м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/1319/14 15.04.14
За позовом Комунального підприємства
«Чоколівське» Солом'янської районної у
м. Києві державної адміністрації
До Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
Про стягнення 19 035,31 грн.
Суддя Ващенко Т.М.
Представники сторін:
Від позивача: не з'явився
Від відповідача: не з'явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Комунального підприємства
«Чоколівське» Солом'янської районної у
м. Києві державної адміністрації (далі -
позивач) до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення
19 035,31 грн., а саме: 17 143,30 грн. -основного
боргу, 715,75 грн. - збитків від інфляції,
729,35 грн. - 3% річних; 446,91 грн. - пені.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач посилається на невиконання
відповідачем своїх зобов'язань за
Договором про надання послуг з водо-,
теплопостачання, водовідведення та
участь в витратах по утриманню будинку
та прибудинкової території № 7189 від
01.04.08. про надання комунальних послуг та
участь у витратах по утриманню будинку
та прибудинкової території, внаслідок
чого у останнього виникла
заборгованість перед позивачем.
Вказане зумовило нарахування пені, 3%
річних, збитків від інфляції та
звернення з даним позовом до суду.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 03.02.14. порушено провадження у
справі № 910/1319/14 та призначено її до
розгляду на 25.02.14.
В зв'язку з неявкою в судове засідання
25.02.14. представника відповідача,
невиконанням ним та частково
невиконанням позивачем вимог ухвали
суду про порушення провадження в даній
справі, ухвалою Господарського суду
міста Києва від 25.02.14. на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України розгляд справи було відкладено
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 11.03.14. з огляду на неявку в
судове засідання представників сторін,
невиконання ними вимог ухвали суду від
25.02.14., розгляд справи на підставі ст. 77
ГПК України було відкладено на 20.03.14.
В зв'язку з перебуванням судді Ващенко
Т.М. у відпустці, справу № 910/1319/14
призначено до розгляду на 15.04.14.
Представник позивача в судове
засідання 15.04.14. не з'явився, вимоги
попередніх ухвал суду в повному обсязі
не виконав, заяв чи клопотань не подав і
не надіслав, про поважні причини неявки
суд не повідомив, про дату, час та місце
проведення судового засідання був
повідомлений належним чином.
Представник відповідача в судове
засідання 15.04.14. вкотре не з'явився,
вимоги попередніх ухвал суду не
виконав, письмового відзиву на позов та
контррозрахунку ціни позову не надав,
заяв чи клопотань не подав і не
надіслав, про поважні причини неявки
суд не повідомив, про дату, час та місце
проведення судового засідання
повідомлений належним чином.
Так, згідно з п. 11 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" відповідні
процесуальні документи надсилаються
господарським судом згідно з поштовими
реквізитами учасників судового
процесу, наявними в матеріалах справи.
Відповідно до Інформаційного листа
Вищого господарського суду України №
01-8/1228 від 02.06.2006 р. "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році" до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками "адресат вибув",
"адресат відсутній" і т.п., з урахуванням
конкретних обставин справи можуть
вважатися належними доказами
виконання господарським судом
обов'язку щодо повідомлення учасників
судового процесу про вчинення цим
судом певних процесуальних дій.
Слід зазначити, що законодавство
України, в тому числі Господарський
процесуальний кодекс України, не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно зі статтею 93
Цивільного кодексу України) та
зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.
В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
При цьому, судом враховано, що
відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
Зважаючи на те, що неявка представника
відповідача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, враховуючи предмет
спору, а також доказове наповнення
матеріалів справи, суд вважає за
можливе розглянути справу за наявними
в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК
При цьому, оскільки суд відкладав
розгляд справи, надаючи можливість
учасникам судового процесу
реалізувати свої процесуальні права на
представництво інтересів у суді та
подання доказів в обґрунтування своїх
вимог та заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для повторного
відкладення розгляду справи.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі "Смірнова проти
Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.
Критерії оцінювання "розумності"
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.
За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд в
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення
у справі № 910/1319/14.
В судовому засіданні 15.04.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -
01.04.08. між позивачем (далі - Виконавець)
та відповідачем (далі - Орендар) було
підписано Договір № 7189 про надання
послуг з водо-, теплопостачання,
водовідведення та участь у витратах по
утриманню будинку та прибудинкової
території (далі - Договір), відповідно
до умов якого (п. 1.1) Орендар займає
нежитлове приміщення за адресою:
АДРЕСА_2, загальною площею 66,4 кв.м (далі -
Приміщення) та сплачує експлуатаційні
витрати пропорційно займаній площі та
вартість наданих комунальних послуг, а
Виконавець за плату забезпечує надання
експлуатаційних послуг з утримання
