ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2014 року Справа №
904/9170/13

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М.
(доповідач),

суддів: Іванов О.Г., Березкіна О.В.

при секретарі судового засідання:
Погорелової Ю.А.

за участю представників:

від позивача: Кітченко М.О. представник,
довіреність №б/н від 15.03.13;

від відповідача: Кірічко М.О.
представник, довіреність №131 від 30.07.13;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Світязь." на рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 04.02.2014р. у справі №904/9170/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Світязь.",
м.Новомосковськ Дніпропетровської
області

до Публічного акціонерного товариства
"Банк Кредит Дніпро", м.Дніпропетровськ

про визнання поруки припиненою

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 року Товариство з
обмеженою відповідальністю "Світязь."
(надалі - ТОВ "Світязь", позивач)
звернулось до господарського суду
Дніпропетровської області з позовною
заявою до Публічного акціонерного
товариства "Банк Кредит Дніпро" (надалі
- ПАТ "Банк Кредит Дніпро", відповідач ),
в якій просило суд визнати поруку
відповідача перед позивачем, яка
виникла на підставі договору поруки №
220807-П/4 від 22.08.2007 року такою, що
припинена.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з
договору поруки № 220807-П/4 від 22.08.2007 року
вбачається, що в ньому не встановлено
строку, після якого порука
припиняється, а умова договору про його
дію до повного виконання зобов'язань за
кредитним договором не є встановленим
сторонами строком припинення дії
поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та
ч.1 ст. 252 Цивільного кодексу України,
тому в цьому разі підлягають
застосуванню норми ч. 4 ст. 559 Цивільного
кодексу України про те, що порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя.
Враховуючи, що відповідач лише в жовтні
2013 року звернувся до позивача з позовом
про стягнення з останнього, як з
поручителя, суму боргу та відсотків за
кредитним договором №220807-Л від 22.08.2007
року позивач вважає, що станом на
жовтень 2013 року його порука за
договором поруки №220807-П/4 від 22.08.2007
року припинила дію. У зв'язку з тим, що
спір у добровільному порядку не
вирішено, позивач звернувся до суду з
даною позовною заявою.

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 04.02.2014
року у справі №904/9170/13 (суддя Коваленко
О.О.) в задоволені позовних вимог
відмовлено.

Означене рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що місцевий
господарський суд встановив та
погодився з доводами позивача, що сама
по собі умова договору про дію поруки
до повного виконання позичальником
зобов'язання перед кредитодавцем або
до повного виконання поручителем
взятих на себе зобов'язань не може
розглядатися як установлення строку
дії поруки, оскільки це не відповідає
вимогам ст. 252 Цивільного кодексу
України, тому, відповідно до ч. 4 ст. 559
Цивільного кодексу України,
шестимісячний строк, протягом якого
відповідач мав право пред'явити вимогу
до позивача, господарський суд
визначив з 02.10.2012р. по 02.04.2013р. Однак,
встановивши також, що відповідач зі
своєї сторони надав докази належної
відправки позивачу вимоги кредитора
про сплату поручителем заборгованості
боржника за вих. №6/21-1285/2-БТ від 15.02.2013р.,
тобто до спливу цього терміну, місцевий
господарський суд дійшов висновку, що
позовні вимоги є необґрунтованими,
документально недоведеними, такими, що
суперечать чинному законодавству
України, а отже є такими, що не
підлягають задоволенню.

