КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2014 р. Справа№ 910/24962/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Баранця О.М.

Пашкіної С.А.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Халпакчієва Є. В. -
представник за довіреністю № 2378/9 від
06.05.2014

від відповідача: Майструк Є. С. -
представник за довіреністю № 2 від
09.01.2014

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Концерну
радіомовлення, радіозв'язку та
телебачення

на рішення господарського
суду міста Києва від 25.03.2014

у справі № 910/24962/13 (суддя
Домнічева І. О.)

за позовом Концерну
радіомовлення, радіозв'язку та
телебачення

до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ентел
Сервіс»

про стягнення 310 664,89
грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з
відповідача зайво сплачених коштів в
сумі 310 664,89 грн., які становлять суму, на
яку завищено вартість робіт, виконаних
відповідачем за договором з
реконструкції щогли № 998 від 01.03.2011.

Звертаючись до суду, у позовній заяві
позивач просив стягнути вказану суму,
ґрунтуючи заявлені позовні вимоги
нормами ст. 1212 ЦК України, але після
порушення провадження у справі, підчас
її розгляду звернувся до суду з заявою
про зміну підстав позову (а.с.77-81 т.2), в
якій просив стягнути заявлену до
стягнення суму як збитки.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 25.03.2014, повний текст якого
складений 31.03.2014, у справі № 910/24962/13 в
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Рішення суду першої інстанції
ґрунтується на тому, що позивачем не
надано належних доказів факту
порушення або неналежного виконання
відповідачем своїх обов'язків за
договором з реконструкції щогли № 998
від 01.03.2011, оскільки, доданий позивачем
до позовної заяви Акт планової ревізії
№ 06-21/70 від 20.08.2013 Державної фінансової
інспекції не є належним доказом на
підтвердження зазначених обставин;
відповідно до ст. 15 Закону України «Про
державну контрольно-ревізійну службу»
вказаний акт може бути підставою для
вчинення відповідних процесуальних
дій посадовими особами (зокрема -
пред'явлення відповідного позову до
суду), однак не позбавляє відповідну
особу процесуального обв'язку доводити
свої вимоги належними та допустимими
доказами.

Також суд першої інстанції зазначив
про те, що господарські зобов'язання
між сторонами виникли на підставі
укладеного ними договору з
реконструкції щогли № 998 від 01.03.2011, що
виконані роботи прийняті позивачем у
відповідності до цього договору і
позивачем не надано жодного доказу, що
він у встановлені строки виявив та
заявив відповідачу про
невідповідність вартості виконаних
робіт актам виконаних робіт по
договору, або відмовився від
підписання актів та надав письмові
обґрунтування такої відмови.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
Концерн радіомовлення, радіозв'язку та
телебачення звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
міста Києва від 25.03.2014 та ухвалити
постанову про задоволення позовних
вимог, оскільки рішення, на його думку,
прийнято з порушенням норм
матеріального права та з неповним
дослідженням матеріалів справи.

Позивач зазначив про те, що він не
втручався в господарську діяльність
позивача, оплата вартості виконаних
робіт здійснювалась згідно документів,
наданих позивачем, а відтак, виявити
завищення вартості виконаних робіт не
було можливим.

Крім того позивач зазначив про те, що в
ст. 15 Закону України «Про державну
контрольно-ревізійну службу» в
редакції, яка діяла на час виникнення
спірних правовідносин, не зазначено, що
довідка контрольно-ревізійного
управління чи акт перевірки може бути
підставою для вчинення відповідних
процесуальних дій посадовими особами
(зокрема пред'явлення відповідного
позову до суду), однак не позбавляє
відповідну особу процесуального
обов'язку доводити свої вимоги
належними та допустимими доказами, і що
вказана позиція є особистим висновком
судді, оскільки в ст. 15 не вказано ні про
довідку, ні про акт, ні тим більше про
те, що відповідна особа має
процесуальний обов'язок доводити свої
вимоги належними та допустимим
доказами.

В позивача відсутні сумніви щодо
правильності проведення перевірки
Державною фінансової інспекцією
України, а відтак, на думку позивача,
акт та вимога Державної фінансової
інстанції України є належними та
допустимими доказами у даній справі.

Ухвалою від 24.04.2014 колегії суддів
Київського апеляційного
господарського суду в складі:
головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді
Баранець О. М., Пашкіна С. А. апеляційну
скаргу Концерну радіомовлення,
радіозв'язку та телебачення прийнято
до розгляду та порушене апеляційне
провадження.

