ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2014 р.
Справа №917/355/14

Господарський суд Полтавської області

в складі головуючого судді Кульбако
М.М.

за участю представників:

позивача: Даниленко О.В.

відповідача: Винник А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом Лохвицької районної спілки
споживчих товариств,

вул.Леніна, 14-А, м.Лохвиця Полтавської
області, 37200

до Лохвицької міської ради,

вул. Перемоги, 19, м.Лохвиця Полтавської
області, 37200

про визнання незаконним та скасування
рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Лохвицька районна спілка споживчих
товариств звернулась до
господарського суду Полтавської
області з позовом до Лохвицької
міської ради про визнання незаконним
та скасування рішення 44 сесії 6
скликання Лохвицької міської ради
Лохвицького району Полтавської
області №23 від 28.01.2014 року "Про
незаконність використання земельної
ділянки Лохвицькою РСС та припинення
дії державного акту на право
постійного користування", яким
припинено дію державного акту на право
постійного користування земельною
ділянкою, посилаючись на те, що
винесене відповідачем рішення
суперечить законодавству України.

В судовому засіданні представник
позивача наполягає на задоволенні
позовних вимог з мотивів, викладених у
позовній заяві.

Відповідач у відзиві на позовну заяву
(а.с.20) та його представник у судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечує, посилаючись на те, що
рішення про припинення дії державного
акту на право постійного користування
землею Лохвицькою міською радою не
приймалось, на підтвердження чого
надано витяг з оскаржуваного рішення, в
якому зазначено лише про звернення до
прокуратури щодо перевірки законності
використання Лохвицькою РСС земельних
ділянок згідно державного акту, а тому
просить припинити провадження по
справі в зв'язку з відсутністю предмету
спору.

Згідно п.1-1 частини 1 статті 80 ГПК
України господарський суд припиняє
провадження по справі, якщо відсутній
предмет спору.

Пунктом 4.4. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №18 від 26
грудня 2011 року "Про деякі питання
практики застосування господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" передбачено, що
господарський суд припиняє
провадження по справі у зв'язку з
відсутністю предмету спору, зокрема, у
випадку припинення існування предмету
спору, в тому числі і скасування
оспорюваного акта державного чи іншого
органу, якщо між сторонами у зв'язку з
цим не залишилось неврегульованих
питань.

Припинення провадження по справі на
підставі зазначеної норми ГПК можливе
в разі, коли предмет спору існував на
момент виникнення останнього та
припинив існування в процесі розгляду
справи. Якщо ж він був відсутній і до
порушення провадження по справі, то
зазначена обставина тягне за собою
відмову в позові, а не припинення
провадження по справі.

Враховуючи те, що позивачем надано
засвідчене печаткою відповідача
рішення 44 сесії 6 скликання Лохвицької
міської ради Лохвицького району
Полтавської області №23 від 28.01.2014 року,
в якому зазначено про припинення права
постійного користування земельною
ділянкою Лохвицькою РСС , а також
зазначено про звернення до прокуратури
з метою перевірки законності
використання земельної ділянки
Лохвицькою РСС, що позивач також
просить скасувати, суд не знаходить
підстав для припинення провадження по
справі.

Суд, заслухавши представників сторін,
розглянувши матеріали справи,
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення позову
виходячи з наступного:

Згідно наданої позивачем копії
Державного акту на право постійного
користування землею І-ПЛ №002111,
відповідно до рішення Лохвицької
міської ради народних депутатів №524
від 27 грудня 1995 року, Лохвицькій
райспоживспілці надано в постійне
користування 52,49га землі в межах згідно
з планом землекористування(а.с.9-11).

Згідно частини другої статті 92
Земельного кодексу України, який
набрав чинності з 01 січня 2002 року, права
постійного користування земельною
ділянкою із земель державної і
комунальної власності набувають лише
підприємства, установи і організації,
що належать до державної і комунальної
власності.

Пунктом 6 Розділу Х "Перехідні
положення" цього Земельного кодексу
було визначено, що громадяни і юридичні
особи, які мають у користуванні
земельні ділянки, але за цим Кодексом
не можуть мати їх на такому праві,
повинні до 01 січня 2005 року переоформити
у встановленому порядку право
власності або право оренди на них.