Не погодившись із рішенням
господарського суду Дніпропетровської
області від 04.02.2014 року у справі №
904/9170/13, ТОВ "Світязь." звернулося до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
означене рішення місцевого
господарського суду повністю як таке,
що було прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а також судом не в повному обсязі
з'ясовані обставини справи і висновки
суду не відповідають обставинам. В
обґрунтування вимог у апеляційній
скарзі позивач вказує, зокрема, що
висновки суду про те, що відповідач не
пропустив строку звернення із вимогою,
оскільки своєчасно у встановлений
законом строк направив її поручителю,
не ґрунтуються на наданих суду
доказах, оскільки із документів (копії
поштових конвертів) вбачається, що
поштові відправлення не були
направленні з описом вкладення, який
перевірявся представником пошти, а
були подані для пересилання закритими,
що підтверджується відсутністю у
відповідача опису вкладення з підписом
представника підприємства зв'язку з
відбитком штампу та наявністю власної
печатки банку на конвертах з поштовим
відправленням. Оскільки вкладення до
листа не перевірено працівником
поштового зв'язку на предмет його
відповідності даним реєстру; листи
відправлялися без складення опису
вкладення, як це передбачено Правилами,
а поштове повідомлення-розписка про
вручення листа та реєстри поштових
відправлень, не є доказом відправлення
та отримання ТОВ "Світязь.", а саме
вимоги про виконання договору поруки, а
не іншого документа, оскільки він не
дає можливості суду перевірити вміст
поштового відправлення, то висновки
суду господарського суду
Дніпропетровської області про
своєчасне звернення відповідача із
вимогою, не ґрунтуються на законі і не
підтверджені належними доказами.
Вказує також, що правову позицію ТОВ
"Світязь." розділяє Дніпропетровський
апеляційний господарський суд у своїй
постанові від 09.10.2011р. у справі
№20/5005/11272/2012, яка надавалась до суду
першої інстанції та є в матеріалах
судової справи, але не була врахована
судом.

ПАТ «Банк Кредит Дніпро» надало відзив
на апеляційну скаргу, в якому просило
залишити рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 04.02.2014
року у справі № 604/9170/13 без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення з
тих підстав, що банком на виконання
вимог договору поруки на адресу
поручителя було направлено вимогу
№6/21-9733/9-БТ від 05.12.2012р., доказом
отримання якої є відповідна розписка, а
окрім зазначеної вимоги на адресу ТОВ
"Світязь." також були направлені вимоги
№6/21-11/9-БТ від 03.01.2013р., №6/21-1779/8-БТ від
05.03.2013р. Звертає увагу, що на кожному
конверті, в якому відправляється
вимога про стягнення заборгованості,
вказано номер, який відображає номер
вимоги, а повідомленні - розписки
вказано номер реєстру на відправлення
кореспонденції. Вважає, що ухилення
боржника від одержання на підприємстві
зв'язку листів, що містили вимоги, не
дає підстав вважати вимогу
непред'явленою.

В судових засіданнях представник
позивача підтримав доводи своєї
апеляційної скарги. Представник
відповідача на задоволенні
апеляційної скарги заперечував з
підстав, викладених у письмовому
відзиві на апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, обговоривши доводи апеляційної
скарги та відзиву на неї, перевіривши
повноту встановлених господарським
судом обставин справи та правильність
їх юридичної оцінки, колегія суддів
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду дійшла висновку
про те, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень. Господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України, в
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як встановлено з матеріалів справи, між
Закритим акціонерним товариством
Комерційний банк "Кредит-Дніпро"
(«Банк») та Спільним
українсько-швейцарським підприємством
товариством з обмеженою
відповідальністю "Луцькенергоком"
(«Позичальник») був укладений договір
№220807-Л 22.08.2007р. про надання кредитної
лінії (далі по тексту - Кредитний
договір).

В забезпечення належного виконання
зобов'язань Спільним
українсько-швейцарським підприємством
товариством з обмеженою
відповідальністю "Луцькенергоком" за
вказаним кредитним договором між
Закритим акціонерним товариством
Комерційний банк "Кредит-Дніпро"
(«Банк») та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Світязь."
(«Поручитель») був укладений договір
поруки №220807-П/в від 22.08.2007р. (далі по
тексту - Договір поруки).

Відповідно до вказаного Договору
поруки позивач (як Поручитель)
зобов'язався солідарно відповідати
перед відповідачем (Банком) за
виконання боржником (СП ТОВ
"Луцькенергоком") зобов'язань по
Кредитному договору 3220807-Л від 22.08.2007р.
зі строком дії до 01.10.2012р. (в редакції
Додаткової угоди про зміну Договору
поруки від 06.09.2012р.).

Згідно статуту Публічного
акціонерного товариства "Банк Кредит
Дніпро", це товариство є повним
правонаступником Закритого
акціонерного товариства Комерційний
банк "Кредит-Дніпро", а відтак до
відповідача перейшли усі права та
обов'язки сторони за вказаними
кредитним договором та договором
поруки.

Пунктом 6.1 Договору поруки визначено,
що він набирає чинності з моменту його
підписання сторонами і діє до повного
виконання зобов'язань за кредитним
договором.