Підчас розгляду справи представник
позивача апеляційну скаргу підтримав
та просив її задовольнити, представник
відповідача проти задоволення
апеляційної скарги заперечив, просив
залишити її без задоволення, а
оспорюване рішення суду першої
інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної
скарги, матеріали справи, заслухавши
пояснення представників сторін, з
урахуванням правил ст. ст. 99, 101
Господарського процесуального кодексу
України, згідно з якими апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі,
колегія суддів встановила таке.

01.03.2011 позивач як замовник та
відповідач як генпідрядник уклали
договір з реконструкції щогли № 998
(далі № Договір № 998), відповідно до
якого позивач доручає, а відповідач
забезпечує відповідно до умов Договору
та документації конкурсних торгів
виконання будівельних робіт належної
якості згідно робочого проекту «Щогла
Н-239м РТПС Антопіль. Реконструкція
відтяжок та фундаментів», адреса
розташування об'єкту: с. Антопіль, вул.
Київська, 12, Рівненського району,
Рівненської області, 35371 (Рівненська
філія Концерну РРТ).

Наказом директора рівненської філії
позивача № 29 від 06.11.2011, належним чином
засвідчена копія якого додана до
матеріалів справи (а.с.49 т.2), на підставі
позитивного висновку комплексної
державної експертизи № 18-00521-11 від
02.06.2011 (а.с.47-48 т.2) затверджено робочий
проект «Щогла Н-239м РТПС Антопіль.
Реконструкція відтяжок та
фундаментів».

Позивач посилається на те, що
відповідач без погодження з позивачем
перевищив на 310 664,89 грн. суму робіт по
Договору № 998, згода на проведення яких
була досягнута сторонами підчас
підписання цього договору, та
проектно-кошторисної документації до
нього, та на те, що відповідач не
ініціював збільшення кошторису шляхом
укладення додаткової угоди через
зростання обсягів робіт, як то
передбачено п. 16.2 Договору № 998,
виконавши роботи, не передбачені
проектно-кошторисною документацією, і
просить стягнути з відповідача збитки,
які складаються з реальної шкоди у
вигляді зайво сплачених позивачем 310
664,89 грн. на підставі п. 16.3 Договору № 998,
де сторони домовились, що якщо зміна
умов Договору зумовлена обставинами,
що залежать від діяльності однієї із
сторін, а інша сторона внаслідок цього
понесе збитки, вона має право на їх
відшкодування у встановленому порядку.

На підтвердження вказаних обставин
позивач послався на висновки Акту №
06-21/70, складеного Державною фінансовою
інспекцією України 20.08.2013 за
результатами планової ревізії
фінансово-господарської діяльності
Концерну радіомовлення, радіозв'язку
та телебачення за період 01.01.2011 по 31.03.2013
та окремих питань
фінансово-господарської діяльності за
період з 01.01.2009 по 31.12.2010, (далі Акт №
06-21/70), копію витягу з якого додано
позивачем до позовної заяви (а.с. 22-30 т.
1).

Як вбачається з матеріалів справи,
06.11.2013 позивачем отримано вимогу
Державної фінансової інспекції
України №06-14/1410 від 24.10.2013 (а.с. 99-101 т. 2)
про усунення виявлених порушень, де
позивачу запропоновано стягнути з
відповідача збитки у сумі 310 664,89 грн. у
встановленому законодавством порядку,
а інформацію про вжиті заходи на
виконання вказаної вимог в термін до
20.12.2013 надіслати на адресу
Держфінінспекції разом з копіями
завірених належним чином первинних,
розпорядчих та інших документів, які
підтверджують усунення вищенаведених
порушень та недоліків.

З посиланням на обставини, які
викладені в Акті № 06-21/70, позивач
просить стягнути з відповідача грошові
кошти в сумі 310 664,89 грн.

Суд першої інстанції відмовив у
задоволенні позову, з чим колегія
суддів погоджується з огляду на таке.

Згідно статті 15 Закону України «Про
основні засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні» (в
редакції, яка діяла на дату підписання
цього акту) законні вимоги службових
осіб органу державного фінансового
контролю є обов'язковими для виконання
службовими особами об'єктів, що
контролюються.

Отже, акт органу державного
фінансового контролю є підставою для
реагування посадовими особами об'єкту,
що ревізується, шляхом вчинення
відповідних дій для усунення виявлених
порушень, зазначених в акті, в тому
числі, процесуальних дій (зокрема -
пред'явлення відповідного позову до
суду).

