009 р. був підписаний зі сторони
продавця начальником філії "Управління
торгівлі Західного оперативного
командування Концерну
"Військторгсервіс" Свідерським Г.М. на
підставі довіреності, виданої
директором Концерну "Військторгсервіс"
Пукіром П.Н. 12.09.2007 р. (Т.1, а.с. 58) та
посвідченої нотаріусом.

В цій довіреності зазначено, що
Свідерський Г.М. вправі укладати від
імені концерну "Військторгсервіс"
будь-які договори щодо відчуження
належного концерну будь-якого
нерухомого майна з дозволу органу
управління майном концерну -
Міністерства оборони України.

Такі дозволи Міністерства оборони
України щодо відчуження належного
концерну нерухомих об'єктів, що
зазначені в оспорюваному договорі
купівлі-продажу в м. Чернівці, вул.
Садова, 6, були видані 18.10.2004 р. за
№140/3/1369/9 та 12.11.2004 р. за № 140/6/1466/9 (Том 1,
а.с. 59, 60) начальником Головного
управління торгівлі тилу Міністерства
оборони України Пукіром П.Н., який в
свою чергу діяв на підставі
довіреності Міністра оборони України
від 04.10.2004 р. за №220/2071 (Том 1, а.с. 57).

Безпідставною є позицією прокурора про
те, що надані начальником Головного
управління торгівлі тилу Міністерства
оборони України дозволи на відчуження
об'єктів нерухомого майна від 18.10.2004 р.
за № 140/3/1369/9 та від 12.11.2004 р. за №140/6/1466/9
втратили свою чинність після
скасування довіреності.

Як вбачається з матеріалів справи,
зазначені дозволи були видані під час
дії довіреності, виданої Міністром
оборони України. Зазначені дозволи не
містять обмежень по часу їх дії.

Відповідно до ч.1 ст. 237 Цивільного
кодексу України представництвом є
правовідношення, в якому одна сторона
(представник) зобов'язана або має право
вчинити правочин від імені другої
сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Начальник Головного управління тилу
був уповноважений Міністром оборони
України відповідною довіреністю від
04.10.2004 р. за №220/2071 надавати від імені
Міністерства оборони України
підприємствам (установам) військової
торгівлі дозволи в тому числі на
відчуження закріпленого за ними майна.

Такий дозвіл за своєю правовою суттю є
правочином, так як є дією, що спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків
Міністерства оборони України та
підпорядкованої йому установи
військової торгівлі.

За таких обставин, дозволи на
відчуження об'єктів нерухомого майна
від 18.10.2004 р. за № 140/3/1369/9 та від 12.11.2004 р.
за № 140/6/1466/9 були видані належно
уповноваженим представником
Міністерства оборони України, за своєю
суттю є вчиненими правочинами, і
подальше скасування довіреності на
представника не тягне жодних наслідків
для наявного правочину.

Не може бути прийнято до уваги й
посилання прокурора на ч.3 ст. 249
Цивільного кодексу України, так як
зазначена правова норма стосується
випадків укладення правочинів в період
часу, коли довіреність вже скасована,
але про це ще не довідався або не міг
довідатися представник.

Разом з тим, в матеріалах справи
міститься копія листа Генеральної
прокуратури України №10/2-1698вих.06 від
15.03.2006 р., в якому після розгляду
звернення Концерн "Військторгсервіс"
щодо законності дій керівництва
Головного управління торгівлі Тилу МОУ
після скасування Міністром оборони
України довіреності від 04.10.2004 р.,
підтверджується факт дійсності
виданого Пукіру П.Н. дозволу на
відчуження майна за довіреністю №220/2071
від 04.10.2004 р. на час його дії та
можливість його використання
підприємствами за призначенням (Том 1,
а.с.30).

Також, спростовуються доводи прокурора
про те, що 31.01.2006 р. в зв'язку з
реорганізацією Головного управління
торгівлі тилу Міністерства оборони
України в Концерн "Військторгсервіс"
вищезгадана довіреність втратила свою
чинність.

Так, наказом Міністра оборони України
від 05.04.2007 р. за №135 було припинено
діяльність державного підприємства
Міністерства оборони України
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування" шляхом його
приєднання до Концерну
"Військторгсервіс". При цьому, Концерн
"Військторгсервіс" визначено
правонаступником усіх майнових прав та
обов'язків державного підприємства
Міністерства оборони України
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування" (Том 1, а.с.
63).