Звертаючись із позовом до відповідача,
позивач стверджував, що з договору
поруки вбачається, що в ньому не
встановлено строку, після настання
якого порука припиняється, а умова
договору про його дію до повного
виконання зобов'язань за кредитним
договором не є встановленням сторонами
строку, після якого порука
припиняється, оскільки суперечить ч. 1
ст. 251 та ч.1 ст. 252 Цивільного кодексу
України, тому в цьому випадку
підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 259
Цивільного кодексу України про те, що
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання зобов'язання
не пред'явить вимоги до поручителя.
Строк основного зобов'язання та строк
дії кредитного договору - 01.10.2012р., у
зв'язку з чим у відповідача виникло
право пред'явлення вимоги до позивача в
період з 02.10.2012р. протягом шести
місяців, однак позивач зазначеним
правом не скористався.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу
України, суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. При цьому, до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 ст. 251 Цивільного кодексу
України визначено, що строком є певний
період у часі, зі спливом якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення.

За визначенням наведеним у ч.2 ст. 251
Цивільного кодексу України, терміном є
певний момент у часі, з настанням якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення.

Строк та термін можуть бути визначені
актами цивільного законодавства,
правочином або рішенням суду (ч.3 ст. 251
Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст. 252 Цивільного
кодексу України, строк визначається
роками, місяцями, тижнями, днями або
годинами.

Термін визначається календарною датою
або вказівкою на подію, яка має
неминуче настати (ч.2 ст. 252 Цивільного
кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного
кодексу України, за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником.

Порукою може забезпечуватися
виконання зобов'язання частково або у
повному обсязі (ч.2 ст. 553 Цивільного
кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 554 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники, якщо договором
поруки не встановлено додаткову
(субсидіарну) відповідальність
поручителя.

Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки (ч.2 ст. 554
Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 559 Цивільного кодексу
України визначено, що порука
припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Порука припиняється, якщо після
настання строку виконання зобов'язання
кредитор відмовився прийняти належне
виконання, запропоноване боржником або
поручителем (ч.2 ст. 559 Цивільного
кодексу України).

Порука припиняється у разі переведення
боргу на іншу особу, якщо поручитель не
поручився за нового боржника (ч.3 ст. 559
Цивільного кодексу України).

Як встановлено ч. 4 ст. 559 Цивільного
кодексу України, порука припиняється
після закінчення строку, встановленого
в договорі поруки. У разі, якщо такий
строк не встановлено, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя. Якщо
строк основного зобов'язання не
встановлений або встановлений
моментом пред'явлення вимоги, порука
припиняється, якщо кредитор не
пред'явить позову до поручителя
протягом одного року від дня укладення
договору поруки.

З урахуванням вищенаведених положень
законодавства, місцевий господарський
суд правильно визначив, що сама по собі
умова договору про дію поруки до
повного виконання позичальником
зобов'язання перед кредитодавцем або
до повного виконання поручителем
взятих на себе зобов'язань не може
розглядатися як установлення строку
дії поруки, оскільки це не відповідає
вимогам статті 252 Цивільного кодексу
України. Погоджується з цим висновком й
колегія суддів апеляційного
господарського суду, оскільки він
цілком відповідає правовій позиції,
застосованій Верховним Судом України в
постановах від 21.05.2012р. у справі №6-48цс11,
від 21.05.2012р. у справі №6-68цс11, від 23.05.2012р.
у справі №6-33цс12.

Враховуючи, що основне зобов'язання за
кредитним договором належним чином не
виконано, місцевий господарський суд
обґрунтовано погодився із тим, що
позивач правильно застосував норми ст.
559 Цивільного кодексу України, тому
правильно визначив, що шестимісячний
строк, протягом якого відповідач мав
право пред'явити вимогу до позивача,
слід обчислювати з 02.10.2012р. до 02.04.2013р.

Оскільки умовами вказаного договору
поруки та ст.ст. 530 і 559 Цивільного
кодексу України не визначена форма
пред'явлення вимоги кредитором,
останній може здійснити своє право,
зокрема шляхом надіслання письмової
вимоги, яка міститься у тексті
відповідного листа.

