м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/4136/14 24.04.14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Строй Центр»

До Державного підприємства
«Сільськогосподарське підприємство

«Земельний фонд»

Про стягнення 4 017 495,89 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Циба В.К. - по дов. № 485
від 27.11.2013

Огурецька Г.В. - по дов.
№ 101 від 01.04.2014

від відповідача не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю «Строй
Центр» про стягнення з Державного
підприємства «Сільськогосподарське
підприємство«Земельний фонд» 4 000 000,00
грн. основного боргу, 400,00 грн. штрафу та
17 095,89 грн. - 3% річних за неналежне
виконання взятих на себе останнім
зобов'язань згідно договору про
надання поворотної фінансової
допомоги № 3/10-13 від 22.10.2013.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 17.03.2014 порушено провадження у
справі № 910/4136/14 та призначено її до
розгляду на 27.03.2014.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва № 910/4136/14 від 27.03.2014, у зв'язку з
неявкою в судове засідання
представника відповідача та
невиконанням сторонами вимог ухвали
суду про порушення провадження у
справі від 17.03.2014, розгляд спарив був
відкладений на 10.04.2014.

Позивач у поданих 09.04.2014 до відділу
діловодства суду письмових поясненнях
зазначає, що у разі прострочення
відповідачем сплати чергової суми
фінансової допомоги, у позивача
виникає право вимоги сплати всієї суми
наданої поворотної фінансової
допомоги, яка залишилася несплаченою.
Виходячи з цього, позивач вважає свої
вимоги законними та обґрунтованими і
наполягає на їх задоволенні.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва № 910/4136/14 від 10.04.2014, у зв'язку з
неявкою в судове засідання
представника відповідача та
невиконанням сторонами вимог ухвали
суду про порушення провадження у
справі від 17.03.2014 та ухвали від 27.03.2014,
розгляд спарив був відкладений на
24.04.2014.

Позивач у поданих 23.04.2014 до відділу
діловодства суду письмових поясненнях
зазначає, що звернення до суду з
вимогою про дострокове повернення
фінансової допомоги та штрафних
санкцій у зв'язку з порушенням умов
договору без розірвання самого
договору є наслідком невиконання
боржником своїх договірних зобов'язань
є обґрунтованими. Виходячи з цього,
позивач вважає свої вимоги законними
та обґрунтованими і наполягає на їх
задоволенні.

Відповідач в судове засідання 24.04.2014 не
з'явився, письмовий відзив на позов не
подав, вимог ухвали суду про порушення
провадження у справі від 17.03.2014 та ухвал
від 27.03.2014, від 10.04.2014 не виконав.

Відповідач належним чином
повідомлений про призначення справи до
розгляду в засіданні господарського
суду, про час і місце його проведення,
оскільки

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК України.
(п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського
процесуального кодексу України ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається сторонам за повідомленою
ними господарському суду поштовою
адресою. У разі ненадання сторонами
інформації щодо їх поштової адреси,
ухвала направляється за адресою
місцезнаходження сторін, що зазначена
в Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України ухвали
суду було надіслано відповідачу
рекомендованою кореспонденцією з
повідомленням про вручення на адреси,
що зазначені в позовній заяві, а саме :
м. Київ, Довженка, 18, офіс 17 та м. Київ,
вул. Грінченка, 1, яка згідно витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців
станом на 26.03.2014 є місцезнаходженням
відповідача.

Проте, конверти з ухвалами були
повернуті до суду відділеннями
поштового зв'язку з довідками форми-20
без вручення адресату з відміткою - не
розшукано.

Стаття 64 Господарського
процесуального кодексу України
встановлює, що у разі відсутності
сторін за адресою місцезнаходження, що
зазначена в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців ухвала про порушення
провадження у справі вважається
врученою їм належним чином.

У пункті 11 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 15.03.2007
№ 01-8/123 «Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2006 році»
зазначено, що до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Слід також зазначити, що вищезгаданий
інформаційний лист відправляє до
пункту 4 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 02.06.2006
№ 01-8/1228 «Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2005 році»
(із змінами від 08.04.2008), в якому
зазначається, що примірники
повідомлень про вручення
рекомендованої кореспонденції,
повернуті органами зв'язку з
позначками «адресат вибув», «адресат
відсутній» і т. п., з урахуванням
конкретних обставин справи можуть
вважатися належними доказами
виконання господарським судом
обов'язку щодо повідомлення учасників
судового процесу про вчинення цим
судом певних процесуальних дій.

Про поважні причини неявки в судове
засідання повноважного представника
відповідача суд не повідомлений.
Клопотань про відкладення розгляду
справи від відповідача не надходило.

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України справа
розглянута за наявними в ній
матеріалами.

В судовому засіданні 24.04.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
позивача, Господарський суд міста
Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

22.10.2013 між Товариства з обмеженою
відповідальністю «Строй Центр»
(сторона-1) та Державним підприємством
«Сільськогосподарське
підприємство«Земельний фонд»
(сторона-2) було укладено договір про
надання поворотної фінансової
допомоги № 3/10-13 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору сторона-1
зобов'язується надати стороні-2
поворотну фінансову допомогу
(фінансова допомога) у розмірі,
встановленому договором, а сторона-2
зобов'язується повернути її стороні-1.

Згідно з п. 2.1. договору сума фінансової
допомоги за договором становить 4 000 000,00
грн.