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного
кодексу України юридична особа
припиняється в результаті передання
всього свого майна, прав та обов'язків
іншим юридичним особам -
правонаступникам (злиття, приєднання,
поділу, перетворення) або в результаті
ліквідації.

Тобто правонаступництвом є перехід
прав і обов'язків від одного однієї
юридичної особи до іншої.

Згідно статуту п. 5.2 Концерну
"Військторгсервіс", затвердженого
наказом Міністерства оборони України
від 25.06.2005 р. №358, він є правонаступником
всіх прав та обов'язків Головного
управління торгівлі тилу Міністерства
оборони України (Том 1, а.с. 117).

Відповідно п. 3.5 статуту Концерн має
право укладати угоди, набувати майнові
та немайнові права та нести
зобов'язання (Том 1, а.с. 113).

Пунктом 4.4 статуту передбачено, що
керівництво та оперативне управління
поточною діяльністю Концерну здійснює
генеральний директор, який
призначається на посаду органом
управління майном - Міністерством
оборони України. Генеральний директор
має право розпоряджатися майном
Концерну та надання доручень
(довіреностей) на здійснення власних
повноважень іншим особам (Том 1, а.с. 115).

Здійснюючи право господарського
відання, концерн володіє, користується
і розпоряджається зазначеним майном з
обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою органу управління майном у
випадках, передбачених чинним
законодавством України. При цьому
відчуження основних фондів концерну
здійснюється ним лише за попередньою
згодою органу управління майном і, як
правило, на конкурентних засадах,
відповідно до чинного законодавства
України (п.п. 7.3., 7.5. статуту) (Том 1, а.с.
120).

Отже, дозволи Міністерства оборони
України на відчуження об'єктів
нерухомого майна від 18.10.2004 р. за
№140/3/1369/9 та від 12.11.2004 р. за №140/6/1466/9, які
були видані державному підприємству
Міністерства оборони України
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування", були
чинними для Концерну
"Військторгсервіс" як правонаступника
державного підприємства Міністерства
оборони України "Управління торгівлі
Західного оперативного командування".

Судом першої інстанції обґрунтовано не
взято до уваги посилання прокурора на
наявне порушення п.6 Порядку відчуження
об'єктів державної власності,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 06.06.2007р. №803,
згідно якого рішення про надання згоди
на відчуження нерухомого майна
приймається суб'єктами управління лише
за погодженням з Фондом державного
майна України у зв'язку з тим, що дозвіл
на відчуження спірних приміщень був
наданий за три роки до затвердження
Кабінетом Міністрів України вказаного
порядку.

У рішенні Конституційного суду України
від 09.02.1999р. у справі №1-7/99 (справа про
зворотну дію в часі законів та інших
нормативно-правових актів) зазначено,
що положення частини першої статті 58
Конституції України про зворотну дію в
часі законів та інших
нормативно-правових актів у випадках,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи, стосується
фізичних осіб і не поширюється на
юридичних осіб. Але це не означає, що
цей конституційний принцип не може
поширюватись на закони та інші
нормативно-правові акти, які
пом'якшують або скасовують
відповідальність юридичних осіб.
Проте, надання зворотної дії в часі
таким нормативно-правовим актам може
бути передбачено шляхом прямої
вказівки про це в законі або іншому
нормативно-правовому акті.

Окрім цього, Пленумом Вищого
господарського суду України у п.2.9
Постанови №11 від 29.05.2013р. роз'яснено, що
відповідність чи невідповідність
правочину вимогам закону має
оцінюватися господарським судом
стосовно законодавства, яке діяло на
момент вчинення правочину. У разі коли
після такого вчинення набрав чинності
акт законодавства, норми якого інакше
регулюють правовідносини, ніж ті, що
діяли в момент вчинення правочину, то
норми такого акта, якщо він не має
зворотної сили, застосовуються до прав
та обов'язків сторін, які виникли з
моменту набрання ним чинності.

Враховуючи те, що вказаним Порядком не
передбачено зворотної дії в часі
закріплених у ньому правових норм, а
дозвіл на відчуження нерухомого майна
наданий у відповідності до чинного на
той час законодавства, відповідно до
якого необхідності погодження рішення
про відчуження нерухомого майна Фондом
державного майна України не було, та
вважався дійсним на момент вчинення
правочину, суд дійшов висновку, що
волевиявлення учасників правочину при
укладенні договору купівлі-продажу
було вільним та відповідало внутрішній
волі сторін, оспорюваний правочин був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, обумовлених ним.

