ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"09" квітня 2014 р.
Справа № 918/349/14

Господарський суд Рівненської області
у складі судді Пашкевич І.О.,

при секретарі судових засідань Морозу
С.Ю.,

розглянувши матеріали справи за
позовом Державного підприємства
"Рівнеторф"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрохімпак"

про стягнення в сумі 7 710 грн. 80 коп.

за участі представників:

від позивача: Абакумова І.О.,
довіреність №1 від 13.01.2014 року;

від відповідача: Даховнік-Кобилянська
О.В., довіреність від 07.04.2014 року.

Статті 20, 22, 91 Господарського
процесуального кодексу України
позивачу роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтею 20
ГПК України відсутні.

У судовому засіданні 08 квітня 2014 року,
судом оголошувалась перерва до 09
квітня 2014 року, про що сторони
повідомлялися під розписку в протоколі
судового засідання.

Обставини справи: У березні 2014 року
Державне підприємство "Рівнеторф" (далі
Підприємство) звернулося до
господарського суду з позовною заявою,
в якій останнє просило поновити строк
позовної давності та стягнути з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрохімпак" (далі
Товариство) на свою користь 5 453 грн. 23
коп. основного боргу, 490 грн. 80 коп. 3%
річних, 1 766 грн. 77 коп. інфляційних
втарт, а також судовий збір у розмірі 1
827 грн. 00 коп.

В обгрунтування зазначеного позову,
позивач посилається на те, що
Підприємством, на виконання умов
договору поставки від 21.05.2008 року № 2,
було поставлено Товариству товар на
загальну суму 94 710 грн. 82 коп. У зв'язку з
неналежним виконанням відповідачем
своїх зобов'язань за вказаним
договором, у останнього перед
Підприємством утворилась
заборгованість в сумі 5 453 грн. 23 коп.

А тому, відповідно до умов договору
поставки та ст. 625 ЦК України, позивач
просив суд стягнути з відповідача на
свою користь заборгованість за
поставлений товар, 3% річних та
інфляційні втрати у вищезазначених
розмірах.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 26.03.2014 року
порушено провадження у справі, розгляд
якої призначено на 08.04.2014 року.

07 квітня 2014 року відповідачем через
відділ канцелярії суду подано відзив, у
якому Товариство зазначає, що оскільки
остання поставка торфу, згідно
накладної РН-0000076 на суму 2 990,18 грн. була
здійснена 29.09.2008 року, строк оплати
настав 28.10.2008 року, отже відповідно до ч.
5 ст. 261 та ст. 257 ЦК України, строк
позовної давності для звернення з
даним позовом сплив 29.10.2011 року. Тому
посилаючись на сказані обставини, а
також на ст. 266 ЦК України та п.п. 5.2., 5.3.
Постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013 року "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських судів" просить
у задоволенні позову відмовити
повністю.

В судовому засіданні 08 квітня 2014 року
позивач підтримав позовні вимоги з
підстав зазначених в позовній заяві.
Відповідач проти задоволення позову
заперечив з підстав зазначених у
відзиві та пояснив, що між позивачем та
відповідачем дійсно існували
договірні відносини з поставки торфу
по спірному договору, однак згідно
бухгалтерських даних на підприємстві
відповідача заборгованість перед
позивачем відсутня.

Вивчивши подані сторонами письмові
докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді у судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

21 травня 2008 року між ДП "Рівнеторф"
(Постачальник) та ТОВ "Агрохімпак"
(Покупець) було укладено договір
поставки товару №2 (далі Договір, а.с. 10),
відповідно до умов якого постачальник
бере на себе зобов'язання заготовити
торф фрезерний для агротехнічних
потреб в кількості 5 260 тонн і
забезпечити його вивезення з родовища
до кінця 2008 року.

Згідно з п. 4.3 Договору покупець
здійснює проплату за поставлений торф
в поточному місяці не пізніше 30-ти днів
від дати поставки.

Договір підписаний повноважними
представниками Підприємства та
Товариства та скріплений відбитками
печаток вказаних юридичних осіб.

Правовідносини сторін є
господарськими, що виникли з договору
поставки.

Проаналізувавши фактичні обставини
справи, оцінивши представлені докази,
заслухавши представника сторін, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
до задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до статті 655 Цивільного
кодексу України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і оплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку. Таке
ж положення містить і ст.173
Господарського кодексу України, в якій
зазначено, що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства (ч.2
ст.530 ЦК України).

Згідно ст.692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 ЦК
України).

