ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

за результатами розгляду скарги

23.04.2014
Справа № 905/6165/13

Господарський суд Донецької області у
складі: судді Фурсової С.М.,

при секретарі судового засідання
Степанян К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні господарського
суду скаргу обласного комунального
підприємства
«Донецьктеплокомуненерго» (83086, місто
Донецьк, вулиця Донецька, будинок № 38;
) на дії відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
(04053, місто Київ, вулиця Артема, будинок
№ 73; ) під час
примусового виконання рішення
господарського суду Донецької області
від 05 листопада 2013 року у справі №
905/6165/13

за позовом публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України» (01001, місто
Київ, вулиця Богдана Хмельницького,
будинок № 6; ) до
обласного комунального підприємства
«Донецьктеплокомуненерго»

про стягнення 111 325 250,06 гривень, -

за участю представників сторін:

від скаржника (боржника): Ситник
О.В. (довіреність № б/н від 27.12.2013)

від стягувача: не
з'явився

від органу ДВС:
Кормильцев А.В. (довіреність б/н від
25.12.2013)

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду
Донецької області від 05 листопада 2013
року у справі № 905/6165/13, залишеним без
змін постановою Донецького
апеляційного господарського суду від 21
січня 2014 року, позовні вимоги
публічного акціонерного товариства
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» до обласного
комунального підприємства
«Донецьктеплокомуненерго» про
стягнення 111 325 250,06 гривень задоволено
частково; стягнуто з обласного
комунального підприємства
«Донецьктеплокомуненерго» на користь
публічного акціонерного товариства
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» основний борг у
розмірі 93 457 164,69 гривень, пеню у
розмірі 2 178 905,31 гривень, штраф у розмірі
2 171 512,33 гривень, 3 % річних у розмірі 2 986
903,17 гривень, інфляційні втрати у
розмірі 213,09 гривень, судовий збір у
розмірі 68 585,35 гривень.

03 березня 2014 року на адресу
господарського суду Донецької області
надійшла скарга за № ЮР/610, в якій
обласне комунальне підприємство
«Донецьктеплокомун-енерго» просить:

- визнати неправомірними дії
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
щодо винесення постанови від 25 січня 2014
року про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
по виконавчому провадженню № 41686431 з
виконання наказу № 905/6165/13;

- визнати незаконною та скасувати
постанову від 25 січня 2014 року про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження по виконавчому
провадженню № 41686431 з виконання наказу
№ 905/6165/13.

Скаргу мотивовано порушенням положень
Закону України «Про виконавче
провадження».

Ухвалою господарського суду Донецької
області від 06 березня 2014 року розгляд
скарги призначено на 20 березня 2014 року.

Розгляд скарги відкладався за
правилами статті 77 Господарського
процесуального кодексу України.

04 квітня 2014 року через відділ
діловодства господарського суду
Донецької області надійшли
заперечення на скаргу б/н, в яких відділ
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
просить відмовити у задоволенні
скарги.

На підтвердження своїх заперечень
відділом примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
надано суду копію виконавчого
провадження № 411/7 за наказом
господарського суду Донецької області
від 19 листопада 2013 року у справі №
905/6165/13.

23 квітня 2014 року через відділ
діловодства господарського суду
Донецької області надійшли доповнення
до скарги за № ЮР/1816, в яких скаржник
навів додаткові обґрунтування поданої
скарги на дії відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України.

Представник скаржника у судовому
засіданні вимоги скарги підтримав,
просив суд скаргу задовольнити.

Представник державної виконавчої
служби у судовому засіданні
заперечував проти задоволення скарги,
надав пояснення, аналогічні викладеним
у запереченнях.

Стягувач явку уповноваженого
представника у судове засідання не
забезпечив, про час і місце розгляду
скарги повідомлений своєчасно та
належним чином.

Відповідно до частини другої статті 121-2
ГПК України, неявка в судове засідання
представника стягувача, не є
перешкодою для розгляду скарги.

