КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2014 р. Справа№ 910/12929/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання
Гаркуші В.В.

розглянувши матеріали апеляційної
скарги приватного акціонерного
товариства "Фанери та плити"

на рішення господарського суду міста
Києва ,

від 04.11.2013 р. (головуючий суддя -
Марченко О.В., судді - Курдельчук І.Д.,
Роздобудько В.В.),

за позовом приватного акціонерного
товариства "Фанери та плити", м. Київ,

до: 1. товариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
"Київ-Градобуд", м. Київ,

2. Хмельницької обласної корпорації
"Поділляоблагробуд", м. Хмельницький,

про визнання договору недійсним

за участю представників:

від позивача:Ільницька Л.М. -
представник (довіреність б/н від 04.02.2014
року.);

від відповідача 1: Павлюк М.В. -
представник (довіреність №б/н від
24.02.2014 року);

від відповідача 2: Павлюк М.В. -
представник (довіреність №05/26-02 від
26.02.2013 року);

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство
«Фанери та плити» (надалі - ПАТ «Фанери
та плити», позивач) звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю «Будівельна компанія
«Київ-Градобуд» (надалі - ТОВ «БК
«Київ-Градобуд», відповідач-1) та
Хмельницької обласної корпорації
«Поділляоблагробуд» (надалі - ХОК
«Поділляоблагробуд», відповідач-2) з
позовом про визнання укладеного
відповідачами договору про уступку
права вимоги від 16.01.2013 року недійсним,
мотивуючи вимоги його удаваністю,
невідповідністю вимогам закону,
укладанням такого сторонами поза
межами їх повноважень, а крім того,
вчиненого на стадії виконавчого
провадження.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 04.11.2013 року у справі №910/12929/13 в
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись із зазначеним
рішенням, приватне акціонерне
товариство «Фанери та плити»
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 04.11.2013 року та прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги.

Обґрунтовуючи підстави звернення з
апеляційною скаргою, скаржник послався
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, неповне з'ясування обставин
справи та невідповідність висновків
суду цим обставинам.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 17.12.2013 року
апеляційну скаргу прийнято до
апеляційного провадження колегією
суддів у складі: головуючого - судді
Руденко А.О., суддів Дідиченко М.А.,
Пономаренка Є.Ю., а розгляд справи
призначено в судове засідання на 29.01.2014
року.

В судовому засіданні 29.01.2014 року через
неявку в судове засідання
представників відповідача-1 та
відповідача-2, а 12.02.2014 року - через
неявку уповноваженого представника
відповідача-1, розгляд справи
відкладався на 12.02.2014 року та 21.02.2014 року
відповідно.

Розпорядженням заступника голови
Київського апеляційного
господарського суду від 25.02.2014 року у
зв'язку з перебуванням головуючого
судді Руденко М.А. та судді по
взаємозаміні Ропій Л.М. у відпустках, а
також перебування у відпустці судді
Пономаренка Є.Ю., для розгляду
апеляційної скарги у справі №910/12929/13
було визначено наступний склад
колегії: головуючий суддя Мальченко
А.О., судді Дідиченко М.А., Жук Г.А., а
розгляд апеляційної скарги призначено
в судове засідання на 31.03.2014 року.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 31.03.2014 року
через завантаженість судді Дідиченко
М.А., для розгляду апеляційної скарги у
справі №910/12929/13 сформовано колегію
суддів у складі: головуючий суддя
Мальченко А.О., судді Агрикова О.В., Жук
Г.А.

31.03.2014 року в порядку ст.77 ГПК України в
судовому засіданні було оголошено
перерву до 12.05.2014 року.

12.05.2014 року в судовому засіданні
представник позивача доводи
апеляційної скарги підтримав у повному
обсязі, вважає їх такими, що підлягають
задоволенню з підстав, зазначених в
апеляційній скарзі, просив оскаржуване
рішення скасувати та постановити нове
про задоволення позову повністю.

Уповноважений відповідачем-1 та
відповідачем-2 представник у судовому
засіданні вимоги апеляційної скарги не
визнав, просив у задоволенні скарги
відмовити, а судове рішення, яке є
мотивованим та законним, залишити без
змін.