Позивач зазначає, що в період з травня
по вересень 2008 року він заготовив та
передав товар, що підтверджується
наступними видатковими накладними,
належним чином завірені копії яких
містяться в матеріалах справи (а.с. 11-18)
та довіреностями на отримання
товарно-матеріальних цінностей (а.с.
19-23):

видаткова накладна № РН-0000022 від 30.05.2008
року на суму 1 690,10 грн.;

видаткова накладна № РН-0000023 від 09.06.2008
року на суму 19 501,20 грн.;

видаткова накладна № РН-0000025 від 12.06.2008
року на суму 15 210,94 грн.;

видаткова накладна № РН-0000034 від 16.07.2008
року на суму 22 946,41 грн.;

видаткова накладна № РН-0000041 від 31.07.2008
року на суму 780,05 грн.;

видаткова накладна № РН-0000054 від 29.08.2008
року на суму 21 841,34 грн.;

видаткова накладна № РН-0000058 від 04.09.2008
року на суму 9 750,60 грн.;

видаткова накладна № РН-0000076 від 29.09.2008
року на суму 2 990,18 грн.;

довіреність НБП№867274 від 04.06.2008 року;

довіреність НБП№867276 від 04.06.2008 року;

довіреність НБЙ№141160 від 27.08.2008 року;

довіреність НБЙ№141184 від 01.09.2008 року;

довіреність НБП№867298 від 16.07.2008 року.

Однак, дослідивши видаткові накладні №
РН-0000022 від 30.05.2008 року на суму 1 690,10 грн.,
№ РН-0000041 від 31.07.2008 року на суму 780,05 грн.
та № РН-0000076 від 29.09.2008 року на суму 2 990,18
грн. суд не може прийняти їх в якості
належного доказу поставки товару
відповідачу, тому що, вказані видаткові
накладні на загальну суму 5 460,33 грн., що
долучені до матеріалів справи, не
відповідають вимогам статті 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні", так як
не містять особистого підпису або
будь-яких інших даних, що дають змогу
ідентифікувати особу, зокрема
одержувача (Товариства), яка брала
участь у здійсненні господарської
операції.

Крім того посилання позивача на
підтвердження отримання відповідачем
товару на довіреності також не
приймається судом до уваги з огляду на
наступне.

Відповідно до листа Міністерства
фінансів України від 31.10.2000р. № 053-291516
довіреність на одержання цінностей є
первинним документом, що фіксує
рішення уповноваженої особи
(керівника) підприємства про
уповноваження конкретної особи
одержати для підприємства визначені
перелік та кількість цінностей. Без
довіреності не може бути створено
(виписано, підписано) інший первинний
документ - накладну вимогу,
товарно-транспортну накладну, який є
дозволом для здійснення господарської
операції з відпуску цінностей і
відповідно до статті 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" є підставою для її
бухгалтерського обліку.

При цьому підписання покупцем
видаткової накладної, яка є первинним
обліковим документом у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
і яка відповідає вимогам, зокрема,
статті 9 названого Закону і Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку та
фіксує факт здійснення господарської
операції і встановлення договірних
відносин, є підставою виникнення
обов'язку щодо здійснення розрахунків
за отриманий товар.

Таким чином матеріалами справи
підтверджено факт поставки товару лише
на суму 89 250,49 грн., що підтверджується
видатковими накладними: № РН-0000023 від
09.06.2008 року на суму 19 501,20 грн.; № РН-0000025
від 12.06.2008 року на суму 15 210,94 грн.; №
РН-0000034 від 16.07.2008 року на суму 22 946,41
грн.; видаткова накладна № РН-0000054 від
29.08.2008 року на суму 21 841,34 грн.; № РН-0000058
від 04.09.2008 року на суму 9 750,60 грн.

Крім того, Товариством здійснено
часткову оплату за поставлений товар в
сумі 86 247,77 грн., що підтверджується
наявними в матеріалах справи належним
чином засвідченими копіями виписок з
рахунку позивача (а.с. 24-26).

В матеріалах справи відсутні докази
оплати відповідачем поставленого йому
товару на суму 3 002,72 грн.

Відтак, матеріалами справи
підтверджена заборгованість
відповідача перед позивачем за
поставлений товар згідно з Договором в
сумі 3 002,72 грн., а в позові в частині
стягнення 2 450,51 грн. основного боргу
слід відмовити, так як вказана
заборгованість не підтверджена
належними доказами.

Разом з тим, з відзиву на позовну заяву
вбачається, що Товариство просить
застосувати до вимог позивача строк
позовної давності.