будинку і прибудинкової території
(далі - експлуатаційні витрати) та
комунальних послуг, що замовлені
Відповідно до п. 2.1 Договору Орендар
щомісячно сплачує Виконавцю вартість
отриманих комунальних послуг.
Вартість отриманих послуг
визначається на підставі наданих
Виконавцю табуляграм (розшифровок
нарахувань) ПАТ «АК Київводоканал»
та/або ПАТ «Киїївенерго» (далі -
Постачальник) та відображається в
рахунках-фактурах, які надаються
Виконавцем (п. 2.2 Договору).
Згідно з п. 2.3 Договору розрахунки за
отримані комунальні послуги
здійснюються за тарифами,
встановленими, погодженими
відповідними уповноваженими
державними органами та/або органами
місцевого самоврядування. Орендар
користується послугами: опалення:
оплата здійснюється за послуги
отримані в опалювальний період на
підставі рахунків-фактур отриманих у
Виконавця. Тариф на послугу з опалення
на момент укладення договору складає
800,61 грн. за 1 Гкал. Опалювальна площа
Приміщення 62,1 кв.м; гаряче
водопостачання: оплата здійснюється
щомісячно на підставі рахунків-фактур
отриманих у Виконавця; холодне
водопостачання: оплата здійснюється
щомісячно на підставі рахунків-фактур
отриманих у Виконавця. Тариф на послугу
на момент укладення договору складає
5,02 грн. за 1 куб.м. Кількість кранів
холодного водопостачання в Приміщенні
Відповідно до п. 2.5, п. 2.6 Договору у
випадку відсутності лічильника
розрахунок за використану воду і
приймання стічних вод справляється за
встановленими нормами. Кількість
стічних вод, прийнятих у комунальну
каналізацію від Орендаря, приймається
рівною кількості використаної води.
Згідно з п. 2.7 Договору крім плати за
комунальні послуги Орендар сплачує
Виконавцю експлуатаційні витрати
(утримання будинку і прибудинкової
території), розмір яких на момент
укладання договору становить 1,4251 грн.
за один кв. метр загальної площі
Приміщення на місяць, що складає 88,50
грн. на місяць. Тариф на утримання
будинку і прибудинкової території
встановлюється органом місцевого
самоврядування та застосовується з
урахуванням його структури.
Орендар також сплачує за встановленими
тарифами розмір відшкодування витрат
за технічне та аварійне обслуговування
внутрішньобудинкових мереж гарячого
водопостачання та опалення
(відшкодування внутрішньобудинкових
мереж) в розмірі 3,17 грн. на місяць. Тариф
на утримання будинку і прибудинкової
території може бути змінений
відповідними уповноваженими
державними органами та/або органами
місцевого самоврядування і
застосовуються при розрахунках за цим
договором без додаткового погодження
сторін (п. 2.8 Договору).
Положеннями п. 2.10 Договору сторонами
погоджено, що не отримання Орендарем
рахунку-фактури на оплату за послуги за
цим договором не звільняє його від
обов'язку по сплаті за надані послуги
та не перешкоджає застосуванню
штрафних санкцій за несвоєчасну оплату
платежів передбачених цим договором.
Строк дії Договору сторонами погоджено
п. 8.1 з 01.04.08. до 01.04.09. Договір набирає
чинності з дня його укладення. Договір
вважається щороку продовженим якщо за
місяць до закінчення строку його дії
однією зі сторін не буде письмово
заявлено про його розірвання або
необхідність перегляду.
У відповідності до матеріалів справи,
заяви про припинення Договору від
жодної зі сторін не надходило, а тому
він автоматично продовжувався до 01.04.10.,
01.04.11., 01.04.12., 01.04.13., 01.04.14. автоматично.
Вказане сторонами не спростовано.
Позивач вказує на невиконання
відповідачем своїх зобов'язань за
Договором, внаслідок чого у останнього
за період з липня 2008 року по грудень 2013
року виникла заборгованість за
комунальні послуги та експлуатаційні
витрати в розмірі 17 143,30 грн.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. "Про судове рішення"
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам
на підставі чинного законодавства і не
зв'язаний позицією сторін.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Суд відзначає, що відповідач своїм
правом на подачу письмового відзиву не
скористався, жодних доказів на
обґрунтування своє правової позиції у
справі не надав.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11
Цивільного кодексу України, договір є
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків. Цивільні права і обов'язки
виникають як з передбачених законом
договорів, так і з договорів, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу
України встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору. Договір є
відплатним, якщо інше не встановлено
договором, законом, або не випливає із
суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України, є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Цивільного
Кодексу України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
Господарському кодексі України. Так,
відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договорів, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України встановлено, що в силу
зобов'язання одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу
України передбачено, що за договором
про надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть
застосовуватися до всіх договорів про
надання послуг, якщо це не суперечить
суті зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу
України встановлено, що якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Приписами п. 1 ч. 3 ст. 20 та п. 3 ч. 2 ст. 21
Закону України "Про житлово-комунальні
послуги" на споживачів та на виконавців
житлово-комунальних послуг покладено
зобов'язання по укладенню договорів
про надання житлово-комунальних
послуг.

