ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2014 р.Справа № 922/709/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання
Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Пьотінгер Україна",
м.Бориспіль до Державного
підприємства "Дослідне господарство
"Гонтарівка" Інституту тваринництва
НААНУ, с. Гонтарівка Харківської
області про стягнення 319418,25 гривень
за участю представників:

позивача - Ящук Н.А. (довіреність б/н від
19 березня 2014 року),

відповідача - Гевлич Е.А. (довіреність
№1 від 14 березня 2014 року),

Гнатченко П.М. (довіреність
№1/3 від 14 березня 2014 року)

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Пьотінгер Україна",
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
про стягнення з Державного
підприємства "Дослідне господарство
"Гонтарівка" Інституту тваринництва
НААНУ (відповідача) 274160,49 гривень боргу.
Заявлену вимогу обґрунтував
неналежним виконанням Відповідачем
умов договору купівл -продажу №04032007
від 04 березня 2007 року (далі - Договір).
Крім того, Позивач просив суд покласти
судові витрати на відповідача.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 28 лютого 2014
року було прийнято вищевказану позовну
заяву до розгляду. Провадження у справі
було порушено та призначено до
розгляду у відкритому судовому
засіданні на 27 березня 2014 року.

24 березня 2014 року позивач надав до суду
заяву про збільшення позовних вимог
(вх.№9710), відповідно до якої, просив суд
стягнути з відповідача 319418,25 гривень
боргу та судові витрати. Свою заяву
обґрунтовує п.5.1 Договору та
збільшенням курсу євро станом на 20
березня 2014 року.

25 березня 2014 року відповідач надав до
суду відзив на позов (вх.№10016), в якому
просить суд в задоволенні позову
відмовити повністю, посилаючись на
неможливість розрахунків між
сторонами в іноземній валюті. Судом
досліджено та долучено до справи
наданий відзив.

Також, 26 березня 2014 року відповідач
надав до суду письмові пояснення
(вх.№10116) щодо додаткового
обґрунтування заперечень проти позову,
та заяву (вх.№10115), в якій просить суд
надати правову оцінку додатковій угоді
б/н від 10 березня 2013 року до Договору,
при винесенні рішення по справі. Судом
досліджені та долучені до справи
надані документи.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 27 березня 2014
року прийнято до розгляду заяву про
збільшення позовних вимог (вх.№9710) та
відкладено розгляд справи на 23 квітня
2014 року.

18 квітня 2014 року позивач надав до суду
заяву про збільшення позовних вимог
(вх.№13390), відповідно до якої, просить
суд стягнути з відповідача 396430,67
гривень боргу та судові витрати. Свою
заяву обґрунтовує п.5.1 Договору та
збільшенням курсу євро станом на 16
квітня 2014 року.

Представник позивача у судовому
засіданні 23 квітня 2014 року підтримав
заяву про збільшення позовних вимог та
просив суд задовольнити її в повному
обсязі.

Представники відповідача у судовому
засіданні 23 квітня 2014 року проти позову
заперечували, з мотивів, викладених у
відзиві.

Відповідно до ст.22 Господарського
процесуального кодексу України,
позивач вправі, до прийняття рішення по
справі, змінити підставу, або предмет
позову, збільшити розмір позовних
вимог, відмовитись від позову, або
зменшити позовні вимоги. Суд,
розглянувши заяву позивача, визнав її
такою, що не суперечить чинному
законодавству та не порушує чиї -
небудь права та охоронювані законом
інтереси, відповідає вимогам
законодавства та підлягає прийняттю до
розгляду.

Таким чином, суд проводить подальший
розгляд справи з урахуванням заяви про
збільшення позовних вимог (вх.№13390 від
18 квітня 2014 року).

Враховуючи те, що норми ст.38
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом, в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійсненні всі необхідні щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представників сторін, суд встановив
наступне.

04 березня 2007 року між позивачем
(продавець) та відповідачем (покупець)
було укладено Договір купівлі-продажу
№04032007 (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1 Договору, позивач
взяв на себе зобов'язання по передачі у
власність відповідача
сільськогосподарську техніку (далі -
Товар), а відповідач - прийняти й
оплатити його.