В ході розгляду справи представник
скаржника надав письмові пояснення до
апеляційної скарги, додаткові докази, а
крім того, заявив клопотання про
витребування у Головного управління
статистики в Хмельницькій області
балансу та звіту про фінансові
результати діяльності ХОК
«Поділляоблагробуд» за 2012 рік та 1
квартал 2013 року, та аналогічні
документи відносно ТОВ «БК
«Київ-Градобуд» за 2013 рік - у Головного
управління статистики у м. Києві, у
відповідачів - оригіналу договору
цільової позики від 23.05.2007 року, які
судовою колегією були відхилені.

12.05.2014 року в судовому засіданні
колегією суддів було оголошено вступну
та резолютивну частини постанови
господарського суду апеляційної
інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, судова колегія
Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку
про необгрунтованість скарги та,
відповідно, відсутність підстав для її
задоволення, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 99 Господарського
процесуального кодексу України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі XII
Господарського процесуального кодексу
України.

Відповідно до статті 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом та вбачається з
матеріалів справи, рішенням
Господарського суду міста Києва від
12.11.2010 року у справі №22/656 позовні
вимоги ТОВ «БК «Київ-Градобуд»
задоволено, стягнуто з ПАТ «Фанери та
плити» на користь ТОВ «БК
«Київ-Градобуд» 2 115 570,40 грн.
заборгованості, 21 155,70 грн. витрат зі
сплати державного мита та 236,00 грн.
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.

На виконання вказаного рішення
Господарським судом міста Києва 24.05.2011
року було видано наказ, а 19.07.2011 року
державним виконавцем ВДВС
Дніпровського РУЮ у м. Києві винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження (ВП №27576996) про стягнення з
ПАТ «Фанери та плити» на користь ТОВ
«БК «Київ-Градобуд» 2 136 962,10 грн. (а.с.21).

Разом з тим, з матеріалів справи
вбачається, що 16.01.2013 року між
товариством з обмеженою
відповідальністю «Будівельна компанія
«Київ-Градобуд» (в тексті договору -
первісний кредитор) та Хмельницькою
обласною корпорацією
«Поділляоблагробуд» (в тексті договору
- новий кредитор) було укладено договір
про уступку права вимоги, за умовами
якого, у відповідності до п.1.1 названого
договору, у зв'язку з дебіторською
заборгованістю ТОВ «БК «Київ-Градобуд»
перед ХОК «Поділляоблагробуд» за
договором цільової позики від 23.05.2007
року первісний кредитор передає новому
кредиторові, а новий кредитор приймає
право вимоги, що належить первісному
кредиторові, і стає кредитором за
Договором про виконання
будівельно-монтажних робіт з
будівництва житлового будинку від
16.12.2004 року № 10/2004 (далі - Договір
підряду), укладеним між первісним
кредитором та закритим акціонерним
товариством «Фанери та плити»,
правонаступником якого є ПАТ «Фанери
та плити».

За умовами п. 1.2 договору про уступку
права вимоги новий кредитор одержує
право (замість первісного кредитора)
вимагати від боржника належного
виконання всіх зобов'язань за
Договором про виконання
будівельно-монтажних робіт по
будівництву житлового будинку №10/2004
від 16.12.2004 року, що встановлено рішенням
Господарського суду міста Києва від
12.11.2010 року (справа № 22/656), на виконання
якого видано судовий наказ від 24.05.2011
року.

Відповідно до пункту 1.3 договору новий
кредитор набуває права вимоги до
боржника замість первісного кредитора
на суму 2 136 962,10 грн.

Сторони за договором про уступку права
вимоги також передбачили обов'язок
первісного кредитора по передачі
новому кредиторові всіх документів,
які засвідчують права, що передаються
за цим договором та інформацію, яка є
важливою для їх здійснення за основним
договором, у термін до 18.10.2012 року (пункт
2.1 договору).

Водночас, первісний кредитор
зобов'язаний сповістити боржника про
відступлення права вимоги за цим
договором шляхом поштового надсилання
з повідомленням про вручення боржнику
копії цього договору (пункт 2.2
договору).

Договір набирає чинності з моменту
його підписання і діє до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
за цим договором (пункт 4.1 договору).