У випадку звернення до суду, такий акт є
доказом у справі, якому суд повинен
надати оцінку поряд з іншими доказами у
справі.

За правилами статті 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Сам лише акт органу державного
фінансового контролю не визначений
законодавством як безумовний доказ
господарського чи цивільно-правового
правопорушення. Обставини, вказані в
такому акті, в господарському
судочинстві повинні підтверджуватися
належними доказами у відповідності до
статей 33 та 34 Господарського
процесуального кодексу України.

Даної позиції притримується Верховний
суд України в листі № 1-11/477 від 09.08.2006,
де вказано, що Законом України «Про
державну контрольно-ревізійну службу в
Україні» органам державної
контрольно-ревізійної служби (назва
органів державного фінансового
контролю станом на дату написання
вказаного листа - прим. суду) при
проведенні контрольних заходів
визначати збитки чи матеріальну шкоду
не заборонено. Разом з цим їх розмір
підлягає доказуванню стороною та
оцінці судом на загальних підставах за
правилами, встановленими чинним
процесуальним законодавством України,
зокрема статтями глави 5 Цивільного
процесуального кодексу України, глави 5
Кримінально-процесуального кодексу
України, розділу V Господарського
процесуального кодексу України.

Враховуючи, що як на підставу стягнення
з відповідача 310 664,89 грн. позивач
посилається на завдання йому
відповідачем збитків на зазначену
суму, при вирішенні спору сторін слід
виходити з наступного.

За правилами статті 611 ЦК України,
відшкодування за рахунок боржника
збитків є правовим наслідком порушення
ним зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України,
боржник, який порушив зобов'язання, має
відшкодувати кредиторові завдані цим
збитки.

В свою чергу, кредитор, якщо йому
завдано збитків у результаті порушення
його цивільного права, згідно з ч. 1 ст. 22
ЦК України має право на їх
відшкодування.

Збитками, відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК
України, є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки), та доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

З огляду на зазначені норми закону, для
застосування такої міри
цивільно-правової відповідальності, як
відшкодування збитків, необхідною є
наявність умов: протиправної поведінки
боржника, яка проявляється у
невиконанні або неналежному виконанні
ним зобов'язання; наявності збитків та
їх розмір, який згідно з ч. 2 ст. 623 ЦК
України, має доказати кредитор;
причинно-наслідкового зв'язку між
протиправною поведінкою та завданими
збитками, що означає, що збитки мають
бути наслідком саме даного порушення
зобов'язання боржником, а не якихось
інших обставин, зокрема, дій самого
кредитора або третіх осіб; вини
боржника.

Відсутність будь-якої з зазначених
умов виключає настання
цивільно-правової відповідальності
відповідача у вигляді покладення на
нього обов'язку з відшкодування
збитків.

Як вбачається з матеріалів справи,
спір, що є предметом вирішення у цій
справі, пов'язаний з виконанням
сторонами зобов'язань за Договором №
998.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено,
що зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу
(ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 837 ЦК України за
договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 875 ЦК України за
договором будівельного підряду
підрядник зобов'язується збудувати і
здати у встановлений строк об'єкт або
виконати інші будівельні роботи
відповідно до проектно-кошторисної
документації, а замовник
зобов'язується надати підрядникові
будівельний майданчик (фронт робіт),
передати затверджену
проектно-кошторисну документацію, якщо
цей обов'язок не покладається на
підрядника, прийняти об'єкт або
закінчені будівельні роботи та
оплатити їх.

В п. 1.2 Договору № 998 сторони погодили,
що склад та обсяги робіт, що
доручаються до виконання відповідачу,
визначені проектною документацією та
документацією конкурсних торгів, а
згідно з п. 3.1 Договору, договірна ціна
робіт визначається на основі кошторису
(додаток № 2 до Договору № 998), що є
невід'ємною частиною договору, і
складає 2 422 740 грн.

З вказаних умов Договору № 998 слідує, що
сторони уклали спірний договір у
відповідності до проектної
документації та кошторису (додаток № 2
до Договору № 998), згідно з яким
вартість робіт дорівнювала 2 422 740 грн.

Приймання - передача виконаних за
Договором № 998 робіт оформлюється
актами по формі КБ-2в та довідками по
формі КБ-3 (розділи 11, 12).

На виконання умов Договору № 998,
протягом вересня-грудня 2011 року та
січня, березня, квітня, червня 2012 року
відповідач виконав роботи на загальну
суму 2 418 765,60 грн., що підтверджується
наявними в матеріалах справи належним
чином засвідченими копіями довідок про
вартість будівельних робіт (типова
форма №КБ-3) та актів приймання
виконаних будівельних робіт (типова
форма КБ-2в) (а.с. 42-193 т. 1).

