ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року Справа № 916/2867/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Дунаєвської Н.Г. - головуючого,

Мележик Н.І. (доповідача),

Гольцової Л.А.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні касаційну

скаргу
Департаменту комунальної власності

Одеської міської ради

на рішення
господарського суду Одеської області

від 10.12.2013 року

та постанову
Одеського апеляційного господарського
суду від 04.02.2014 року

у справі №
916/2867/13

господарського суду
Одеської області

за позовом
Департаменту комунальної власності
Одеської міської ради

до
Фізичної особи - підприємця

ОСОБА_4

про
розірвання договору оренди та
виселення

за участю представників:

позивача -
не з"явились

відповідача -
не з"явились

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2013р. Департамент комунальної
власності Одеської міської ради
звернувся до господарського суду
Одеської області з позовом до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 про розірвання
договору оренди нежитлового
приміщення № 99ц від 01.09.2011р. та
виселення відповідача з орендованого
приміщення підвалу, загальною площею
53,3 кв.м., розташованого за адресою:
АДРЕСА_1..

Рішенням господарського суду Одеської
області від 10.12.2013 р. (суддя Зайцев Ю.О.),
залишеним без змін постановою
Одеського апеляційного господарського
суду від 04.02.2014 року (судді: Разюк Г.П.,
Петров М.С., Гладишева Т.Я.), в
задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі Департамент
комунальної власності Одеської
міської ради просить скасувати судові
акти попередніх інстанцій, посилаючись
на неправильне застосування місцевим
та апеляційним господарськими судами
норм матеріального та порушення норм
процесуального права, та задовольнити
позовні вимоги.

Колегія суддів, обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, юридичну оцінку її
обставин та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
господарськими судами першої й
апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права,
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог,
суди попередніх інстанцій встановили,
що 01.09.2011 року між Департаментом
комунальної власності Одеської
міської ради (орендодавець) та ФОП
ОСОБА_4 (орендар) укладено договір
оренди № 99ц, згідно якого орендодавець
за актом прийому - передачі передав
орендарю у платне користування на
строк до 01.08.2014 року нежитлове
підвальне приміщення, загальною площею
53,3 кв.м., розташоване за адресою:
АДРЕСА_1.

В пункті 4.2 договору сторони
домовились, що протягом дії договору,
крім своєчасного внесення орендної
плати, орендар зобов'язаний: а)
забезпечувати збереження орендованого
приміщення, своєчасно проводити
капітальний ремонт, запобігати його
пошкодженню і псуванню; б) утримувати
орендоване приміщення у чистоті і
технічно-виправному стані,
забезпечувати санітарний, екологічно
чистий стан, прибирання й
упорядкування прилеглої території.

Протягом дії договору об'єкт оренди
використовувався орендарем за
призначенням та ФОП ОСОБА_4 належним
чином сплачувала орендну плату.

Листом № 0143/1917 від 02.04.2012 року позивачем
повідомлено відповідача про
необхідність виконання останнім
заходів щодо об"єкта оренди, зокрема:
ліквідування ухилу з ремонтом
відмостки до туалету (в строк до
23.04.2012р.); заміни ділянки водопроводу зі
спуском його нижче глибини промерзання
(до 27.04.2012р.); розгляду можливості
улаштування фальш - стелі для збору та
відводу дренажних вод зі стелі туалету
(до 12.04.2012р.); виконання передпроектних
пропозицій щодо системи
відеоспостереження за туалетом з
виводом її на пульт охорони в
приміщенні Одеської міської ради.

16.08.2012 року відповідач, в свою чергу,
звернувся до орендодавця з проханням
надання можливості здійснення
капітального ремонту об"єкта оренди,
яке можливо лише за умови ремонту
дорожнього покриття, що знаходиться
над підвальним приміщенням. На цьому
дорожньому покритті, що знаходиться
над об'єктом оренди, розташовані
тимчасові споруди, що є перешкодою
здійсненню як ремонту покриття так і
ремонту об'єкта оренди.

Згідно висновку ПП "Інженерсервіс" та
дефектного акта, затвердженого КП ЖКС
"Порто- Франковський", вартість ремонту
складає 517 048 грн., що значно перевищує
вартість об'єкта оренди.

ФОП ОСОБА_4, в свою чергу, погодилась на
здійснення таких витрат за умови
передачі об'єкта оренди їй у власність.

Згідно акта обстеження від 06.09.2013 року,
складеного орендним відділом позивача
за наслідками перевірки об'єкта оренди,
нежитлове підвальне приміщення,
загальною площею 53,3 кв. м., розташоване
за адресою: АДРЕСА_1, знаходиться у
незадовільному стані, зокрема:
приміщення сире, наявні випадки
затоплення, тріщини по стінам та стелі,
пошкоджене оздоблення стелі, керамічна
плитка має механічні пошкодження,
морально застаріла та потребує заміни.