Позивач, заявляючи вимогу про визнання
недійсним договору про уступку права
вимоги наголосив на невідповідності
змісту його положень вимогам закону та
попереднім домовленостям сторін,
недотриманні встановленої форми
договору, укладенні такого сторонами
поза межами своїх повноважень,
удаваності договору, неправомірності
відступлення права вимоги на стадії
виконання судового рішення та
безпосередньому порушенні прав
боржника, яке полягає в тому, що заміна
кредитора у зобов'язанні відбулася без
письмової згоди останнього та
несвоєчасному повідомленні боржника
про укладення такого договору.

Місцевий господарський суд, вирішуючи
спір, дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення позову у
зв'язку з відповідністю оспорюваного
договору вимогам чинного
законодавства.

При цьому, суд керувався приписами
частини першої статті 215 ЦК України,
згідно якої підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, частинами першою - третьою, п'ятою
та шостою статті 203 ЦК України
передбачено, що:

зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам;

особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Відповідно до частини першої статті 513
ЦК України правочин щодо заміни
кредитора у зобов'язанні вчиняється у
такій самій формі, що і правочин, на
підставі якого виникло зобов'язання,
право вимоги за яким передається
новому кредиторові.

Як вбачається з матеріалів справи,
договір №10/2004 від 16.12.2004 року, укладений
між ЗАТ «Фанплит» та ТОВ
«Київ-Градобуд» щодо виконання
будівельно-монтажних робіт по
будівництву житлового будинку по
провулку Сеноманському, 16 в м. Києві
оформлений у письмовій формі. В
аналогічній формі є вчиненим і
оспорюваний позивачем договір про
уступку права вимоги, а тому доводи
скаржника про недотримання сторонами
форми договору при його укладанні є
безпідставними. Водночас, колегія
суддів погоджується з позицією суду
першої інстанції про те, що підписання
договору з боку ХОК
«Поділляоблагробуд» директором
Чарнюком В.І жодним чином не впливає на
дійсність договору через ту обставину,
що раніше вказана посадова особа
обіймала посаду директора ТОВ «БК
«Київ-Градобуд».

З договору про уступку права вимоги
вбачається, що умовами пункту 2.2
договору на ТОВ «БК «Київ-Градобуд»
покладено обов'язок сповістити ПАТ
«Фанери та плити» про відступлення
свого права вимоги на користь нового
кредитора шляхом поштового надсилання
з повідомленням про вручення
останньому копії такого договору.

Такі дії ТОВ «БК «Київ-Градобуд»
вчинило 12.06.2013 року, що підтверджується
наявною в матеріалах справи копією
повідомлення позивача про заміну
кредитора разом з доданою до нього
копією договору про уступку права
вимоги, отриманими ПАТ «Фанери та
плити» 17.06.2013 року (а.с.18).

Отже, твердження скаржника про
невжиття відповідачем-1 заходів по
сповіщенню боржника про відступлення
права вимоги боргу новому кредиторові
спростовуються наявними в матеріалах
справи доказами.

Варто зазначити, що законодавець,
захищаючи інтереси боржника у випадку
заміни кредитора у зобов'язанні,
передбачив право боржника не
виконувати свої зобов'язання перед
новим кредитором до надання боржникові
доказів переходу до нового кредитора
прав у зобов'язанні (частина 2 статті 517
Цивільного кодексу України).

Виходячи з положень даної норми,
слідує, що позивач жодним чином не
звільнений від виконання зобов'язання
перед первісним кредитором, а тому
ризики та негативні наслідки
недотримання процедури сповіщення
боржника про заміну кредитора у
зобов'язанні має нести лише новий
кредитор, відтак, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про те, що
несвоєчасне повідомлення позивача про
укладення оспорюваного договору не є
порушенням прав останнього і не
ставить таке зобов'язання в залежність
від терміну його надсилання.

Так, відповідно з частинами першою і
другою статті 518 ЦК України боржник має
право висувати проти вимоги нового
кредитора у зобов'язанні заперечення,
які він мав проти первісного кредитора
на момент одержання письмового
повідомлення про заміну кредитора.

Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, він має право висунути
проти вимоги нового кредитора
заперечення, які він мав проти
первісного кредитора на момент
пред'явлення йому вимоги новим
кредитором або, якщо боржник виконав
свій обов'язок до пред'явлення йому
вимоги новим кредитором, - на момент
його виконання.