Дослідивши матеріали справи, скаргу та
додані до неї документи, заслухавши
пояснення уповноважених представників
скаржника та державної виконавчої
служби, оцінивши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується скарга
та докази за своїм внутрішнім
переконанням, з урахуванням всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом, господарський суд
дійшов висновку про те, що скарга
обласного комунального підприємства
«Донецьктеплокомуненерго» підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до статей 124 та 129
Конституції України судові рішення
ухвалюються судом іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України. Однією з основних
засад судочинства є обов'язковість
рішень суду.

Положення статті 115 Господарського
процесуального кодексу України та
частини другої статті 13 Закону України
«Про судоустрій і статус суддів»
передбачають, що рішення, ухвали,
постанови господарського суду, що
набрали законної сили, є обов'язковими
до виконання усіма органами державної
влади, органами місцевого
самоврядування, їх посадовими та
службовими особами, фізичними і
юридичними особами та їх об'єднаннями
на всій території України і
виконуються у порядку, встановленому
Законом України «Про виконавче
провадження».

Рішенням господарського суду
Донецької області від 05 листопада 2013
року у справі № 905/6165/13, залишеним без
змін постановою Донецького
апеляційного господарського суду від 21
січня 2014 року, позовні вимоги
публічного акціонерного товариства
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» до обласного
комунального підприємства
«Донецьктеплокомуненерго» про
стягнення 111 325 250,06 гривень задоволено
частково; стягнуто з обласного
комунального підприємства
«Донецьктеплокомуненерго» на користь
публічного акціонерного товариства
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» основний борг у
розмірі 93 457 164,69 гривень, пеню у
розмірі 2 178 905,31 гривень, штраф у розмірі
2 171 512,33 гривень, 3 % річних у розмірі 2 986
903,17 гривень, інфляційні втрати у
розмірі 213,09 гривень, судовий збір у
розмірі 68 585,35 гривень.

Виконання рішення суду здійснюється на
підставі виданого ним наказу, який є
виконавчим документом (стаття 116
Господарського процесуального кодексу
України).

19 листопада 2013 року господарським
судом виданий наказ про примусове
виконання рішення господарського суду
Донецької області від 05 листопада 2013
року у справі № 905/6165/13.

В силу статті 1 Закону України «Про
виконавче провадження», виконавче
провадження - це сукупність дій органів
і посадових осіб, визначених у цьому
Законі, що спрямовані на примусове
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених Законом України
«Про виконавче провадження» (стаття 17
Закону України «Про виконавче
провадження»).

20 січня 2014 року публічне акціонерне
товариство «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України»
звернулося до відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України із заявою № 14/2-1567 про
прийняття вищевказаного наказу до
виконання, відкриття виконавчого
провадження, накладення арешту на
кошти та майно боржника в межах суми
боргу та здійснення всіх можливих
заходів для фактичного виконання
даного наказу.

25 січня 2014 року державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
винесено постанову ВП № 41686431 про
відкриття виконавчого провадження з
примусового виконання наказу
господарського суду Донецької області
від 19 листопада 2013 року у справі №
905/6165/13, про стягнення з обласного
комунального підприємства
«Донецьктеплокомуненерго» на користь
публічного акціонерного товариства
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» основного боргу у
розмірі 93 457 164,69 гривень, пені у розмірі
2 178 905,31 гривень, штрафу у розмірі 2 171 512,33
гривень, 3 % річних у розмірі 2 986 903,17
гривень, інфляційних втрат у розмірі
213,09 гривень, судового збору у розмірі 68
585,35 гривень.

25 січня 2014 року державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
винесено постанову ВП № 41686431 про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження.

Оскаржувана постанова мотивована тим,
що частиною другою статті 25 Закону
України «Про виконавче провадження»
передбачено, що за заявою стягувача
державний виконавець одночасно з
винесенням постанови про відкриття
виконавчого провадження може накласти
арешт на майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова. В
заяві про відкриття виконавчого
провадження представник публічного
акціонерного товариства «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України» просить одночасно з
винесенням постанови про відкриття
виконавчого провадження накласти
арешт на все майно боржника.

Не погодившись з діями відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України в
частині арешту майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження, обласне комунальне
підприємство
«Донецьктеплокомуненерго» звернулося
до господарського суду з цією скаргою.

