ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2014 р.
Справа №917/511/14

За позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 39800

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,
АДРЕСА_2, 39600

про стягнення 103 543,98 грн

Суддя Сірош Д.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, паспорт серії
НОМЕР_1, виданий 26.09.1996 р., Косомольським
МВ УМВС України в Полтавській області,
ОСОБА_3, ордер № 024415 від 09.04.2014 р.

від відповідача: не з'явився

У судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення та
повідомлено дату складання повного
рішення у відповідності до вимог ст. 85
ГПК України.

Суть спору: Розглядається позовна
заява про стягнення заборгованості за
договором позики № 1 від 23.08.2013 р., з
яких: 100 000,00 грн - сума основного боргу, 3
543,98 грн - пеня.

Відповідач відзив на позовну заяву не
надав, своїм правом на участь у
розгляді справи не скористався, хоча
був належним чином повідомлений про
дату, час та місце розгляду справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав
людини та основних свобод,
ратифікованої Законом від 17.07.97 р.,
гарантує кожній фізичній або юридичній
особі право на розгляд судом упродовж
розумного строку цивільної,
кримінальної, адміністративної або
господарської справи, а також справи
про адміністративне правопорушення, в
якій вона є стороною.

Враховуючи, що відповідач був
належним чином повідомлений про дату,
час та місце судового розгляду, проте
не скористався своїми правами,
передбаченими ст. 22 ГПК України та
виходячи з того, що участь в судовому
засіданні є правом, а не обов'язком
сторони, суд вважає можливим
розглянути справу за відсутності
представника відповідача за наявними у
справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представника позивача, суд
встановив:

23.08.2013р. між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (надалі -
відповідач) укладений договір позики №
1 (а.с. 13 - 15).

Відповідно до умов вказаного договору
позивач передав відповідачу у
власність грошові кошти у сумі 100 000 грн,
а відповідач зобов'язувався повернути
позику у порядку та на умовах,
визначених договором.

Позикодавець зобов'язується передати
позику Позичальнику 23.08.2013 р. (п. 1.3.).

Згідно з п. 3.2. факт передачі позики
Позичальнику підтверджується
підписаним Сторонами актом
приймання-передачі позики, який є
невід'ємною частиною даного договору.

Позика вважається переданою
Позичальнику з моменту підписання
Сторонами акту приймання-передачі
позики (п.3.3.).

На виконання умов договору, 23.08.2013 р.
позивач передав відповідачу грошові
кошти в розмірі 100 000,00 грн, що
підтверджується, підписаним сторонами
та скріпленим печатками актом
приймання - передачі позики (а.с. 15).

Сторони у п. 4.1 договору погодили, що
позика повертається Позичальником
Позикодавцю безготівковим способом
шляхом перерахування Позичальником
грошових коштів на банківський рахунок
Позикодавця, який зазначений у цьому
договорі.

При цьому, позика повертається
Позичальником Позикодавцю частинами, а
саме:

35000 грн. (тридцять п'ять тисяч гривень)
повертаються у строк до 01.11.2013 р.;

35000 грн. (тридцять п'ять тисяч гривень)
повертаються у строк до 01.12.2013 р.;

30000 грн. (тридцять тисяч гривень)
повертаються у строк до 10.01.2014 р. (п. 4.2.).

Однак, порушуючи умови договору,
відповідач не повернув позику у
визначений строк, у зв'язку з чим у
нього виникла заборгованість у сумі 100
000,00 грн.

Вказану суму боргу позивач
просить суд стягнути з відповідача.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно з п. 1 ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Нормами статті 530 Цивільного кодексу
України, встановлено що, якщо у
зобов'язанні встановлено строк (термін)
його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк.

Стаття 598 Цивільного кодексу України
встановлює, що зобов'язання
припиняється частково або у повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу
України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним
чином.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України
передбачено, що за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 Цивільного
кодексу України передбачено обов'язок
позичальника повернути позику, а саме:
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до частин 2, 3 статті 1049
Цивільного кодексу України, позика,
надана за договором безпроцентної
позики, може бути повернена
позичальником достроково, якщо інше не
встановлено договором. Позика
вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Станом на час розгляду справи доказів
повернення відповідачем позивачу
грошових коштів у сумі 100 000,00 грн суду
не надано.

На підставі вищевикладеного, суд
дійшов висновку, що у даному випадку
мало місце порушення відповідачем
договірних зобов'язань щодо повернення
позики, у визначений строк, тому
позовна вимога в частині стягнення
боргу в сумі 100 000,00 грн є правомірною,
обґрунтованою та такою, що підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 610, 611 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). У разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Частиною 1 статті 216 Господарського
кодексу України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230
Господарського кодексу України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Одним із видів забезпечення виконання
зобов'язань, відповідно ст. 546
Цивільного Кодексу України та ст. 199
Господарського Кодексу України, є
неустойка (штраф, пеня), розмір якої
визначається відповідно до умов
договору, що не суперечать чинному
законодавству України.

Пункт 3 статті 549 Цивільного Кодексу
України визначає, що пенею є неустойка,
яка обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК
України).

Відповідно до пунктів 5.2. договору у
разі прострочення відповідачем
виконання обов'язку повернення Позики
відповідач зобов'язується сплатити на
користь Позикодавця (позивача пеню у
розмірі 3% (трьох відсотків) від суми
простроченого платежу за кожен день
прострочення.

Як роз'яснив Пленум Вищого
господарського суду України у
Постанові № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" за
приписом статті 3 ЗУ "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та
частини другої статті 343 ГК України
розмір пені за прострочку платежу не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період за який сплачується
пеня. Якщо в укладеному сторонами
договорі визначено вищий розмір пені,
ніж передбачений у цій нормі,
застосуванню підлягає пеня в розмірі
подвійної облікової ставки.

Враховуючи вищевказані обмеження щодо
розміру пені, позивач у позовній заяві
ставить вимогу щодо стягнення з
відповідача пені у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ.

За розрахунком, здійсненим позивачем
та перевіреним судом до стягнення з
відповідача підлягає пеня в сумі 3 543,98
грн за період з 11.01.2014 р. по 18.03.2014 р.

З огляду на викладене, суд задовольняє
позов у повному обсязі.

Судові витрати відповідно до ч. 2 ст. 49
ГПК України підлягають стягненню з
відповідача.

Керуючись ст. ст. 32 - 33, 43 - 44, 49, 75, 82-85 ГПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, АДРЕСА_2, 39600 на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 39800 -
100000,00 грн. основного боргу, 3543,98 грн.
пені, 2070,88 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено: 25.04.2014 р.

Суддя
Сірош Д.М.