Водночас, колегія суддів вважає, що
місцевий суд обґрунтовано відхилив
твердження апелянта про його
необізнаність щодо уступки права
вимоги, спростувавши це тим, що ухвалою
господарського суду міста Києва від
01.07.2013 року в справі № 22/656 було вирішено
питання про заміну сторони (стягувача)
у виконавчому провадженні з ТОВ «БК
«Київ-Градобуд» на ХОК
«Поділляоблагробуд» в порядку частини
5 статті 8 Закону України «Про виконавче
провадження».

Крім того є необгрунтованими доводи
скаржника з приводу порушення
відповідачем-1 положень п.3.2 договору
№10/2004 від 16.12.2004 року, за умовами якого
сторони, які його підписали прийняли на
себе зобов'язання не розголошувати, не
передавати та не робити в будь-який
інший спосіб доступними третім
організаціям та особам відомості, що
містяться в документах, які оформлюють
спільну діяльність сторін у рамках
даного договору, інакше, як з письмової
згоди обох сторін.

Як зазначає у позовній заяві позивач,
оспорюваний договір також має бути
визнаний недійсним з підстав його
удаваності.

Згідно статті 235 Цивільного кодексу
України удаваним є правочин, який
вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

В ході розгляду справи позивач не довів
належними та допустимими доказами
факту існування іншої угоди, укладеної
відповідачами у справі, приховання
якої спонукало останніх укласти
оспорюваний договір про уступку права
вимоги.

Позивач факт несплати боргу в сумі,
визначеній рішенням Господарського
суду міста Києва від 12.11.2010 року у
справі №22/656 не спростовував.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи наведені приписи, судова
колегія відхиляє як безпідставні
доводи апеляційної скарги щодо
неможливості укладання відповідачами
оспорюваного договору на стадії
виконавчого провадження, оскільки
зобов'язання по сплаті заборгованості
є невиконаним.

Оскільки за приписами статей 215, 216
Цивільного кодексу України вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним може бути заявлена як однією
зі сторін правочину, так і іншою
заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину, позивач,
звертаючись до суду із даним позовом та
вимагаючи визнати недійсним договір
уступки права вимоги, не будучи
стороною за цим договором, зобов'язаний
довести, яким чином оспорюваний ним
договір порушує його права та законні
інтереси.

Відповідно до статті 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Тобто, порушення або оспорювання прав
та інтересів особи, яка звертається до
суду за їх захистом, є обов'язковими;
обов'язком позивача, відповідно до
статті 33 Господарського
процесуального кодексу України є
доведення (підтвердження) в
установленому законом порядку
наявності факту порушення або
оспорювання його прав та інтересів.

Уявлення позивача про невідповідність
оспорюваного договору нормам чинного
законодавства за відсутності при цьому
порушень прав та інтересів останнього,
не є підставою для визнання такого
договору недійсним або неукладеним в
судовому порядку, оскільки відповідно
до приписів статті 1 Господарського
процесуального кодексу України особа
звертається до суду саме за захистом
своїх порушених або оспорюваних прав
та охоронюваних законом інтересів.

Позивач всупереч наведених вище вимог
не вказав в чому полягає порушення його
прав та законних інтересів, а тому
підстав для визнання недійсним
договору про уступку права вимоги від
16.01.2013 року немає.

Згідно зі статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний
господарський суд вважає, що рішення
господарським судом міста Києва від
04.11.2013 року у справі №910/12929/13 прийнято з
правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому доводи апеляційної скарги
обґрунтованих висновків суду не
спростовують, у зв'язку з чим
оскаржуване рішення має бути залишеним
без змін, а апеляційна скарга
приватного акціонерного товариства
«Фанери та плити» без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної
скарги у зв'язку з відмовою в її
задоволенні на підставі статті 49 ГПК
України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного
акціонерного товариства «Фанери та
плити» на рішення господарського суду
міста Києва від 04.11.2013 року у справі
№910/12929/13 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
Києва від 04.11.2013 року у справі №910/12929/13
залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/12929/13
повернути до господарського суду міста
Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
А.О. Мальченко

Судді
О.В. Агрикова

Г.А. Жук