Як обумовили сторони у п. 2.1 Договору
поруки, Поручитель зобов'язується у
разі невиконання або неналежного
виконання Боржником зобов'язання перед
Кредитором на підставі письмової
вимоги Кредитора, що містить
розрахунок заборгованості,
перерахувати суми, що підлягають
погашенню згідно розділу 1 цього
договору на рахунки, на яких
враховується балансова заборгованість
Боржника перед Кредитором, протягом
одного банківського дня з моменту
отримання письмової вимоги.

На підтвердження виконання
вищевказаних умов Договору поруки
відповідач надав до матеріалів судової
справи копії вимог: №6/21-8715-БТ від
02.11.2012р., №6/21-9733/9-БТ від 05.12.2012р.,
№6/21-1285/2-БТ від 15.02.2013р., №6/21-1779/8-БТ від
05.03.2013р. та відповідні копії виписок з
реєстру на відправлення, які були здані
до Дніпропетровського вузлу
спецзв'язку відправником - ПАТ "Банк
Кредит Дніпро".

Як вбачається із наданих відповідачем
повідомлень-розписок про вручення
відправлення спецзв'язку щодо вимог
ПАТ "Банк Кредит Дніпро" за №6/21-8715-БТ
від 02.11.2012р., №6/21-9733/9-БТ від 05.12.2012р. та
№6/21-1779/8-БТ від 05.03.2013р. вони не містять
відміток про отримання цих відправлень
їх отримувачем - ТОВ "Світязь.".

Щодо вимоги ПАТ "Банк Кредит Дніпро"
№6/21-1285/2-БТ від 15.02.2013р., то як зазначено
у відповідному повідомленні-розписці
про вручення відправлення спецзв'язку,
поштова кореспонденція за цією
відправкою була вручена 21.02.2013р.
секретарю ТОВ "Світязь." ОСОБА_4 (том 1
а.с.36-37).

Додатково перевіряючи спірні обставин
справи та доводи апеляційної скарги
позивача щодо неотримання зазначених
листів із вимогами відповідача, судом
апеляційної інстанції було здійснено
запит до Дніпропетровського обласного
вузлу спеціального зв'язку, який у
своїй відповіді від 17.04.2014р. за вих.
№18/25-2-391 підтвердив факт прийняття від
ПАТ "Банк Кредит Дніпро" поштових
відправлень №6/21-8715-БТ від 02.11.2012р.,
№6/21-11/9-БТ від 03.01.2013р. та №6/21-1779-БТ від
05.03.2013р. та факт доставляння їх
одержувачу ТОВ "Світязь." на адресу м.
Новомосковськ, вул. Сучкова 2А, але в
зв'язку з тим, що за вказаною адресою
були відсутні працівники ТОВ "Світязь."
підприємством спеціального зв'язку
були залишені одержувачу відповідні
повідомлення, а в подальшому через не
звернення одержувача до
Дніпропетровського обласного вузлу
спеціального зв'язку з приводу
одержання даних відправлень,
вищевказані відправлення були
повернуті їх відправнику, тобто ПАТ
"Банк Кредит Дніпро".

Щодо поштового відправлення №6/21-1285/2-БТ
від 15.02.2013р. Дніпропетровський обласний
вузол спеціального зв'язку підтвердив
факт прийняття 19.02.2013р. цього
відправлення від ПАТ "Банк Кредит
Дніпро" та повідомив Дніпропетровський
апеляційний господарський суд, що це
відправлення було вручено одержувачу
ТОВ "Світязь." 21.03.2013р. о 13 год. 30 хв. за
адресою м.Новомосковськ, вул. Сучкова,
2А в приміщенні ТОВ "Світязь." секретарю
Храмель Е.Н. під особистий розпис. При
цьому в зв'язку з тим, що минув великий
відрізок часу, співробітник
Дніпропетровського обласного вузлу
спеціального зв'язку, який здійснював
доставку поштового відправлення
№6/21-1285/2 від 19.02.2013р., не може пояснити
яким чином перевірив повноваження
особи, якій було вручено вказане
поштове відправлення.

Як стверджує позивач, зазначена у
повідомленні-розписці про вручення
поштового відправлення особа -
секретар Храпаль Е.Н. немає будь-якого
відношення до ТОВ "Світязь.", на
підтвердження чого надав до матеріалів
судової справи розрахунково-платіжні
відомості №№НЗП-000001 та НЗП-000002 за
січень та лютий 2013 року, в яких відсутня
така посада як секретар.