Частинами першою та другою статті 11
Закону України «Про виконавче
провадження» передбачено, що державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.
Державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 6
Закону України «Про виконавче
провадження» державний виконавець
зобов'язаний використовувати надані
йому права відповідно до закону і не
допускаючи у своїй діяльності
порушення прав та законних інтересів
фізичних і юридичних осіб. Разом з цим,
при здійсненні виконавчого
провадження мають враховуватись
інтереси як стягувача, так і боржника.

Державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право: накладати арешт на майно
боржника, опечатувати, вилучати,
передавати таке майно на зберігання та
реалізовувати його в установленому
законодавством порядку; накладати
арешт на кошти та інші цінності
боржника, зокрема на кошти, які
перебувають на рахунках і вкладах у
банках, інших фінансових установах, на
рахунки в цінних паперах, а також
опечатувати каси, приміщення і місця
зберігання грошей (пункти 5 та 6 частини
третьої статті 11 Закону України «Про
виконавче провадження»).

Системний аналіз наведених норм
свідчить, що за своїм соціальним
призначенням система органів
державної виконавчої служби покликана
забезпечити реальну дію правових норм
із застосуванням заходів примусового
виконання, санкціонованих державою.
Основною функцією державної
виконавчої служби є задоволення вимог
виконавчого документа, забезпечення
дотримання при цьому прав та законних
інтересів громадян та юридичних осіб,
сприяння у реалізації своїх
процесуальних прав.

Так, в силу статті 32 Закону України «Про
виконавче провадження» заходами
примусового виконання рішень є:
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб; звернення стягнення на заробітну
плату (заробіток), доходи, пенсію,
стипендію боржника; вилучення в
боржника і передача стягувачу певних
предметів, зазначених у рішенні; інші
заходи, передбачені рішенням.

Згідно з частиною другою статті 25
Закону України «Про виконавче
провадження» за заявою стягувача
державний виконавець одночасно з
винесенням постанови про відкриття
виконавчого провадження може накласти
арешт на майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

Статтею 52 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації. Стягнення за
виконавчими документами звертається в
першу чергу на кошти боржника у
гривнях та іноземній валюті, інші
цінності, у тому числі кошти на
рахунках і вкладах боржника у банках
та інших фінансових установах, на
рахунки в цінних паперах у
депозитарних установах. Готівкові
кошти, виявлені у боржника,
вилучаються. На кошти та інші цінності
боржника, що знаходяться на рахунках,
вкладах та на зберіганні у банках чи
інших фінансових установах,
накладається арешт. Арешт поширюється
також на кошти на рахунках, які будуть
відкриті після винесення постанови про
накладення арешту. У разі відсутності у
боржника коштів та інших цінностей,
достатніх для задоволення вимог
стягувача, стягнення звертається також
на належне боржнику інше майно, за
винятком майна, на яке згідно із
законом не може бути накладено
стягнення. Звернення стягнення на
майно боржника не зупиняє звернення
стягнення на кошти боржника. Боржник
має право запропонувати ті види майна
чи предмети, на які необхідно в першу
чергу звернути стягнення. Черговість
стягнення на кошти та інше майно
боржника остаточно визначається
державним виконавцем.

Відповідно до частин першої та другої
статті 57 Закону України «Про виконавче
провадження» арешт майна боржника
застосовується для забезпечення
реального виконання рішення. Арешт на
майно боржника може накладатися
державним виконавцем шляхом винесення
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження.

Постановами, передбаченими частиною
другою цієї статті, може бути
накладений арешт у розмірі суми
стягнення з урахуванням виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій та застосованих
державним виконавцем штрафів, на все
майно боржника або на окремі предмети
(частина третя статті 57 Закону України
«Про виконавче провадження»).

Пунктом 5.6.1 Інструкції про проведення
виконавчих дій передбачено, що арешт
майна полягає у проведенні його опису,
оголошенні заборони розпоряджатися
ним, а в разі потреби - в обмеженні
права користування майном або його
вилученні у боржника та передачі на
зберігання іншим особам.

Таким чином, арешт на майно боржника як
засіб забезпечення реального
виконання судового рішення має
накладатися з урахуванням певної
послідовності та виключно у розмірі
суми стягнення з урахуванням
виконавчого збору та інших витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій, оскільки
накладення арешту на майно у розмірі,
що перевищує суму стягнення за судовим
рішенням призведе до порушення прав
боржника в частині обмеження права
власності.

