м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/2204/14 14.04.14

За позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Конгрес Ріал Істейт
Фінанс»доПублічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«Данієль»прозобов'язання виконати
платіжні доручення.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники: від позивача -Миронюк І.В.
(представник за довіреністю);від
відповідача -не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

У березні 2014 року Товариство з
обмеженою відповідальністю «Фінансова
компанія «Конгрес Ріал Істейт Фінанс»
(далі - позивач або Компанія) звернулося
до господарського суду з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Данієль» (далі -
відповідач або Банк) про зобов'язання
виконати платіжні доручення Компанії:
№ 61 від 28.12.2012, № 62 від 28.12.2012, № 63 від
28.12.2012, № 70 від 17.05.2013, № 71 від 17.05.2013.

Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконанням відповідачем своїх
зобов'язань за договором банківського
рахунку № РКО-31497Т від 24.04.2009 (далі -
Договір банківського рахунку), зокрема,
невиконанням вищевказаних платіжних
доручень на загальну суму 1715171,80 грн.

Відповідач письмових заперечень проти
позову не подав, а також не направив у
судові засідання своїх представників.

Розгляд справи у зв'язку із неявкою
представника відповідача неодноразово
відкладався.

У судове засідання, призначене на
14.04.2014, представник відповідача знову
не з'явився, вимог ухвал суду не
виконав.

Про поважні причини неявки в судове
засідання представника відповідача
суд не повідомлений. Клопотань про
відкладення розгляду справи від
відповідача не надходило.

Відповідач належним чином і завчасно
був повідомлений про дати, час і місце
проведення судових засідань, про що
свідчать наявні у матеріалах справи
повідомлення про вручення поштових
відправлень.

Обставин, які б перешкоджали чи не
дозволяли розглянути спір у даному
судовому засіданні судом не було
встановлено.

За таких обставин, суд не вбачає за
необхідне відкладати розгляд справи та
відповідно до статті 75 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) здійснює її розгляд за
наявними в ній матеріалами.

Представник позивача у судових
засіданнях позовні вимоги підтримав у
повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд

ВСТАНОВИВ:

24 квітня 2009 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Комерційний банк «Данієль» (у
подальшому перейменоване на Публічне
акціонерне товариство «Комерційний
банк «Данієль»; Банк) та Компанією
(Клієнт) було укладено Договір
банківського рахунку, за умовами якого
Банк відкриває Клієнту поточний
рахунок №07, МФО 380980 у валюті (ах),
що визначаються Клієнтом у заяві на
відкриття рахунку, та здійснює
розрахункові та касові операції за цим
рахунком відповідно до чинного
законодавства України,
нормативно-правових актів
Національного банку України.

Відповідно до положень пунктів 3.1.1 - 3.1.3
вказаного Договору Банк зобов'язаний:

- вести комплексне розрахунково-касове
обслуговування Клієнта та виконувати
за його дорученням усі розрахункові та
касові операції, які не суперечать
чинному законодавству України та
нормативно-правовим актам
Національного банку України;

- здійснювати розрахунково-касове
обслуговування Клієнта в операційний
час та післяопераційний час за умови
сплати комісійної винагороди
відповідно до тарифів Банку, крім
суботи, неділі, неробочих та святкових
днів;

- розрахункові операції за дорученням
Клієнта проводити у відповідності до
діючих правил здійснення
безготівкових розрахунків та
проводити списання коштів з рахунку
Клієнта на виконання його доручень.

Даний Договір банківського рахунку є
чинним, у встановленому законом
порядку недійсним не визнавався.
Зворотного матеріали справи не
містять.