На виконання умов Договору позивачем
надано відповідачу комунальних послуг
та експлуатаційного обслуговування
загальною вартістю 30 086,46 грн. за
період, пред'явлений до стягнення.

Рахунки-фактури, що виставлялись
позивачем відповідачу наявні в
матеріалах справи.

Відповідно до п. 2.9 Договору Орендар
повинен сплачувати всі платежі, які
передбачені цим договором незалежно
від результатів господарської
діяльності щомісячно, до 1 числа місяця,
наступного за розрахунковим.

Відповідачем було погашено за вказаний
період заборгованість на суму 11 626,49
грн.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

В силу ст. 599 Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідачем не надано суду належних
та допустимих доказів на підтвердження
відсутності боргу перед позивачем у
розмірі, заявленому до стягнення.

Таким чином, судом встановлено, що
станом на час звернення з даним позовом
до суду заборгованість відповідача за
період з липня 2008 року по грудень 2013
року становить 18 459,97 грн., яку останнім
не погашено станом на час прийняття
судового рішення. Проте, в позовній
заяві Комунальне підприємство
«Чоколівське» Солом'янської районної у
м. Києві державної адміністрації
просить суд стягнути з відповідача 17
143,30 грн. основного боргу за Договором.
Жодних заяв про збільшення розміру
позовних вимог чи виправляння описки
від позивача до суду не надходило.
Жодного клопотання про вихід за межі
позовних вимог на підставі ч. 1 ст. 83 ГПК
України від заінтересованої сторони
так само не надходило.

З огляду на викладене та зважаючи на
встановлені факти та вимоги
вищезазначених правових норм, а також
враховуючи, що відповідач в
установленому порядку обставини, які
повідомлені позивачем, не спростував,
господарський суд дійшов висновку, що
позов в частині стягнення основного
боргу (заборгованість за комунальні
послуги та експлуатаційні витрати)
нормативно та документально доведений,
та підлягає задоволенню, внаслідок
чого з відповідача на користь позивача
підлягає стягненню 17 143,30 грн.
заборгованості по сплаті за комунальні
послуги та експлуатаційні витрати.

В зв'язку з тим, що відповідач
припустився прострочення по платежах,
позивач на підставі п. 2.11 Договору
просить суд стягнути з відповідача на
свою користь 446,91 грн. - пені.

Судом встановлено, що відповідач у
встановлений Договором строк свого
обов'язку по перерахуванню коштів не
виконав, допустивши прострочення
виконання грошового зобов'язання (в т.ч.
у період, який вказано позивачем), тому
дії відповідача є порушенням
договірних зобов'язань (ст. 610
Цивільного кодексу України), і він
вважається таким, що прострочив (ст. 612
Цивільного кодексу України),
відповідно є підстави для застосування
встановленої законом
відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України
передбачає, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, якими зокрема є сплата
неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Згідно з ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу
України виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою,
різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Пунктом 2.11 Договору сторони
передбачили, що за несвоєчасну оплату
платежів, які передбачені Договором,
нараховується пеня в розмірі 1% від
суми боргу за кожен день затримки
платежів, але не більше 100% від суми
боргу.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про
відповідальність суб'єктів
підприємницької діяльності за
несвоєчасне внесення плати за спожиті
комунальні послуги та утримання
прибудинкових територій», суб'єкти
підприємницької діяльності, які
використовують нежилі будинки і
приміщення, належні їм на праві
власності або орендовані ними на
підставі договору, для провадження
цієї за несвоєчасні розрахунки за
спожиті комунальні послуги сплачують
пеню в розмірі одного відсотка від суми
простроченого платежу за кожний день
прострочення, якщо інший розмір пені не
встановлено угодою сторін, але не
більше 100 відсотків загальної суми
боргу.

