ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

07.05.2014
Справа № 905/1289/14

Господарський суд Донецької області у
складі судді Мельниченко Ю.С., при
секретарі судового засідання
(помічнику судді) Шевчук Н.В., розглянув
у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Красноармійськ,
Донецька область

до відповідача: Димитровського
багатогалузевого об'єднання
комунального господарства, м. Димитров,
Донецька область

про стягнення 18 696грн. 38коп.

за участю представників:

від позивача: представник не з'явився

від відповідача: представник не
з'явився

Розгляд справи здійснювався без
застосування засобів технічної
фіксації судового процесу відповідно
до ст. 81-1
Господарського-процесуального кодексу
України.

У судовому засіданні 07.05.2014р. суд
виходив до нарадчої кімнати (каб. 412) для
прийняття рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Фізична особа-підприємець
ОСОБА_1, м. Красноармійськ,
Донецька область, звернувся до
господарського суду Донецької області
з позовом до Димитровського
багатогалузевого об'єднання
комунального господарства, м. Димитров,
Донецька область, про стягнення
заборгованості за договором про
надання послуг №2-01 від 05.01.2011р. у сумі 17
043грн., інфляційних втрат у сумі 153грн.
80коп. та 3% річних у сумі 1 142грн. 75коп.,
всього 18 339грн. 55коп.

08.04.2014р. позивач надав суду розгорнутий
розрахунок інфляційних втрат, з якого
вбачається, що останній на підставі ст.
22 Господарського процесуального
кодексу України фактично збільшив
інфляційні втрати та просив суд
стягнути з відповідача суму у розмірі
510грн. 63коп. Судом розглядається спір з
урахуванням такого збільшення.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем зобов'язань за вказаним
договором щодо оплати наданих послуг.
Нормативно позовні вимоги
обґрунтовані ст.ст. 15, 16, 509, 525, 526, 625
Цивільного кодексу України; ст.ст. 193, 199
Господарського кодексу України.

Відповідач у відзиві на позовну заяву
від 23.04.2014р. проти задоволення позовних
вимог заперечує, посилаючись на те, що
позивачем не надано суду доказів
звернення відповідача до позивача з
відповідними заявками про захоронення
померлих у період часу з 05.01.2011р. по
01.10.2012р. Також посилається на те, що
позивачем не надано суду доказів
виставлення відповідачу рахунків на
оплату вартості наданих послуг та
вказує на наявність у позивача права за
договором припинити надання послуг в
разі прострочення відповідачем оплати
таких послуг більше одного місяця.

У судовому засіданні 08.04.2014р.
представником відповідача було
заявлено клопотання про зобов'язання
позивача судом спрямувати в адресу
відповідача копії позову з додатками,
оскільки позивач, в порушення приписів
ст. 56 Господарського процесуального
кодексу не здійснив таке поштове
відправлення. Судом відмовлено у
задоволенні такого клопотання
відповідача, оскільки матеріали справи
містять відповідні докази, у розумінні
п.2 ч.1 ст.57, ч.1 ст.56 Господарського
процесуального кодексу України, в
підтвердження спрямування

У судове засідання 07.05.2014р.
представники сторін не з'явились, про
дату судового засідання повідомлені
належним чином, про що свідчить реєстр
поштових відправлень рекомендованої
кореспонденції за 28.04.2014р.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
надані суду докази в порядку
ст. 43 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВСТАНОВИВ:

Як встановлено судом, 05.01.2011р. між
Димитровським багатогалузевим
об'єднанням комунального господарства
(далі - замовник) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі -
виконавець) був укладений договір про
надання послуг №2-01 від 05.01.2011р.
(далі-договір), за умовами якого
замовник доручив, а підрядник прийняв
на себе зобов'язання з надання послуг з
захоронення померлих учасників
бойових дій та осіб, що мають особливі
заслуги перед Батьківщиною. Послугами,
що надаються є:

- послуги автокатофалку з доставки
грузчиків та з захоронення померлих;

- послуги з перевезення родичів та
близьких померлого на цвинтарі та з
цвинтаря під час поховання.

Ціна договору, як домовились сторони у
п. 2.1 договору, складає 20 000грн. без ПДВ.