З матеріалів справи та пояснень
позивача вбачається, що 28.12.2012 та 17.05.2013,
відповідно, на підставі вказаного
Договору банківського рахунку
Компанією було подано через систему
«Клієнт-Банк» відповідачу платіжні
доручення: № 61 від 28.12.2012, № 62 від 28.12.2012,
№ 63 від 28.12.2012, № 70 від 17.05.2013, № 71 від
17.05.2013, згідно з якими Банку було
доручено перерахувати з поточного
рахунку Компанії №07 на поточний
рахунок останньої в іншому банку (за
платіжними дорученнями №№ 61, 62, 63)
кошти на загальну суму 1500000 грн., а також
на рахунок контрагента Компанії (за
платіжними дорученнями №№ 70, 71) кошти в
загальній сумі 215171,80 грн.

Згідно з частиною 3 статті 1068 ЦК України
банк зобов'язаний за розпорядженням
клієнта видати або перерахувати з його
рахунка грошові кошти в день
надходження до банку відповідного
розрахункового документа, якщо інший
строк не передбачений договором
банківського рахунка або законом.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону
України «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні» банк
зобов'язаний виконати доручення
клієнта, що міститься в розрахунковому
документі, який надійшов протягом
операційного часу банку, в день його
надходження. У разі надходження
розрахункового документа клієнта до
обслуговуючого банку після закінчення
операційного часу банк зобов'язаний
виконати доручення клієнта, що
міститься в цьому розрахунковому
документі, не пізніше наступного
робочого дня.

Переказ вважається завершеним з
моменту зарахування суми переказу на
рахунок отримувача або її видачі йому в
готівковій формі (пункт 30.1 статті 30
зазначеного Закону).

Однак, вказані платіжні доручення
Банком у встановлені строки виконані
не були, хоча, як убачається з
банківської виписки з поточного
рахунку Компанії №07, на
останньому було достатньо коштів для
виконання вищевказаних платіжних
доручень та здійснення за ними
відповідних переказів коштів.

На неодноразові претензії позивача
щодо несвоєчасного виконання
платіжних доручень Компанії,
відповідач листом від 29.01.2013 за № 2-07-323
повідомив, що затримка у виконанні
платіжних доручень викликана
нестабільною ситуацією на грошовому
ринку України, яка призвела до дефіциту
грошового ресурсу в національній
валюті.

Таким чином, фактичне невиконання
спірних платіжних доручень було
викликано відсутністю на
кореспондентському рахунку
відповідача достатньої суми грошових
коштів для здійснення міжбанківського
переказу.

Вказаним невиконанням було порушене
майнове право позивача на вільне
володіння та розпорядження належним
останньому майном, яким, у розумінні
статей 177, 190 ЦК України, є грошові кошти,
у т.ч., враховуючи положення пункту 3.1
статті 3 Закону України «Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні»,
які існують у формі записів на
поточному рахунку позивача №07,
відкритому в Банку.

Судом встановлено, що станом на момент
подання до Банку спірних платіжних
доручень, у останнього не було
достатніх підстав для їх не виконання.
Зворотного відповідачем не доведено.

Разом з тим, позов не може бути
задоволений виходячи з наступного.

Виконавчою дирекцією Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб
(далі - Фонд) 16.01.2014 прийнято рішення № 1
щодо запровадження тимчасової
адміністрації та призначення
уповноваженої особи Фонду на
тимчасову адміністрацію у відповідача.

Тимчасову адміністрацію в Банку
запроваджено строком на 3 місяці з
17.01.2014 по 16.04.2014.

Зазначена інформація відображена на
офіційному сайті Фонду (http://www.fg.gov.ua) та
у розумінні статті 35 ГПК України є
загальновідомою, і не потребує
доказуванню.

Відтак, станом на момент звернення
позивача з даним позовом до суду та на
момент вирішення спору, у відповідача
була запроваджена тимчасова
адміністрація.

За загальним правилом, право власності
є непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні, окрім
випадків і лише в порядку, встановлених
законом (стаття 321 ЦК України).