Слід зазначити, що Порядок відчуження
об'єктів державної власності,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 06.06.2007 р. №803
визначає, що Фонд державного майна
України погоджує лише рішення про
надання згоди на відчуження нерухомого
майна, а не безпосередньо рішення про
відчуження майна. Відтак, дозвіл був
виданий коли рішення про видачу
дозволу приймалось без окремого
погодження Фонду державного майна
України. При цьому, як вже зазначалось
вище, в даному дозволі строк дії не
вказаний, а його чинність пов'язана із
вчиненням конкретної дії у вигляді
реалізації спірного приміщення.

Загальні підстави визнання недійсними
угод і настання відповідних наслідків
встановлені статтями 215, 216 Цивільного
кодексу України.

Так, відповідно до частин 1 та 3 ст. 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу,
відповідно до яких, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Отже, належних доказів наявності
передбачених законом підстав для
визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 09.01.2009 р. суду
надано не було, а оспорюваний правочин
вчинено при наявності дозволу
Міністерства оборони України, що
наданий начальником головного
управління торгівлі тилу Міністерства
оборони України державному
підприємству Міністерства оборони
України "Управління торгівлі Західного
оперативного командування"
(правонаступником якого є концерн
"Військторсервіс") на відчуження
військового майна, яке є предметом
спірного договору та належним чином
виданої довіреності від 12.09.2007р., якою
генеральний директор концерну
уповноважив директора філії
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування" Концерну
"Військторгсервіс" здійснити продаж
майна.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що місцевий господарський суд
дійшов обґрунтованого висновку про
безпідставність позовних вимог та
відмову в їх задоволенні.

Разом з тим, по суті заяви відповідача 2
про застосування строків позовної
давності, господарський суд першої
інстанції обґрунтовано зазначив
наступне.

Згідно статей 256, 257 Цивільного кодексу
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 261 Цивільного кодексу України
передбачає, що перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

До вимог, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними, застосовується
загальна позовна давність (пункт 2.8
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними").

Оспорюваний договір купівлі-продажу
був укладений 09.01.2009 р.

В той же час, позов було пред'явлено до
господарського суду Чернівецької
області в травні 2013 р., тобто з
порушенням визначеного ст. 257
Цивільного кодексу України загального
строку позовної давності (три роки).

У позовній заяві прокурор посилається
на те, що йому стало відомо про факт
укладення спірного договору під час
проведення перевірки у 2013 році.

Однак, як зазначено в п.4.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 р. за № 10 "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів", якщо у
передбачених законом випадках з
позовом до господарського суду
звертається прокурор, що не є
позивачем, то позовна давність
обчислюватиметься від дня, коли про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила, довідався або мав
довідатися саме позивач, а не прокурор.

Таким чином, для вирішення питання щодо
пропуску строку позовної давності не
має значення та обставина, коли
прокуратура довідалася про існування
оспорюваного договору купівлі-продажу.

В той же час, з матеріалів справи
вбачається, що як органи прокуратури,
так і Міністерство оборони України
достеменно знали про наявність
оспорюваного договору ще в 2009 році.

Так, в матеріалах справи міститься
запит військової прокуратури
Західного регіону України №6/2154 від
02.09.2009 р. адресований начальнику філії
"УТ ЗОК" концерну "Військторгсервіс"
Свідерському Г.М. з вимогою надати до
10.09.2009 р. перелік об'єктів нерухомого
майна, реалізованого філією впродовж
2008-2009 років та лист відповідь №842 від
21.09.2009 р. із переліком запитуваного
майна, реалізованого філією "УТ ЗОК"
концерну "Військторгсервіс" впродовж
2008-2009 років, серед яких є і нежитлові
приміщення, що знаходяться за адресою:
м. Чернівці, вул. Садова. 6 (Том 2, а.с. 114,
115).

Крім того, в матеріалах справи
знаходиться Акт ревізії питань
фінансово-господарської діяльності
державного господарського об'єднання
Концерн "Військторгсервіс" за 2007-2008
роки та І-й квартал 2009 р., проведеної
Головним Контрольно-ревізійним
управлінням України, де на стор. 39-45
описуються порушення, допущені у філії
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування" (Том 2, а.с.
19-64).