25 січня 2014 року державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
винесено постанову ВП № 41686431 про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження.

Зі змісту постанови ВП № 41686431 про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження вбачається, що арешт
накладено на все рухоме та нерухоме
майно, що належить обласному
комунальному підприємству
«Донецьктеплокомуненерго» в межах
суми звернення стягнення 100 863 283,94
гривень; заборонено здійснювати
відчуження будь-якого майна, яке
належить обласному комунальному
підприємству
«Донецьктеплокомуненерго» лише в
межах суми боргу.

Господарським судом встановлено, що
державний виконавець не здійснив опис
арештованого майна, не здійснив дій з
визначення вартості майна боржника, що
стало наслідком накладення арешту на
все майно в межах суми звернення
стягнення (100 863 283,94 гривень), за
відсутності відомостей про його
вартість. Державним виконавцем не
визначено, на яке саме майно
накладається арешт, що унеможливлює
розпоряджатися майном, яке знаходиться
поза межею вищевказаної суми; не
наведено обґрунтувань щодо
неможливості арешту окремих об'єктів,
що належать боржнику.

На думку суду, накладення арешту на все
майно боржника в межах виконавчого
провадження із встановленням заборони
на його відчуження, без
індивідуального визначення переліку
майна, навіть за умов застереження про
обмеження таких заходів сумою
стягнення, призводить до обтяження
всього майна боржника. Між тим, частина
третя статті 57 Закону України «Про
виконавче провадження» обмежує арешт
сумою стягнення, розміром витрат,
пов'язаних з виконанням рішення, або на
індивідуально визначене майно, що
відповідає принципу співмірності
втручання держави в право мирного
володіння своїм майном, гарантованого
статтею 1 ратифікованого Україною
Першого протоколу Конвенції про захист
прав і основоположних свобод людини 1950
року.

Відповідно до балансу (звіту про
фінансовий стан) на 31 грудня 2013 року
вартість основних засобів обласного
комунального підприємства
«Донецьктеплокомуненерго», складає 521
993 тисяч гривень.

Отже, матеріалами справи достеменно
підтверджено, що державним виконавцем
накладено арешт на майно, вартість
якого значно перевищує межі суми
стягнення.

Платіжним дорученням № 980 від 03 лютого
2014 року здійснено часткову оплату суми
боргу за рішенням господарського суду
Донецької області від 05 листопада 2013
року у справі № 905/6165/13.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, передбачений Конституцією та
законами України.

Задовольняючи заяву стягувача про
накладення арешту на все майно та кошти
на рахунках, державний виконавець
фактично позбавив боржника можливості
розпоряджатися своїм майном та
повноцінно здійснювати господарську
діяльність з метою отримання прибутку
і подальшого виконання рішення
господарського суду Донецької області
від 05 листопада 2013 року у справі №
905/6165/13.

Матеріали справи свідчать, що видами
діяльності обласного комунального
підприємства
«Донецьктеплокомуненерго» є:
постачання пари, гарячої води та
кондиційованого повітря; виробництво,
передача та розподілення
електроенергії; забір очищення та
постачання води; каналізація,
відведення й очищення стічних вод.

Прибуток обласного комунального
підприємства
«Донецьктеплокомуненерго»
безпосередньо залежить від можливості
здійснення господарської діяльності.

Господарський суд приходить до
висновку, що такий вид забезпечення
виконання рішення суду як арешт усього
майна, може унеможливити здійснення
господарської діяльності, отримання
оборотних коштів від діяльності
підприємства, що, в подальшому, може
призвести до неможливості повноцінної
діяльності останнього та неможливості
задоволення вимог кредиторів.

Слід звернути увагу, що постановою ВП №
41686431 про відкриття виконавчого
провадження від 25 січня 2014 року,
державним виконавцем запропоновано
боржнику самостійно у семиденний строк
виконати рішення суду.

Примусове виконання рішення суду
розпочинається на наступний день після
закінчення строку на самостійне
(добровільне) виконання рішення.
Державний виконавець, починаючи
виконувати рішення, повинен
пересвідчитись, чи отримана боржником
копія постанови про відкриття
виконавчого провадження і чи здійснені
ним дії, спрямовані на добровільне
виконання рішення у встановлений
постановою строк (частина перша статті
27 Закону України «Про виконавче
провадження» та пункт 4.1.1 Інструкції з
проведення виконавчих дій).