Вартість послуг згідно п. 2.2 договору
складає:

- послуги автокатофалку з доставки
грузчиків та з доставки померлих на
цвинтар, за одну годину роботи
автокатофалку - 195грн. 50коп.;

- послуги з перевезення родичів та
близьких померлого на цвинтар та з
цвинтаря під час поховання - 241грн. 50коп.

Розрахунки, відповідно до
положень п. 4.2 договору за надані
послуги замовник здійснює після
пред'явлення виконавцем рахунку за
надані послуги протягом 20 банківських
днів, перерахуванням сум на
розрахунковий рахунок виконавця або
видачою сум через касу підприємства
замовника.

Строк дії договору погоджено
сторонами з моменту його підписання та
до 31.12.2011р. (п. 7.1 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, факт
виконання позивачем прийнятих на себе
зобов'язань за договором
підтверджується актами приймання
виконаних робіт, підписаних сторонами
та скріплених печатками на загальну
суму 17 043грн., а саме: актами приймання
виконаних робіт від 28.02.2011р. на суму
874грн., від 31.03.2011р. на суму 1 748грн., від
30.04.2011р. на суму 2 622грн, від 31.05.2011р. на
суму 874грн., від 31.07.2011р. на суму 1 748грн.,
від 31.08.2011р. на суму 874грн., від 30.09.2011р. на
суму 874грн., від 30.11.2011р. на суму 483грн.,
від 29.02.2012р. на суму 1 311грн., від 30.03.2012р.
на суму 874грн., від 30.04.2012р. на суму 874грн.,
від 31.05.2012р. на суму 874грн., від 29.06.2012р. на
суму 874грн., від 31.08.2012р на суму 874грн.,
від 30.09.2012р. на суму 1 265грн.

Також в матеріалах справи наявні
рахунки-фактури на загальну суму 17
043грн.: від 30.11.2011р. на суму 483грн., від
30.09.2011р. на суму 874грн., від 31.08.2011р. на
суму 874грн., від 31.07.2011р. на суму 1 748грн.,
від 31.05.2011р. на суму 874грн., від 30.04.2011р. на
суму 2 622грн., від 31.03.2011р. на суму 1
748грн., від 28.02.2011р. на суму 874грн., від
30.09.2012р. на суму 1 265грн., від 31.08.2012р. на
суму 874грн., від 29.06.2012р. на суму 874грн.,
від 31.05.2012р. на суму 874грн., від 30.04.2012р. на
суму 874грн., від 29.02.2012р. на суму 3 311грн.,
від 30.03.2012р. на суму 874грн.

Разом з тим, доказів виставлення
позивачем відповідачу наведених
рахунків, як це передбачено п. 4.2
договору, матеріали справи не містять.
При цьому, про неможливість надати такі
докази неодноразово було підтверджено
позивачем у судових засіданнях, про що
було зроблено запис у протоколах
судових засідань від 08.04.2014р. та від
23.04.2014р.

Претензія позивача про оплату вартості
робіт без додавання відповідних
рахунків на оплату, отримана
відповідачем 05.12.2013р., про що міститься
відповідний штамп підприємства, однак,
останнім була залишена без відповіді.

Несплата замовником вартості послуг,
як вбачається з матеріалів позовної
заяви й стала підставою для звернення
позивача до господарського суду з
даним позовом, розглядаючи який,
господарський суд виходить з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського
кодексу України, майново-господарські
зобов'язання, які є одним із видів
господарських зобов'язань, - це
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Предметом спору у даній справі є
обов'язок відповідача оплатити надані
позивачем послуги за договором.

Проаналізувавши укладений сторонами
договір про надання послуг №2-01 від
05.01.2011р., суд дійшов висновку, що
останній за своєю правовою природою є
договором про надання послуг, отже,
відносини між сторонами врегульовано
положеннями Глави 63 Цивільного кодексу
України.

Згідно з ч.1 ст. 901 Цивільного кодексу
України, яка міститься в Главі 63, одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлене договором.