Виконані відповідачем за Договором №
998 роботи позивач оплатив в повному
обсязі, що сторонами не заперечується
та підтверджується наявними в
матеріалах справи копіями платіжних
доручень (а.с. 102-117 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються
також Довідкою № 09-31/, складеною
Державною фінансовою інспекцією в
місті Києва за результатами проведеної
з 16 по 20 серпня 2012 року зустрічної
звірки документального та фактичного
підтвердження виду, обсягу та якості
операцій і розрахунків, Концерну
радіомовлення радіозв'язку та
телебачення з ТОВ «Ентел Сервіс» за
період 01.03.2011 по 01.08.2012, належну копію
якої долучено відповідачем до
матеріалів справи (а. с. 44-46 т. 2)

Отже, відповідач виконав, а позивач
прийняв без зауважень обумовлені
Договором № 998 роботи на загальну суму 2
418 765,60 грн., тобто в межах обумовленого
Договором № 998 кошторису.

А відтак, кошти, які позивач просить
стягнути з відповідача як збитки, були
отримані останнім у відповідності до
укладеного між ними Договору № 998 та
входили у ціну цього договору, що не
може вважатися неправомірною дією та
свідчить про відсутність в діях
відповідача складу цивільного
правопорушення.

При цьому, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити про таке.

Статтею 632 ЦК України визначено, що
ціна в договорі встановлюється за
домовленістю сторін, а її зміна після
виконання договору не допускається.

Статтею 629 ЦК України визначено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Приписами статті 204 ЦК України
визначено, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

При укладенні Договору № 998 сторони
дійшли згоди щодо обсягів робіт, які
відповідач мав виконати за Договором
та ціну, яку позивач мав заплатити за
вказані роботи, в той час як з наявних в
матеріалах справи доказів слідує, що
вказані роботи, обумовлені Договором №
998 відповідач виконав в поновному
обсязі та отримав за них плату,
погоджену сторонами в Договорі № 998.

Вимагаючи повернення частини
виконаного за Договором, позивач
фактично після його виконання в
односторонньому порядку незаконно
змінює встановлену у цьому договорі
ціну, що є порушенням законодавства і
законних прав відповідача.

Не може вважатися доведеним позивачем
і розмір заявлених ним до стягнення
збитків.

Так, позивач посилається на те, що
відповідач виконав роботи з монтажу та
демонтажу металевих площадок вартістю
66 978,96 грн., які не передбачені
проектно-кошторисною документацією до
Договору № 998, включивши цю суму до
заявленої до стягнення загальної суми
збитків (310 664,89 грн.).

Проте, в актах приймання-передачі
виконаних робіт за Договором № 998 на
загальну суму 2 418 765,60 грн. відомості про
виконання робіт з монтажу та демонтажу
металевих площадок відсутні.

Відповідач пояснив, що вказані роботи
виконувались ним за іншим, укладеним з
позивачем, правочином - договором № 1472
від 24.09.2012 на суму 130 000 грн. (а.с.29-31 т.2), і
що позивач повністю розрахувався з
відповідачем за роботи, виконані
згідно з цим договором.

Вказані обставини підтверджуються
підписаними сторонами за договором №
1472 довідкою про вартість виконаних
будівельних робіт / та витрати/ по формі
КБ-3 за вересень 2012 року та актом
приймання виконаних будівельних робіт
за вересень 2012 року, належні копії яких
долучені відповідачем до матеріалів
справи (а. с. 39, 40-41 т. 2), а також
вищезгаданою Довідкою № 09-31/.

Проте, правовідносини сторін за
договором № 1472 від 24.09.2012 не є предметом
розгляду у цій справі.

Виконані відповідачем роботи з монтажу
та демонтажу металевих площадок не
можуть розглядатися як такі, що
виконані за спірним Договором № 998,
відповідно, вартість цих робіт в сумі 66
978,96 грн. не може бути прийнята судом як
збитки, завдані позивачу виходячи з
умов Договору № 998.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що позивачем не доведено
наявність всіх, визначених законом
умов, для застосування до відповідача
відповідальності у вигляді
відшкодування збитків.