Скаржник зазначає, що зазначені
приписи закону не дотримано державним
виконавцем, що позбавило можливості
самостійно виконати рішення
господарського суду Донецької області
від 05 листопада 2013 року у справі №
905/6165/13.

У свою чергу державною виконавчою
службою не надано належних доказів
(повідомлення про вручення
рекомендованого поштового
відправлення, як це передбачено
частиною першою статті 31 Закону
України «Про виконавче провадження»)
отримання обласним комунальним
підприємством
«Донецьктеплокомуненерго» копії
постанови про відкриття виконавчого
провадження № 41686431 від 25 січня 2014 року.

З наведеного слідує, що постанова ВП №
41686431 про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 25 січня 2014 року, винесена без
встановлення обставин отримання
боржником копії постанови про
відкриття виконавчого провадження і
здійснення ним дій, спрямованих на
добровільне виконання рішення у
встановлений постановою строк.

Відповідно до пункту 13 частини першої
статті 37 Закону України «Про виконавче
провадження», виконавче провадження
підлягає обов'язковому зупиненню у
разі надання судом, який видав
виконавчий документ, відстрочки
виконання рішення.

Ухвалою господарського суду Донецької
області від 24 лютого 2014 року у справі
№ 905/6165/13, залишеною без змін
постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 31 березня 2014
року, відстрочено виконання рішення
господарського суду Донецької області
від 05 листопада 2013 року у справі №
905/6165/13 строком на 1 рік.

На даний час виконавче провадження №
41686431 державною виконавчою службою не
зупинено, а на все майно, яке належить
боржнику, продовжує поширюватися арешт
та заборона на його відчуження.

Оскільки зазначеним арештом та
забороною порушуються права боржника
на здійснення господарської
діяльності, що унеможливлює нормальну
оперативну господарсько-фінансову
діяльність боржника, в тому числі
реалізацію транспортних засобів з
відпрацьованими ресурсами, що, в разі
скасування оскаржуваної постанови,
надасть можливість отримати
надходження коштів та сприятиме
виконанню рішення господарського суду
Донецької області від 05 листопада 2013
року у справі № 905/6165/13,
господарський суд приходить до
висновку про наявність підстав для
визнання недійсної постанови відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження ВП № 41686431
від 25 січня 2014 року.

Крім того, господарський суд відмовляє
в задоволенні скарги обласного
комунального підприємства
«Донецьктеплокомуненерго» в частині
визнання незаконними дії відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України,
оскільки такі дії в даному випадку не є
незаконними, а є необґрунтованими.

За результатами розгляду скарги
виноситься ухвала, в якій
господарський суд або визнає доводи
заявника правомірними і залежно від їх
змісту визнає постанову державного
виконавця щодо здійснення заходів
виконавчого провадження недійсною, або
визнає дії чи бездіяльність органу
Державної виконавчої служби
незаконними, чи визнає недійсними
наслідки виконавчих дій, або визнає
доводи скаржника неправомірними і
скаргу відхиляє (пункт 9.13 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 17 жовтня 2012 року № 9 «Про
деякі питання практики виконання
рішень, ухвал, постанов господарських
судів України»).

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Доказування полягає не лише в поданні
особами доказів, а й у доведенні їх
переконливості, що державною
виконавчою службою зроблено не було.

За змістом статті 33 Господарського
процесуального України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 86, 121-2 Господарського
процесуального України, господарський
суд -

У Х В А Л И В :

Скаргу обласного комунального
підприємства
«Донецьктеплокомуненерго»
за № ЮР/610 від 03 березня 2014 року на дії
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
задовольнити частково.

Визнати недійсною постанову відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження ВП № 41686431
від 25 січня 2014 року.

В іншій частині скаргу відхилити.

Ухвала набирає законної сили 23
квітня 2014 року та може бути оскаржена
через господарський суд Донецької
області до Донецького апеляційного
господарського суду протягом п'яти
днів з дня її винесення.

Суддя
С.М. Фурсова