Абзацом 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.13. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» визначено, що
нарахування пені у відповідному
відсотковому розмірі від суми
простроченого платежу передбачено
статтею 1 Закону України "Про
відповідальність суб'єктів
підприємницької діяльності за
несвоєчасне внесення плати за спожиті
комунальні послуги та утримання
прибудинкових територій". У таких
випадках нарахування пені
здійснюється не за Законом України "Про
відповідальність за невиконання
грошових зобов'язань", а на підставі
спеціального нормативного акта, який
регулює відповідні правовідносини.

В силу приписів п. 18 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2004 році"
№ 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги
частини 1 статті 47 ГПК України щодо
прийняття судового рішення за
результатами обговорення усіх
обставин справи та частини 1 статті 43
ГПК України стосовно всебічного,
повного і об'єктивного розгляду в
судовому процесі всіх обставин справи
в їх сукупності, суд повинен перевірити
обґрунтованість і правильність
здійсненого нарахування сум штрафних
санкцій, річних, збитків від інфляції, і
в разі, якщо їх обчислення помилкове -
зобов'язати позивача здійснити
перерахунок відповідно до закону чи
договору або зробити це самостійно.

Судом встановлено факт прострочення
виконання грошового зобов'язання та
здійснено перерахунок пені. Таким
чином, з відповідача на користь
позивача підлягає стягненню 446,91 грн. -
пені, що відповідає обґрунтованому
розрахунку позивача.

Крім того, позивач на підставі ст. 625
Цивільного кодексу України просить суд
стягнути з відповідача 729,35 грн. - 3%
річних та 715,75 грн. - збитків від
інфляції.

Згідно зі статтею 625 ЦК України
встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних в
порядку ст. 625 ЦК України є способами
захисту його майнового права та
інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові. (Відповідної правової
позиції дотримується Вищий
господарський суд України у постанові
№ 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд
України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010
р.).

Суд відзначає, що прострочене грошове
зобов'язання визначено у гривні, а тому
нарахування 3% річних та інфляційного
збільшення суми боргу є правомірним.

За перерахунком суду, розмір 3% річних
за прострочення виконання грошового
зобов'язання складає 729,35 грн., як те
вбачається з обґрунтованого
розрахунку позивача, внаслідок чого
позовні вимоги в цій частині є такими,
що підлягають задоволенню.

Положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України не передбачають можливості
вибіркового обрання особою індексів
інфляції за окремі періоди в межах
заявленого періоду за який
нараховуються інфляційній, а тому
мають враховуватися всі індекси
інфляції (в т.ч. з від'ємним значенням).
Наведене додатково підтверджується
листом Верховного Суду України від
03.04.1997 р. № 62-97 р.

Судом здійснено перерахунок збитків
від інфляції та встановлено, що
позивачем не враховано від'ємні
значення. За перерахунком суду розмір
збитків від інфляції складає 562,89 грн. В
іншій частині 152,86 грн. збитки від
інфляції нараховано безпідставно, а
тому в задоволенні позову в цій частині
необхідно відмовити.

При цьому, відповідачем не оспорено
розрахунки пені, 3% річних та збитків
від інфляції.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК
України витрати, пов'язані з розглядом
справи, покладаються на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (02183, АДРЕСА_1; ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь Комунального
підприємства «Чоколівське»
Солом'янської районної у м. Києві
державної адміністрації (03087, м. Київ,
вул. Волинська, б. 4А; ідентифікаційний
код 35756971) 17 143 (сімнадцять тисяч сто
сорок три) грн. 30 коп. - заборгованості
по сплаті за комунальні послуги та
експлуатаційні витрати, 446 (чотириста
сорок шість) грн. 91 коп. - пені, 729 (сімсот
двадцять дев'ять) грн. 35 коп. - 3% річних,
562 (п'ятсот шістдесят дві) грн. 89 коп. -
збитків від інфляції, 1 812 (одну тисячу
вісімсот дванадцять) грн. 33 коп. - витрат
по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу
видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 22.04.14.

Суддя
Т.М.
Ващенко