За приписами частин 1, 2 статті 1066 ЦК
України за договором банківського
рахунка банк зобов'язується приймати і
зараховувати на рахунок, відкритий
клієнтові (володільцеві рахунка),
грошові кошти, що йому надходять,
виконувати розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком. Банк має право
використовувати грошові кошти на
рахунку клієнта, гарантуючи його право
безперешкодно розпоряджатися цими
коштами.

Судом враховано, що всупереч вказаної
норми Банк не зміг забезпечити право
Компанії на безперешкодне
розпорядження її коштами, що
знаходяться на її поточному рахунку
№07, відкритому в Банку.

Відповідно до частини 1 статті 1074 ЦК
України (із змінами і доповненнями,
внесеними згідно із законами України
від 18.05.2010 № 2258-VI, від 04.11.2010 № 2677-VI)
обмеження прав клієнта щодо
розпоряджання грошовими коштами, що
знаходяться на його рахунку, не
допускається, крім випадків обмеження
права розпоряджання рахунком за
рішенням суду або в інших випадках,
встановлених законом, а також у разі
зупинення фінансових операцій, які
можуть бути пов'язані з легалізацією
(відмиванням) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванням
тероризму, передбачених законом.

Отже, починаючи з 09.03.2011 (дата набрання
чинності Законом України від 04.11.2010 №
2677-VI) випадки обмеження прав клієнта
щодо розпоряджання грошовими коштами,
що знаходяться на його рахунку, можуть
бути передбачені в спеціальному
законі.

Процедура щодо виведення
неплатоспроможних банків з ринку і
ліквідації банків врегульована
Законом України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб»,
який є спеціальним законом у даних
правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону
встановлено, що тимчасова
адміністрація - процедура виведення
банку з ринку, що запроваджується
Фондом стосовно неплатоспроможного
банку в порядку, встановленому цим
Законом.

Відтак, у спорах пов'язаних з
виконанням банком, у якому введена
тимчасова адміністрація чи почата
процедура його ліквідації, своїх
зобов'язань перед його кредиторами,
норми Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб» є
спеціальними, а даний Закон є
пріоритетним відносно інших
законодавчих актів України у цих
правовідносинах.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з
частиною 2 статті 1 Закону України «Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб» метою цього Закону є захист прав
і законних інтересів вкладників
банків, зміцнення довіри до
банківської системи України,
стимулювання залучення коштів у
банківську систему України,
забезпечення ефективної процедури
виведення неплатоспроможних банків з
ринку та ліквідації банків.

Статтею 36 даного Закону врегульовані
наслідки запровадження тимчасової
адміністрації.

Так, відповідно до пункту 1 частини 5
статті 36 Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб»
під час тимчасової адміністрації не
здійснюється задоволення вимог
вкладників та інших кредиторів банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6
статті 36 даного Закону передбачено, що
обмеження, встановлене пунктом 1
частини п'ятої цієї статті, не
поширюється на зобов'язання банку щодо
виплати коштів за вкладами вкладників
за договорами, строк яких закінчився,
та за договорами банківського рахунку
вкладників. Зазначені виплати
здійснюються в межах суми
відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, згідно з пунктом 4 частини 1
статті 2 Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб» у
цьому Законі термін «вкладник»
вживається у значені «фізична особа
(крім фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності), яка
уклала або на користь якої укладено
договір банківського вкладу (депозиту),
банківського рахунку або яка є
власником іменного депозитного
сертифіката».

Відтак, враховуючи дану норму, фізичні
особи - суб'єкти підприємницької
діяльності та юридичні особи не
підпадають під визначення поняття
«вкладник» у розумінні вищевказаного
Закону. Тому, на них не поширюється
виняток з обмеження встановленого
пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб».

Даний Закон не дає визначення поняття
«кредитор банку». Визначення терміну
«кредитор банку» міститься у статті 2
Закону України «Про банки і банківську
діяльність», та під яким розуміється -
юридична або фізична особа, яка має
документально підтверджені вимоги до
боржника щодо його майнових
зобов'язань.

Виходячи з положень частини 1 статті 1066
ЦК України, за договором банківського
рахунка банк, зокрема, зобов'язується
виконувати розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком.