Згідно з п.1.2 Договору, вартість товару
становить 886974,93 гривень, що
еквівалентно та дорівнює 132384,32 Євро (за
курсом 6,699999 гривень = 1 Євро на дату
укладання Договору), в т.ч. 147829,16 гривень
ПДВ. Кількість та асортимент товару
наведені у специфікації, що є
невід'ємною частиною Договору.

Відповідно до Специфікації (Додаток 1
до Договору), вартість Товару зазначена
в п.1.2 Договору та включає:

- Посівну комбінацію для посіву по
мульчі «Терразем 6000L», Пьотінгер, в
кількості 1, віртістю - 800808,12 гривень;

- витрати на введення в експлуатацію,
монтаж, навчання персоналу та супровід,
вартістю - 86166,81 гривень.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що
продавець зобов'язаний після
підписання договору та виконання умов
оплати Товару передати Покупцеві
визначений у п.1.1 Договору товар із
сертифікатом якості та документами про
його експлуатацію.

Відповідно до п.1.2. Договору, вартість
товару становить 886974,93 гривень, що
дорівнює 132384,32 Євро, в т.ч.147829,16 гривень
ПДВ.

Згідно з п.2.2. Договору, покупець
зобов'язаний здійснити оплату за товар
в строки й порядку, передбачені даним
договором і прийняти товар від
продавця.

На виконання умов Договору (п.п.2.1, 3.1), 12
вересня 2007 року позивач передав у
власність відповідача Товар, згідно
Специфікації, а саме, посівну
комбінацію для посіву по мульчі
«Терразем 6000L» Пьотінгер у кількості 1
(одна) шт. Факт поставки товару
підтверджується видатковою накладною
№РН-0000125 від 12 вересня 2007 року (а.с.17).
Дана видаткова накладна підписана з
обох сторін повноважними
представниками сторін, що також
підтверджується довіреністю
відповідача на отримання ТМЦ серії ЯОЗ
№017452 від 12 вересня 2007 року (а.с.18).

Також, за умовами договору було
визначено, що відповідач оплачує
позивачу витрати на введення в
експлуатацію, монтаж, навчання
персоналу та супровід вищезазначеного
обладнання.

Виконання позивачем зобов'язання перед
відповідачем щодо введення товару в
експлуатацію, монтажу та навчання
персоналу підтверджується актами
здачі-прийняття робіт (надання послуг):

- №ОУ-0000012 від 23 грудня 2008 року - на суму
31122,28 гривень ;

- №ОУ-0000001 від 18 березня 2009 року - на суму
31122,28 гривень ;

- №ОУ-0000022 від 02 жовтня 2009 року - на суму
23922,25 гривень.

Зазначені акти були підписані
сторонами з обох боків, та скріплені
печатками підприємств (а.с.19-21).

Таким чином, позивач належним чином
виконав взяті на себе зобов'язання за
Договором, що підтверджується
матеріалами справи.

Пунктом 2.2 Договору передбачено, що
покупець зобов'язаний здійснити оплату
за товар в строки та порядку,
передбачені Договором.

Разом з цим, п.5.1 Договору визначено
порядок і графік здійснення
розрахунків, та зазначено, що в разі
зміни курсу гривні до євро, покупець
зобов'язаний здійснити платіж з
урахуванням цієї зміни, перераховуючи
вартість платежу, встановленого в
Євровому еквіваленті у гривню згідно з
комерційним курсом.

14 грудня 2010 року між позивачем та
відповідачем було укладено Додаткову
угоду №1 до Договору, яка була
підписано директорами підприємств та
скріплена печатками (а.с.22-23).

Згідно з п.1 Додаткової угоди №1,
сторони дійшли згоди змінити умови
Договору.

Підставою для зміни умов п.1.2 Договору
стали суттєві зміни курсу гривні до
Євро (п.2 Додаткової угоди №1).