Проте, на думку колегії суддів
апеляційного господарського суду
надана Дніпропетровським обласним
вузлом спеціального зв'язку, який є
неупередженою особою у даному спорі,
інформація додатково підтверджує
доводи відповідача щодо направлення
ним на адресу позивача поштового
відправлення, яке містило вимогу ПАТ
"Банк Кредит Дніпро" №6/21-1285/2-БТ від
15.02.2013р., та підтверджує факт дійсного
отримання цієї вимоги 21.03.2013р.
працівниками ТОВ "Світязь.".

Щодо доводів позивача, що
повідомлення-розписки з зазначенням
номерів реєстрів на відправлення
кореспонденції та витяги з реєстрів з
зазначенням номеру відповідної вимоги,
не можуть бути прийняті судом як
належний доказ про надіслання
поручителю саме означеного документа,
то вони відхиляються колегією суддів
апеляційного господарського суду з
наступних підстав.

Як вказує позивач, згідно п. 61 Правил
надання послуг поштового зв'язку,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 05.03.2009р. № 270,
внутрішні поштові відправлення з
оголошеною цінністю з описом вкладення
подаються для пересилання відкритими
для перевірки їх вкладення. У разі
приймання внутрішніх поштових
відправлень з оголошеною цінністю з
описом вкладення бланк опису
заповнюється відправником у двох
примірниках. Працівник поштового
зв'язку повинен перевірити
відповідність вкладення опису,
розписатися на обох його примірниках і
проставити відбиток календарного
штемпеля. Один примірник опису
вкладається до поштового відправлення,
другий видається відправникові. На
примірнику опису, що видається
відправникові, працівник поштового
зв'язку повинен зазначити номер
поштового відправлення.

Тобто, на твердження позивача,
вищезазначеним нормативним актом
передбачено перевірку працівником
пошти відповідність вкладення при
відправленні пошти цінним листом з
описом вкладення.

Крім того, згідно з п. 6 Порядку
приймання відправлень спецзв'язку
передбачено, що відправлення,
відправниками яких є юридичні особи,
можуть подаватися для пересилання у
відкритому і закритому вигляді. Подані
для пересилання закритими
відправлення повинні бути скріплені
власною печаткою юридичних осіб або
опломбовані в установленому порядку чи
обклеєні спеціальною клейовою
стрічкою з логотипом відправника.
Відправлення, що подаються юридичними
особами для пересилання відкритими,
після перевірки їх вкладення,
запаковуються, опечатуються чи
обклеюються клейовою стрічкою з
логотипом ПСЗ за додаткову плату
згідно із встановленими тарифами.

Пунктом 10 Порядку приймання
відправлень спецзв'язку також
передбачено, що у разі приймання
відправлень з описом вкладення
працівник ПСЗ повинен перевірити
відповідність вкладення опису,
розписатися на обох його примірниках і
проставити відбиток штампу ф.17. Один
примірник опису вкладається до
відправлення, другий видається
відправникові. На примірнику опису, що
видається відправникові, працівник ПСЗ
повинен зазначити номер відправлення.
За бажанням відправника на примірнику
опису, що вкладається до відправлення,
вартість предметів може не
зазначатися.

На твердження позивача, з наданих суду
документів (копії поштових конвертів)
вбачається, що поштові відправлення не
були направлені з описом вкладення,
який перевірявся представником пошти,
а були подані для пересилання
закритими, що підтверджується
відсутністю у відповідача опису
вкладення з підписом представника
підприємства зв'язку з відбитком
штампу та наявністю власної печатки
Банку на конвертах з поштовим
відправленням.

Однак такі доводи позивача, на думку
колегії суддів апеляційного
господарського суду, не спростовують
факту відправки відповідачем
зазначених листів із вимогами про
погашення заборгованості, з огляду на
таке.