За змістом пункту 1.24 статті 1 Закону
України «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні» переказ
коштів - рух певної суми коштів з метою
її зарахування на рахунок отримувача
або видачі йому у готівковій формі.
Ініціатор та отримувач можуть бути
однією і тією ж особою.

Отже, враховуючи вище наведені
положення, та, зокрема, положення
статей 177, 190, 509 ЦК України, зобов'язання
щодо переказу коштів з рахунку
позивача, відкритому у відповідача, на
його рахунок в іншому банку чи на
рахунок контрагента позивача є
майновим зобов'язанням.

Відтак, виходячи з аналізу
вищенаведених положень, позивач є
кредитором банку на якого поширюються
обмеження встановлені пунктом 1
частини 5 статті 36 Закону України «Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб», і тому не можуть бути задоволені
його вимоги (у т.ч. спірні) до
відповідача під час запровадження у
останньому тимчасової адміністрації.

Розглядаючи спір по суті, судом
враховано, що відповідно до пункту
третього частини 2 статті 37 Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб» уповноважена
особа Фонду має право продовжувати,
обмежувати або припиняти здійснення
банком будь-яких операцій.

У матеріалах справі відсутні докази
про те, що уповноважена особа Фонду
дала дозвіл на продовження виконання
відповідачем спірних платіжних
доручень позивача.

Крім того, виходячи зі змісту статей 39,
40, 49, 52 Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб»
під час тимчасової адміністрації
складається план врегулювання (рішення
Фонду, що визначає спосіб, економічне
обґрунтування, строки та умови
виведення неплатоспроможного банку з
ринку) у якому визначаються заходи щодо
виведення неплатоспроможного банку з
ринку в один із способів передбачених у
частині 2 статі 39 даного Закону. Фонд
складає реєстр активів і зобов'язань,
які підлягають відчуженню. Під час
відчуження зобов'язань Фонд має
забезпечити неупереджене ставлення до
всіх кредиторів неплатоспроможного
банку, дотримуючись черговості,
передбаченої статтею 52 цього Закону,
при цьому зобов'язання банку за
вкладами фізичних осіб, гарантованими
Фондом, мають найвищий пріоритет і не
можуть бути відчужені частково. Під час
ліквідації банку уповноважена особа
Фонду не має права здійснювати
задоволення вимог кредиторів до
затвердження реєстру акцептованих
вимог кредиторів, за виключенням
погашення за погодженням з виконавчою
дирекцією Фонду вимог за правочинами,
що забезпечують проведення
ліквідаційної процедури. Кошти,
одержані в результаті ліквідації та
реалізації майна банку, спрямовуються
уповноваженою особою Фонду на
задоволення вимог кредиторів у
черговості передбаченій статтею 52
даного Закону. Вимоги кожної наступної
черги задовольняються в міру
надходження коштів від реалізації
майна банку після повного задоволення
вимог попередньої черги.

Таким чином, після запровадження у
банку тимчасової адміністрації (з
метою виведення цього банку з ринку),
задоволення вимог кредиторів
відбувається у особливому,
передбаченому зазначеним спеціальним
Законом порядку з дотриманням
принципів черговості, передбаченої
статтею 52 цього Закону, та виходячи з
того, що найвищий пріоритет мають
зобов'язання банку за вкладами
фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Враховуючи вищевикладене, на даний час
підстави для задоволення позову
відсутні.

При цьому, суд зазначає, що після
закінчення дії тимчасової
адміністрації позивач не позбавлений
права захистити свої майнові вимоги за
Договором банківського вкладу в
передбачені законом способи, у т.ч. на
підставі частини 4 статті 49 даного
Закону у випадку відмови уповноваженої
особи Фонду акцептувати вимоги
позивача за Договором банківського
вкладу.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК
України покладається на позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 32-35, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 22.04.2014

СуддяСташків Р.Б.