За змістом статті 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Отже, позовна давність є
інститутом цивільного права і може
застосовуватися виключно до вимог зі
спорів, що виникають у цивільних
відносинах, визначених у частині
першій статті 1 Цивільного кодексу
України, та у господарських відносинах
(стаття 3 Господарського кодексу
України).

Відповідно до ст. 258 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Статтею 260 Цивільного кодексу України
передбачено, що позовна давність
обчислюється за загальними правилами
визначення строків, встановленими
статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок
обчислення позовної давності не може
бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до частини 1 статті 261
Цивільного кодексу України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу
України передбачена можливість
застосування позовної давності, у тому
числі й спеціальної, лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
рішення судом.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

З аналізу наведених правових положень
цивільного кодексу України вбачається,
що Підприємство при зверненні до
господарського суду Рівненської
області з даним позовом пропустило
строк позовної давності.

Водночас, позивач просить поновити
строк позовної давності, так як
позивачу стало відомо про наявність
даної заборгованості лише під час
проведення ревізії його
фінансово-господарської діяльності
державною фінансовою інспекцією в
Рівненській області.

Згідно з пунктом 2.2. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів"
позовна давність не є інститутом
процесуального права та не може бути
відновлена (поновлена) в разі її спливу,
але за приписом частини п'ятої статті 267
ЦК України позивач вправі отримати
судовий захист у разі визнання
поважними причин пропуску строку
позовної давності. Питання щодо
поважності цих причин, тобто наявності
обставин, які з об'єктивних, незалежних
від позивача підстав унеможливлювали
або істотно утруднювали своєчасне
подання позову, вирішується
господарським судом у кожному
конкретному випадку з урахуванням
наявних фактичних даних про такі
обставини. Закон не визначає, з чиєї
ініціативи суд визнає причини
пропущення позовної давності
поважними. Як правило, це здійснюється
за заявою (клопотанням) позивача з
наведенням відповідних доводів і
поданням належних та допустимих
доказів.

Наведена позивачем причина пропуску
строку позовної давності не може бути
визнана судом поважною, враховуючи те,
що згідно зі ст. 8 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» бухгалтерський
облік на підприємстві ведеться
безперервно з дня реєстрації
підприємства до його ліквідації,
враховуючи що у позивача наявні
оригінали первинних документів, що
свідчать про здійснення господарських
операцій з відповідачем, він не міг не
знати про наявність спірної
заборгованості.

Наявності поважних причин пропуску
позивачем встановленого трирічного
строку позовної давності на звернення
до суду з вимогами про стягнення
заборгованості судом не встановлено, з
огляду на що, у позові про стягнення
основного боргу в сумі 3 002,72 грн. суд
відмовляє.

У зав'язку з неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
Договором, позивач на суму боргу 5 453,23
грн. нараховує 490,80 грн. 3% річних за
період з 29.10.2008 року по 29.10.2011 року та 1
766,77 грн. інфляційних втрат за період з
01.11.2008 року по 01.11.2011 року.

Відповідно до п 5.3. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів" зі
спливом позовної давності за вимогою
про повернення або сплату коштів
спливає й позовна давність за вимогою
про сплату процентів, передбачених
статтями 536, 625 ЦК України, і сум
інфляційних нарахувань згідно з тією ж
статтею 625 ЦК України (незалежно від
періоду часу, за який обчислено
відповідні суми процентів та
інфляційних нарахувань,оскільки такі
суми є складовою загальної суми боргу).

Враховуючи те, що у позовній вимозі про
стягнення основного боргу в сумі 5 453,23
суд відмовляє повністю, а саме в
частині стягнення 2 450,51 грн.
заборгованості, що виникла на підставі
накладних № РН-0000022 від 30.05.2008 року, №
РН-0000041 від 31.07.2008 року та № РН-0000076 від
29.09.2008 року - у зв'язку з недоведеністю
позовних вимог, а в частині стягнення 3
002,72 грн. заборгованості, що виникла на
підставі накладних № РН-0000023 від 09.06.2008
року; № РН-0000025 від 12.06.2008 року; № РН-0000034
від 16.07.2008; № РН-0000054 від 29.08.2008 року; №
РН-0000058 від 04.09.2008 року - у зв'язку з
застосуванням до вказаної вимоги
позовної давності, у суду відсутні
підстави для стягнення з відповідача
нарахованих на суму основного боргу 3%
річних та інфляційних втрат.

Враховуючи вищевикладене,
господарський суд відмовляє позивачу в
позові в повному обсязі з покладенням
на нього судових витрат на підставі
статті 49 Господарського
процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 49, ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено "14" квітня 2014
року.

Суддя
Пашкевич І.О.