Надання послуг зв'язку відповідачу
здійснювалось на підставі Договору №
668 від 17.08.2009р. на послуги спеціального
зв'язку, який було укладено між
Державним підприємством спеціального
зв'язку в особі Дніпропетровського
обласного вузла спеціального зв'язку
та ПАТ "Банк Кредит Дніпро", за умовами
якого (п.п. 1.1., 12., 2.1 та 2.2.) Виконавець
зобов'язується приймати від
Відправника в приміщенні спецзв'язку
відправлення, які відповідають вимогам
спеціального зв'язку та забезпечити
перевезення та доставку цих
відправлень до адресатів в терміни,
згідно Переліку класів доставки
відправлень з м.Дніпропетровська по
території України, а Відправник
зобов'язується оформляти всі
передбачені Виконавцем документи на
відправлення призначені для
перевезення та доставки (реєстр
встановленої форми тощо) та
знайомитися з інформацією виконавця в
залах обслуговування споживачів та на
офіційному сайті Виконавця щодо змін
умов обслуговування, тарифів тощо.

Розділ 3 Договору № 668 від 17.08.2009р. на
послуги спеціального зв'язку
встановлює умови розрахунків, які
передбачають внесення суми грошового
авансу не меншою ніж вартість послуг,
які Відправник має намір отримати
протягом наступного місяця, а
Виконавець видає Відправнику
квитанцію при здачі відправлень, де
вказується загальна сума послуги з
виділенням ПДВ.

Зі змісту зазначених вимог про
стягнення заборгованості видно, що
кожен із цих листів містить відомості
про підстави виникнення
заборгованості боржника, про розмір
заборгованості за станом на певну дату
та безпосередньо пропозицію до
поручителя на протязі тридцяти днів з
моменту пред'явлення такої вимоги
достроково повернути грошові кошти у
сумі, яка складає розмір
заборгованості, а також попередження,
що у разі невиконання або неналежного
виконання даної вимоги, банк
невідкладно буде ініціювати та
проводити процедуру звернення
стягнення на предмет застави/іпотеки
відповідно до чинного законодавства
України.

У правому верхньому куті кожної із
зазначених вимог вказано, що зміст
цього листа є банківською таємницею.
Відповідний штамп про те, що зміст
поштового відправлення містить
банківську таємницю проставлено і на
конверті.

Таким чином, оскільки поштове
відправлення містило банківську
таємницю, воно передавалось працівнику
поштового спецзв'язку у закритому
вигляді без складення опису вкладення,
що не суперечило вищенаведеним
положенням Порядку приймання
відправлень спецзв'язку та умовам
Договору № 668 від 17.08.2009р. на послуги
спеціального зв'язку.

Як можна побачити на кожному конверті,
в якому відправлялися зазначені вимоги
про стягнення заборгованості, вказано
номер, який відображає номер вимоги, а
на повідомленні - розписці вказано
номер реєстру на відправлення
кореспонденції. Також у виписках з
реєстру №45/1 від 06.03.2013р., №3/1 від
04.01.2013р., № 34 від 19.02.2013р. зазначено номер
відповідної вимоги про стягнення
заборгованості, направленої
позивачеві.

При цьому встановлений в умовах
Договору № 668 від 17.08.2009р. порядок
оплати за надані послуги спеціального
зв'язку, яким передбачено внесення суми
грошового авансу не меншою ніж
вартість усіх послуг, які Відправник
має намір отримати протягом наступного
місяця, пояснює причини відсутності у
відповідача фіскального чеку щодо
окремої оплати кожного із зазначених
відправлень.

Позивач зі своєї сторони належних
доказів на спростування вказаних
фактів не надав.

Так доводи позивача, що наданий
відповідачем реєстр не відповідає
встановленій формі ф.1К, оскільки не має
обов'язкових даних, які визначаються
працівником підприємства спецзв'язку:
вага відправлення, сума плати за
пересилання, №№ прийняття відправлень
не можуть бути враховані судом,
оскільки надані виписки з реєстрів
повністю відповідають змісту
відповідних реєстрів №3/1 від 04.01.2013р.,
№45/1 від 06.03.2013р. та №34 від 19.02.2013р. на
відправлення згрупованої
кореспонденції (том 1 а.с. 132-140), які
також не містять усіх відомостей, які
мали вноситись саме працівником
підприємства спецзв'язку, тому не
можуть бути поставлені у провину
відповідачу.

Відтак колегія суддів апеляційного
господарського суду доходить висновку,
що твердження позивача, що відповідач
не довів того факту, що зазначені
поштові відправлення дійсно містили
вказані листи із вимогами кредитора до
поручителя, є лише припущеннями
позивача, які не знайшли свого
підтвердження у матеріалах судової
справи.