Позовні вимоги мотивовані
невиконанням відповідачем умов
договору щодо ремонту та утримання
об'єкта оренди та порушенням статті 22
Закону України "Про забезпечення
санітарного та епідеміологічного
благополуччя населення", згідно якої до
утримувачів та користувачів
висуваються вимоги щодо утримання
приміщень відповідно до санітарних
норм.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився
апеляційний господарський суд,
правильно виходив з того, що позивачем
не доведено та не підтверджено
належними доказами істотне порушення
відповідачем умов договору відповідно
до правил ст. 651 ЦК України, а тому
підстави для розірвання договору
відсутні.

При цьому, суди попередніх інстанцій
зазначили про відсутність істотних
порушень відповідачем умов договору
та, відповідно, підстав для його
розірвання згідно ст. 651 ЦК України і
виселення ФОП ОСОБА_4 з приміщення,
зважаючи на надані останньою докази
щодо відсутності можливості
самостійного виконання капітального
ремонту об'єкта оренди з огляду на
необхідність проведення міськими
службами ремонту дорожнього покриття,
яке знаходиться над об'єктом та
призводить до затоплень і протікань.

Частинами 1, 2 статті 651 Цивільного
кодексу України передбачено, що зміна
або розірвання договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Виходячи з аналізу змісту ст.ст. 611, 614, ч.
2 ст. 651 Цивільного кодексу України та
ст. 218 Господарського кодексу України
відповідальність за порушення
господарського зобов'язання у вигляді
розірвання договору настає за умов
встановлення вини порушника (сторони
договору).

Відтак, відповідач повинен довести, що
ним вжито усіх залежних від нього
заходів для недопущення
господарського правопорушення (ч.ч.1,2
ст.614 Цивільного кодексу України та ч. 2
ст. 218 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 33 та
частини 2 статті 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

На позивача покладений обов'язок
довести належними та допустимими
доказами у справі наявність
законодавчих підстав, передбачених ст.
651 ЦК України.

Як зазначалось вище та встановлено
судами попередніх інстанцій,
відповідач належним чином виконував
умови договору щодо оплати орендної
плати та здійснення поточного ремонту,
а тому розірвання договору оренди з
підстав нездійснення капітального
ремонту об'єкта оренди в зв"язку з
необхідністю проведення ремонту
міськими службами дорожнього покриття,
яке знаходиться над цим об'єктом та
призводить до затоплень і протікань
орендованого приміщення, не може
вважатися порушенням умов договору №
99ц від 01.09.2011р.

Таким чином, висновок господарських
судів попередніх інстанцій про
відсутність підстав для розірвання
договору та виселення орендаря з
приміщення внаслідок ненадання
доказів порушення його умов другою
стороною є обгрунтованим та відповідає
вимогам закону.

Доводи касаційної скарги щодо
невиконання відповідачем умов пункту
4.2. договору, зокрема, своєчасного
проведення капітального ремонту та
запобігання пошкодження і псування
орендованого майна, не знайшли свого
підтвердження, а тому є безпідставними.

Крім того, посилання позивача на
порушення відповідачем ст. 39 Закону
України "Про забезпечення санітарного
та епідеміологічного благополуччя
населення", якою передбачено, що
державний санітарно-епідеміологічний
нагляд здійснюють органи державної
санітарно-епідеміологічної служби і
тільки вони можуть визначити чи
дотримуються відповідачем санітарні
норми під час користування об'єктом
оренди, також не заслуговують на увагу
з огляду на відсутність належних
доказів про встановлення цієї
обставини.

В зв'язку з зазначеним, колегія суддів
вважає, що під час розгляду справи
фактичні її обставини встановлені
господарськими судами на підставі
всебічного, повного й об'єктивного
дослідження поданих сторонами доказів,
висновки судів першої й апеляційної
інстанцій відповідають цим обставинам,
їм дана належна юридична оцінка з
правильним застосуванням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин, прийняті рішення
суду першої та постанова апеляційної
інстанцій відповідають матеріалам
справи та вимогам закону, а тому судові
акти слід залишити без змін, а
касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 1115 - 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України Вищий господарський суд
України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Департаменту
комунальної власності Одеської
міської ради залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 04.02.2014 року у
справі № 916/2867/13 залишити без змін.

Головуючий суддяН.Г. Дунаєвська
СуддіН.І. Мележик Л.А. Гольцова