Окрім того, відповідно до п.2 Додаткової
угоди №1 погоджено змінити,
відкоригувати загальну суму Договору у
гривнях відповідно до її еквіваленту
до Євро. Коригуючий платіж є різницею
між загальною сумою договору у Євро та
сумою вже здійснених платежів у їх
еквіваленті у Євро.

Згідно зведеної таблиці оплат за
поставлений товар за Договором,
наведеної в Додатковій угоді №1, з
врахуванням курсових різниць,
відповідачем було сплачено 886974,93
гривень, що на той момент дорівнювало
105936,99 Євро.

Оплату заборгованості відповідач
проводив наступним чином: 20.07.2007 р. -
100000,00 грн.; 24.09.2007 р. - 100000,00 грн.; 01.11.2007 р. -
70000,00 грн.; 18.12.2007р. - З0000,00 грн.; 24.03.2008 р. -
20000,00 грн.; 29.04.2008 р. - 20000,00 грн.; 23.07.2008 р. -
100000,00 грн.; 24.09.2008 р. - 60000,00 грн.; 07.10.2008 р. -
40000,00 грн.; 21.01.2009 р. - 20000,00 грн.; 25.02.2009 р. -
20000,00 грн.; 14.04.2009р.- 20000,00 грн.; 16.04.2009 р. -
20000,00 грн.; 21.05.2009 р. - 10000,00 грн.; 14.09.2009р.-
130000,00 грн.; 01.10.2009 р. - 100000, 00 грн., що
підтверджується наступними
документами: платіжне доручення №703
від 20.07.2007 р.; платіжне доручення №953 від
24.09.2007 р.; платіжне доручення №1133 від
01.11.2007 р.; платіжне доручення №1277 від
18.12.2007 р.; платіжне доручення №310 від
24.03.2008 р.; платіжне доручення №427 від
29.04.2008 р.; платіжне доручення №700 від
23.07.2008 р.; платіжне доручення №942 від
24.09.2008 р.; платіжне доручення №992 від
07.10.2008 р.; платіжне доручення №39 від
21.01.2009 р.; платіжне доручення №144 від
25.02.2009 р.; платіжне доручення №316 від
14.04.2009 р.; платіжне доручення №334 від
16.04.2009 р.; платіжне доручення №461 від
21.05.2009 р.; платіжне доручення №895 від
14.09.2009 р.; платіжне доручення №974 від
01.10.2009 р.

Відповідно до п.1.2 Договору, вартість
Товару становить 886974,93 гривень, що
еквівалентно 132384,32 Євро на дату
підписання договору.

Сторони у Додатковій угоді №1
встановили, що коригуюча сплата (сума
курсової різниці) обраховується та
складає: 132384,32 Євро (вартість Товару,
визначена Договором) - 105936,99 Євро
(еквівалент фактично здійснених виплат
за Договором) = 26447,33 Євро курсової
різниці (у т.ч. ПДВ 20%).

Додатковою угодою №1 затверджено, що
покупець сплачує цю суму у її
гривневому еквіваленті одним платежем
або частинами за курсом НБУ на дату
(дати) сплати.

22 січня 2013 року позивач направив
відповідачу вимогу (вих.№017 від 18 січня
2013 року) щодо оплати курсової різниці
за Договором і Додатковою угодою №1 до
нього.

10 квітня 2013 року між позивачем та
відповідачем було укладено Додаткову
угоду до Договору (далі - Додаткова
угода№2), яка була підписана з обох
сторін та скріплена печатками
підприємств (а.с.24).

Пунктом 1 Додаткової угоди№2 сторонами
погоджено, що за відповідачем
рахується грошове зобов'язання
стосовно оплати коригуючої сплати, яка
виникла внаслідок зміни курсу Євро по
відношенню до гривні. Строк виконання
зазначеного грошового зобов'язання на
дату укладання Додаткової угоди
настав.

Відповідно до п.2 Додаткової угоди №2,
загальна сума грошового зобов'язання
(боргу) за погодженням сторін становить
26447,33 Євро.