Відповідно до роз'яснень, наведених у п.
1.7 постанови Вищого господарського
суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань», днем
пред'явлення вимоги кредитором слід
вважати день, у який боржник одержав
надіслану йому вимогу, а в разі якщо
вимогу надіслано засобами поштового
зв'язку і підприємством зв'язку
здійснено повідомлення про
неможливість вручення поштового
відправлення, то днем пред'явлення
вимоги є дата оформлення названим
підприємством цього повідомлення.
Оскільки статтею 530 Цивільного кодексу
України не визначена форма
пред'явлення вимоги кредитором,
останній може здійснити своє право як
шляхом надіслання платіжної
вимоги-доручення, так і шляхом
звернення до боржника з листом,
телеграмою, надіслання йому рахунка
(рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо
боржник (відповідач) заперечує
одержання ним такої вимоги, кредитор
(позивач) зобов'язаний надати
господарському суду докази її
надіслання боржникові. Ухилення
боржника від одержання на підприємстві
зв'язку листа, що містив вимогу (відмова
від його прийняття, нез'явлення на
зазначене підприємство після
одержання його повідомлення про
надходження рекомендованого або
цінного листа) не дає підстав вважати
вимогу непред'явленою.

Таким чином, направлені відповідачем
на адресу позивача вимоги за №6/21-8715-БТ
від 02.11.2012р., №6/21-9733/9-БТ від 05.12.2012р.,
№6/21-11/9-БТ від 03.01.2013р. та №6/21-1779/8-БТ від
05.03.2013р., які були повернуті відповідачу
через неможливість їх вручення
позивачу, також є належними доказами
про виконання відповідачем умов п. 2.1
Договору поруки про направлення Банком
до Поручителя письмової вимоги
Кредитора, що містить розрахунок
заборгованості та пропозицію
перерахувати суми, що підлягають
погашенню, у межах шестимісячного
строку для пред'явлення цих вимог,
згідно приписів ч. 4 ст. 559 Цивільного
кодексу України.

Отже місцевий господарський суд
правильно встановив та визнав
обґрунтованими доводи відповідача, що
на адресу позивача вчасно направлено
вимогу за вих.№6/21-1285/2-БТ від 15.02.2013р., а
доказами належної відправки вимоги за
вих.№6/21-1285/2-БТ від 15.02.2013р. є
повідомлення-розписка з зазначенням
номерів реєстрів на відправлення
кореспонденції та витяги з реєстру і з
зазначенням номеру відповідної вимоги.

Щодо посилань позивача на те, що судом
першої інстанції не була врахована
правова позиція, яка була висловлена
Дніпропетровським апеляційним
господарським судом у справі
№20/5005/11272/2012, то вони відхиляються судом
апеляційної інстанції з тих підстав, що
відповідно до ст. 111-28 Господарського
процесуального кодексу України,
обов'язковою до застосування судами є
лише судова практика Верховного Суду
України, а згідно ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України, факти,
які встановлені рішенням
господарського суду під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову
лише при вирішенні інших спорів, в яких
беруть участь ті самі сторони. Однак
сторони спору у даній справі не були
сторонами спору у справі №20/5005/11272/2012.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів апеляційного господарського
суду приходить до висновку про те, що
суд першої інстанції повно та всебічно
встановив фактичні обставини справи,
дав їм правильну юридичну оцінку,
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, підстави для скасування або
зміни якого, передбачені ст. 104
Господарського процесуального кодексу
України, відсутні. Доводи апеляційної
скарги не є такими, що можуть бути
підставою для зміни або скасування
законного і обґрунтованого судового
рішення, а тому її слід залишити без
задоволення.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, витрати зі сплати
судового збору за розгляд апеляційної
скарги, згідно ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на заявника у скарзі.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, Дніпропетровський
апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Світязь."
(м.Новомосковськ Дніпропетровської
області) - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 04.02.2014р.
у справі №904/9170/13 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України через
Дніпропетровський апеляційний
господарський суд протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено -
28.04.2014р.

Головуючий суддя
Подобєд І. М.

Суддя
Березкіна О. В.

Суддя
Іванов О. Г.