Рішенням Конституційного суду
України у справі за поданням 51
народного депутата України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень статті 92,
пункту 6 розділу Х "Перехідні положення"
Земельного кодексу України (справа про
постійне користування земельними
ділянками) від 22 вересня 2005 року (Справа
№ 1-17/2005) визнано таким, що не
відповідає Конституції України (є
неконституційним) положення пункту 6
розділу Х "Перехідні положення"
Земельного кодексу України щодо
зобов'язання переоформити право
постійного користування земельною
ділянкою на право власності або право
оренди.

Відповідно до частини другої
статті 19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно вимог абзацу першого
пункту 12 Розділу Х "Перехідні
положення" Земельного кодексу України
до розмежування земель державної і
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями (крім
земель, переданих у приватну власність
та земель, зазначених в абзацах другому
та четвертому цього пункту) в межах
населених пунктів здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради з урахуванням вимог абзацу
третього цього пункту, а за межами
населених пунктів- відповідні органи
виконавчої влади.

У разі видання органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним (Стаття 155
Земельного кодексу України).

Згідно зі статтею 21 Цивільного кодексу
України суд визнає незаконним та
скасовує правовий акт індивідуальної
дії, виданий органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 10 статті 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
встановлено, що акти органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Акт державного чи іншого органу - це
юридична форма рішень цих органів,
тобто офіційний письмовий документ,
який породжує певні правові наслідки,
спрямований на регулювання тих чи
інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

Підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі.

У відповідності до п. 2 роз'яснення
Президії Вищого арбітражного суду
України від 26.01.2000 № 02-5/35 "Про деякі
питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням недійсними
актів державних чи інших органів",
підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі. Якщо за результатами розгляду
справи факту такого порушення не
встановлено, у господарського суду
немає правових підстав для задоволення
позову.

Відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається,
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

В статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
зазначено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В обгрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що 44 сесією 6
скликання Лохвицької міської ради
Лохвицького району Полтавської
області №23 від 28.01.2014 року прийнято
рішення "Про незаконність використання
земельної ділянки Лохвицькою РСС та
припинення дії державного акту на
право постійного користування", на
підтвердження чого надано копію
зазначеного рішення(а.с.8).

В обгрунтування своїх заперечень
відповідач посилається на те, що
рішення про припинення дії державного
акту на право постійного користування
земельною ділянкою ним не приймалось,
надавши копію зазначеного
рішення(а.с.23).

Враховуючи розбіжності в поданих
сторонами текстах зазначеного
рішення, судом витребувано у
відповідача оригінал протоколу 44
сесії 6 скликання Лохвицької міської
ради Лохвицького району Полтавської
області від 28.01.2014 року, який оглянуто в
судовому засіданні. Згідно оригіналу,
відповідачем дійсно не приймалось
рішення про припинення дії державного
акту на право постійного користування
земельною ділянкою, а оригінал
відповідає наданій відповідачем
копії.

Прийняття ж сесією рішення про
звернення до прокуратури про
проведення перевірки законності
використання Лохвицькою РСС земельних
ділянок згідно державного акту на
право постійного користування, не
суперечить законодавству України,
зокрема п.34 частини 1 статті 26 та статті
18 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", згідно яких
до виключної компетенції органів
місцевого самоврядування відноситься
вирішення відповідно до закону питань
регулювання земельних відносин і
органи місцевого самоврядування
можуть виступати з ініціативою щодо
перевірок.

Згідні із ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що відповідачем прийнято
рішення в межах компетенції і жодним
чином не порушує прав та законних
інтересів відповідача, а тому позов не
підлягає задоволенню.

У відповідності до статті 49 ГПК України
судові витрати покладаються на
позивача.

Керуючись ст. ст. 43, 49, 82-85 ГПК України,

суд -

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову відмовити
повністю.

2. Рішення може бути оскаржено до
Харківського апеляційного
господарського суду через
господарський суд Полтавської області
на протязі 10 днів.

Повний текст рішення складено
07.04.2014 року.

Суддя
Кульбако М.М.