Спір виник в зв'язку з тим, що позивач
вважає, що відповідачем в порушення
взятих на себе зобов'язань не було у
повному обсязі повернуто надані
позивачу грошові кошти, в зв'язку з чим
у відповідача виникла заборгованість
перед позивачем в розмірі 128 965,69 грн. та
за несвоєчасне виконання зобов'язань
нараховані збитки від зміни індексу
інфляції в розмірі 1 436,90 грн. та 3% річних
в сумі 4 548,01 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу
України встановлено, що відповідно до
ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України
встановлено, що за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погодженні ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (п. 1 ст. 628
Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 3.1. договору сторона-1
перераховує суму фінансової допомоги
безготівковому порядку на поточний
рахунок сторони-2.

Платіжним дорученням № 1336 від 23.10.2013
позивач перерахував на рахунок
відповідача фінансову допомогу в
розмірі 2 800 000,00 грн.

Платіжним дорученням № 1336 від 24.10.2013
позивач перерахував на рахунок
відповідача фінансову допомогу в
розмірі 1 200 000,00 грн.

Відповідно до п. 1 ст. 1049 Цивільного
кодексу України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до п. 4.1. договору фінансова
допомога повертається стороні-1
щоквартально рівними частками
протягом 360 календарних днів.

Згідно з п. 4.2. договору сума фінансової
допомоги підлягає поверненню шляхом її
перерахування на поточний рахунок
сторони-1 щоквартально рівними
частками до 10 числа першого місяця
наступного кварталу, виходячи з
кількості днів, що припадає на поточний
розрахунковий квартал.

Відповідно до п. 4.4. договору у будь-який
момент суму фінансової допомоги (її
частину) може бути достроково
повернено стороною-2.

Пунктом 6.2. договору передбачено
можливість продовження строку
повернення фінансової допомоги за
умови оформлення додатковим договором.

Доказів в підтвердження того, що
сторони дійшли згоди щодо зміни строку
повернення фінансової допомоги не
подано.

Згідно з п. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу
України якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З огляду на те, що відповідач в строк до
10.01.2014 не повернув першу частину
фінансової допомоги позивач звернувся
до відповідача з вимогою № 8/1 від 13.01.2014
щодо дострокового повернення
фінансової допомоги в повному обсязі у
строк до 20.01.2014. Дана вимога залишена
без відповіді відповідачем.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Проте, матеріали справи свідчать, що
відповідач взяті на себе зобов'язання
по сплаті коштів за користування
позикою в передбачений договором строк
не виконав, у зв'язку з чим у
відповідача виникла заборгованість
перед позивачем, яка згідно
підписаного та скріпленого печатками
обох сторін акту звірки
взаєморозрахунків, становить 128 965,69
грн.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим до
виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України визначено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Таким чином, вимоги позивача про
стягнення з відповідача суми основного
боргу в розмірі 4 000 000,00 грн.
обґрунтовані та підлягають
задоволенню.

Відповідно до п. 1 ст. 1050 Цивільного
кодексу України якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Якщо позичальник своєчасно не повернув
речі, визначені родовими ознаками, він
зобов'язаний сплатити неустойку
відповідно до статей 549 - 552 цього
Кодексу, яка нараховується від дня,
коли речі мали бути повернуті, до дня їх
фактичного повернення позикодавцеві,
незалежно від сплати процентів,
належних йому відповідно до статті 1048
цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Як свідчать матеріали справи
відповідач у визначений строк
фінансову допомогу не повернув, а отже
є таким, що прострочив виконання
зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу
України встановлено що, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу
України, підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері
господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями
у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом зокрема сплата
неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу
України визначає, що якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про
зменшення розміру неустойки,
встановленого актом цивільного
законодавства, крім випадків
передбачених законом.

Відповідно до п. 5.1. договору при
простроченні повернення фінансової
допомоги (її частини) сторона-2 сплачує
штраф у розмірі 0,01% від неповерненої
суми.

Оскільки матеріали справи свідчать, що
прострочення з повернення фінансової
допомоги мало місце, суд приходить до
висновку про задоволення вимог про
стягнення з відповідача суми штрафу в
розмірі 400,00 грн. (за обґрунтованим
розрахунком).

В зв'язку з тим, що відповідач
припустився прострочення з повернення
фінансової допомоги, позивач на
підставі ст. 625 Цивільного кодексу
України просить суд стягнути з
відповідача 17 095,89 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Умовами п. 5.2. договору визначено, що при
простроченні повернення фінансової
допомоги (її частини) сторона-2 сплачує
проценти в розмірі 3% річних від
неповерненої суми за весь строк
прострочення.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3 % річних, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом, не є санкціями, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника.

Суд приходить до висновку про
задоволення вимог позивача щодо
стягнення з відповідача 17 095,89 грн. - 3%
річних (за обґрунтованими
розрахунками).

Згідно з ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідач доказів на спростування
обставин, повідомлених позивачем, не
надав.

Зважаючи на вищевказане, позовні
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Строй Центр» є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
підлягають стягненню з відповідача на
користь позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства
«Сільськогосподарське підприємство
«Земельний фонд» (м. Київ, вул.
Грінченка, 1, ) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Строй Центр» (м.
Київ, пр. Возз'єднання, 7-А, ) 4 000 000 (чотири мільйона) грн. 00 коп.
основного боргу, 400 (чотириста) грн. 00
коп. штрафу, 17 095 (сімнадцять тисяч
дев'яносто п'ять) грн. 89 коп. - 3% річних, 73
080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн.
00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Повне рішення складено 28.04.2014.

СуддяВ.В.Сівакова