За змістом ст. 903 Цивільного кодексу
України якщо договором передбачено
надання послуг за плату, замовник
зобов'язаний оплатити надану йому
послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно із ч.1 ст. 193 Господарського
кодексу України, ст. 526 Цивільного
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутністю конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Приписами ст.530 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оцінивши надані позивачем докази, в
обґрунтування заявлених позовних
вимог, судом було встановлено, що
матеріали справи, враховуючи наявність
в договорі чітко встановленого пункту
4.2, згідно якого, розрахунки за виконані
роботи замовник здійснює після
пред'явлення підрядником рахунку за
надані послуги протягом 20 банківських
днів, не містять доказів виставлення
позивачем відповідачу рахунків на
оплату вартості таких послуг.

Наведені обставини зумовлюють
висновок суду про недоведеність
виконавцем моменту виникнення у
замовника зобов'язання з оплати
наданих послуг, що в свою чергу, вказує
на відсутність порушень з боку
відповідача умов п. 4.2 договору як
підстави для звернення позивача до
суду.

Суд також звертає увагу, що
господарське судочинство передусім
здійснюється на засадах змагальності
сторін, яка передбачає обґрунтування
останніми своїх вимог та заперечень
поданими суду доказами. В силу ст.ст. 33,
34 Господарського процесуального
кодексу України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, поданими суду належними
та допустимими доказами.

Відповідно до ст.1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземці), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Згідно з приписами ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд порушує провадження
у справі за позовами, зокрема,
підприємств та організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

В світлі означених правових норм,
правом на пред'явлення позову до
господарського суду наділені, зокрема,
юридичні особи, а суд шляхом вчинення
провадження у справах здійснює захист
осіб, права і охоронювані законом
інтереси яких порушені або
оспорюються.

В силу ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу
України, особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Системний аналіз вказаних правових
норм вказує на те, що право на позов
виникає у особи після порушення її
права, а захисту підлягає вже порушене
право, а не те, яке може бути порушено у
майбутньому і щодо якого невідомо, буде
воно порушено чи ні.

Визнавши наявність у особи, яка
звернулася з позовом, суб'єктивного
матеріального права або охоронюваного
законом інтересу, на захист яких подано
позов, суд повинен передусім з'ясувати
наявність чи відсутність факту їх
порушення або оспорення і відповідно
ухвалити рішення про захист порушеного
права або відмовити позивачу у захисті,
встановивши безпідставність та
необґрунтованість заявлених вимог.

З огляду на зазначене, суд вважає
позовні вимоги щодо стягнення з
відповідача на користь позивача
заборгованості за договором про
надання послуг №2-01 від 05.01.2011р. у сумі 17
043грн. такими, що не підлягають
задоволенню у зв'язку з відсутністю у
останнього підстав для звернення до
суду.

З огляду на недоведеність позивачем
підстав для звернення до суду щодо
стягнення основної заборгованості,
враховуючи приписи ст. 625 Цивільного
кодексу України, згідно яких, боржник,
що прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3% річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом,
суд також дійшов висновку про
відсутність підстав у позивача для
звернення до господарського суду щодо
стягнення інфляційних втрат у сумі
510грн. 63коп. та 3% річних у сумі 1 142грн.
75коп.

Витрати зі сплати судового збору за
вимогами ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються на позивача.

Зважаючи на викладені обставини,
оцінивши докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись ст.ст. 15, 526, 530, 625, 629, 901, 903
Цивільного кодексу України; ст.ст. 175, 193
Господарського кодексу України; ст.ст.
1, 2, 4, 42-47, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до
Димитровського багатогалузевого
об'єднання комунального господарства,
про стягнення заборгованості за
договором про надання послуг №2-01 від
05.01.2011р. у сумі 17 043грн., інфляційних
втрат у сумі 510грн. 63коп. та 3% річних у
сумі 1 142грн. 75коп., всього 18 696грн. 38коп.
відмовити.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано, а у разі подання апеляційної
скарги - після розгляду справи
апеляційним господарським судом, якщо
рішення не буде скасовано.

Апеляційна скарга на рішення місцевого
господарського суду подається через
місцевий господарський суд, який
розглянув справу, протягом десяти днів.
У разі, якщо в судовому засіданні було
оголошено лише вступну та резолютивну
частину рішення, зазначений строк
обчислюється з дня підписання повного
тексту рішення.

У судовому засіданні 07.05.2014р.
проголошено та підписано вступну та
резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та
підписано 08.05.2014р.

Суддя
Ю.С. Мельниченко