Також в матеріалах справи є докази
направлення зазначеного Акту ревізії в
Генеральну прокуратуру України та в
Міністерство оборони України (Том 2, а.с.
86-94).

Актом службового розслідування від
27.09.2009 р., проведеного працівниками
Міністерства оборони України
відповідно до наказу Міністра оборони
України від 21.08.2009 р. за № 418
досліджено діяльність Концерну
"Військторгсервіс", в т.ч. щодо продажу
нерухомого майна в І-ому півріччі 2009 р.
(арк.. 63-64), і порушень не виявлено.
Зазначено, що "за перше півріччя 2009 року
було відчужено через аукціони
нерухомого майна залишковою вартістю
на суму 957,9 тис. грн. Можливості
Концерну здійснювати відчуження
основних фондів були передбачені
затвердженими Міністром оборони
України річними фінансовими планами
Концерну" (Том. 2, а.с. 123).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного
кодексу України сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови в позові.

Таким чином позивачем пропущений строк
позовної давності.

При цьому, місцевим господарським
судом вірно враховано, що заява
відповідача 2 про пропущення позивачем
строку позовної давності, не може
братися до уваги, оскільки правила про
позовну давність, відповідно до ст. 267
Цивільного кодексу України, мають
застосовуватися лише тоді, коли буде
доведено існування самого
суб'єктивного права. У випадках
відсутності такого права або коли воно
ніким не порушене, в позові має бути
відмовлено не з причин пропуску строку
позовної давності, а у зв'язку з
необґрунтованістю самої вимоги. Такий
висновок узгоджується із практикою
Верховного Суду України (постанова від
12.06.2007 у справі №П-9/161-16/165).

Колегією суддів встановлено, що доводи
відповідача-1 про те, що кошти від
реалізації спірного майна на його
рахунки не надходили, спростовуються
матеріалами справи, а саме: банківською
випискою по рахунку ПП «Бульвар» за 2008
рік, копією акту звірки взаємних
розрахунків між РМУТМБ «Прайс» та
філією «УТ ЗОК» концерну
«Військторгсервіс» від 08.10.2008 року,
копією акту звірки взаємних
розрахунків між РМУТМБ «Прайс» та
філією «УТ ЗОК» концерну
«Військторгсервіс» від 02.12.2008 року.

Згідно приписів ст.33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абз.2 ст.34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище,
колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
вважає, що рішення господарського суду
Чернівеьцкої області від 19.11.2013 року
відповідає матеріалам справи,
ґрунтується на чинному законодавстві і
підстав для його скасування немає,
зазначені в апеляційній скарзі інші
доводи скаржника не відповідають
матеріалам справи, документально
необґрунтовані, не базуються на
законодавстві, що регулює спірні
правовідносини, а тому не визнаються
такими, що можуть бути підставою згідно
ст. 104 ГПК України для скасування чи
зміни оскаржуваного рішення.

Виходячи із змісту ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір судовий збір за розгляд
справи в апеляційному порядку слід
покласти на позивача в сумі 573,50 грн.

Керуючись ст. ст. 49, 91, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Львівський апеляційний
господарський суд -

П О С Т А Н О В И В :

1. В задоволенні апеляційної
скарги першого заступника
Чернівецького прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
Західного регіону України №05/2-461вих.13
від 02.12.2013р. відмовити.

2. Рішення господарського суду
Чернівецької області від 19.11.2013 року у
справі №926/535/13 залишити без змін.

3. Стягнути з Міністерства оборони
України (м. Київ, Повітрофлотський
проспект, буд. 6, ) в доход
державного бюджету судовий збір у сумі
573,50 грн. за наступними реквізитами:
банк ГУДКСУ у Львівській області, МФО
банку 825014, отримувач УДКСУ у
Личаківському районі м.Львова, код
отримувача (код ЄДРПОУ) 38007620, рахунок
2006.

4. Доручити місцевому господарському
суду видати відповідний наказ.

5. Постанова може бути оскаржена в
касаційному порядку.

6. Матеріали справи скеровуються в
місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлено
14.05.2014 року

Головуючий-суддя
Юрченко Я.О.

Суддя
Хабіб М.І.

Суддя
Зварич О.В.