Посилання позивача на те, що відповідач
без згоди позивача та без оформлення у
встановленому Договором № 998 порядку
перевищив суму робіт за Договором № 998
та виконав роботи з монтажу та
демонтажу металевих площадок, які не
передбачені проектно-кошторисною
документацією до Договору № 998, до
уваги колегією суддів не приймаються
як такі, що спростовуються наявними в
матеріалах справи документальними
доказами і не відповідають дійсним
обставинам справи.

При цьому, колегія суддів звертає увагу
позивача на таке.

Укладений сторонами Договір є
договором підряду, правовідносини
сторін за яким регулюються нормами
спеціального законодавства, зокрема,
Главою 61 Підряд Цивільного кодексу
України.

За правилами цієї Глави, у разі
виникнення між замовником і
підрядником спору з приводу недоліків
виконаної роботи або їх причин, на
вимогу будь-кого з них має бути
призначена експертиза (ч. 4 ст. 853 ЦК
України).

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу
України розмір збитків, завданих
порушенням зобов'язання, доказується
кредитором.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Ці дані встановлюються такими
засобами:

письмовими і речовими доказами,
висновками судових експертів;

поясненнями представників сторін та
інших осіб, які беруть участь в
судовому процесі. В необхідних
випадках на вимогу судді пояснення
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь в судовому процесі, мають
бути викладені письмово.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України
встановлено, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Отже, згідно з приписами чинного
законодавства, підтвердження
недоліків виконаних робіт, у випадку
наявності між замовником і підрядником
спору з приводу недоліків виконаної
роботи або їх причин, має бути
встановлено висновком експертизи.

Матеріали справи не містять доказів
проведення позивачем експертизи з
приводу встановлення наявності
недоліків виконаних відповідачем за
Договором робіт, а отже, зазначений
факт, у встановленому чинним
законодавством порядку позивачем не
доведений.

Щодо викладених в апеляційній скарзі
посилань позивача на те, що він не
втручався в господарську діяльність
позивача, оплата вартості виконаних
робіт здійснювалась згідно документів,
наданих позивачем, а відтак, виявити
завищення вартості виконаних робіт не
було можливими слід зазначити
наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 853 ЦК України замовник
зобов'язаний прийняти роботу, виконану
підрядником відповідно до договору
підряду, оглянути її і в разі виявлення
допущених у роботі відступів від умов
договору або інших недоліків негайно
заявити про них підрядникові. Якщо
замовник не зробить такої заяви, він
втрачає право у подальшому посилатися
на ці відступи від умов договору або
недоліки у виконаній роботі.

Частиною 2 ст. 853 ЦК України встановлено,
що замовник, який прийняв роботу без
перевірки, позбавляється права
посилатися на недоліки роботи, які
могли бути встановлені при звичайному
способі її прийняття (явні недоліки).

Зі змісту встановлених Актом № 06-21/70
недоліків, а саме завищення вартості
робіт та включення до актів робіт, які
не передбачені проектно-кошторисною
документацією, слідує, що вони могли
бути встановлені при прийнятті робіт, а
отже, відповідно до приписів ст. 853 ЦК
України позивач, підписавши Акти
виконаних робіт за формою КБ-2В та
Довідки про вартість виконаних
підрядних робіт за формою №КБ-3 без
зауважень, позбавив себе права
посилатися на зазначені недоліки.

Враховуючи, що жодного доказу, окрім
вищезгаданого Акту № 06-21/70, на
підтвердження законності вимог про
стягнення з відповідача збитків,
пов'язаних з Договором № 998, позивачем
суду не надано, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відсутність правових
підстав для задоволення позовних вимог
про стягнення з відповідача збитків в
сумі 310 664,89 грн. грн.

За таких обставин, апеляційна скарга
Концерну радіомовлення, радіозв'язку
та телебачення задоволенню не
підлягає, рішення господарського суду
міста Києва від 25.03.2014 у справі №
910/24962/13 відповідає чинному
законодавству, фактичним обставинам і
матеріалам справи, підстав для його
скасування не вбачається. Рішення суду
першої інстанції залишається без змін.

Судові витрати на подачу апеляційної
скарги, відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК
України, покладаються на Концерн
радіомовлення, радіозв'язку та
телебачення.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Концерну
радіомовлення, радіозв'язку та
телебачення на рішення господарського
суду міста Києва від 25.03.2014 у справі №
910/24962/13 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 25.03.2014 у справі № 910/24962/13
залишити без змін.

3. Повернути до господарського суду
міста Києва матеріали справи № 910/24962/13.

Повний текст постанови складено:
19.05.2014

Головуючий суддя
Н.Ф. Калатай

Судді
О.М. Баранець

С.А. Пашкіна