Згідно з п.3 Додаткової угоди №2,
сторонами було погоджено наступний
графік погашення заборгованості
відповідачем:

- 1600,00 євро - до 30 квітня 2013 року;

- 1600,00 євро - до 30 травня 2013 року;

- 1600,00 євро - до 30 червня 2013 року;

- 1600,00 євро - до 30 липня 2013 року;

- 4000,00 євро - до 30 серпня 2013 року;

- 4000,00 євро - до 30 вересня 2013 року;

- 4000,00 євро - до 30 жовтня 2013 року;

- 4000,00 євро - до 30 листопада 2013 року;

- 4047,33 євро - до 20 грудня 2013 року.

Відповідно до п.5 Додаткової угоди №2,
платежі за вказаним графіком
здійснюються в гривневому еквіваленті
згідно офіційного курсу НБУ на день
здійснення платежу.

На виконання умов Додаткової угоди №2,
відповідач частково виконав свої
зобов'язання, сплативши 35000,00 гривень,
згідно платіжних доручень: платіжне
доручення №374 від 26.04.2013 р.; платіжне
доручення №507 від 13.06.2013 р.; платіжне
доручення №753 від 13.08.2013 р.; платіжне
доручення №1218 від 09.12.2013р. (а.с.25-28).
Еквівалентно до євро, відповідач
сплатив 3298,79 Євро.

Згідно Акту звірки розрахунків між
сторонами від 25 грудня 2013 року станом
за період з 01 січня 2013 року по 25 грудня
2013 року відповідачем підтверджено та
визнано наявність заборгованості
перед позивачем за Договором у розмірі
23148,54 Євро (а.с.29).

Таким чином, в Додатковій угоді №1
сторони встановили, що коригуюча
сплата (сума курсової різниці)
обраховується та складає: 132384,32 Євро
(вартість Товару, визначена Договором) -
105 936,99 Євро (еквівалент фактично
здійснених виплат за Договором) = 26 447,33
Євро курсової різниці (у т.ч. ПДВ 20%).

Відповідно до п.2 Додаткової угоди №2,
загальна сума грошового зобов'язання
(боргу) за погодженням сторін становить
26447,33 Євро.

Відповідач частково виконав вимоги
Додаткової угоди №2, сплативши 35000,00
гривень (3298,79 Євро), та за ним залишився
борг у розмірі 23148,54 Євро, що
підтверджується актом звірки
взаєморозрахунків.

Позивач, з урахуванням заяв про
збільшення позовних вимог, просить суд
стягнути з відповідача 396430,67 гривень
боргу по курсу євро станом на 16 квітня
2014 року.

Отже, надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, суд дійшов висновку про часткову
відмову в задоволенні позову, виходячи
з наступного.

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу
України (надалі - ЦК України), сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства (ч.1
ст.628 ЦК України).

Статтею 6 ЦК України встановлено, що
сторони мають право укласти договір,
який не передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства. Сторони мають право
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Статтею 99 Конституції України
визначено, що грошовою одиницею
України є гривня.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що
грошове зобов'язання має бути виконане
у гривнях. Якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.
Використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Згідно з ч.2 ст.198 Господарського
кодексу України, «Грошові зобов'язання
учасників господарських відносин
повинні бути виражені і підлягають
оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання
можуть бути виражені в іноземній
валюті лише у випадках, якщо суб'єкти
господарювання мають право проводити
розрахунки між собою в іноземній
валюті відповідно до законодавства.
Виконання зобов'язань, виражених в
іноземній валюті, здійснюється
відповідно до закону».

Постановою Пленуму Вищого
Господарського суду України №14 від 17
грудня 2013 року «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» (надалі - Пленум
№14), абз.6 п.8.1 визначено: "Положення
частини другої статті 533 ЦК України та
частини другої статті 198 ГК України
містять однакові за змістом приписи
про необхідність виконання грошового
зобов'язання між резидентами України
виключно у валюті України (валюта
платежу), крім випадків отримання
стороною цього зобов'язання
відповідної ліцензії Національного
банку України відповідно до вимог
Декрету Кабінету Міністрів України від
19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю".

Відтак вимоги щодо застосування
заходів відповідальності за порушення
грошових зобов'язань, визначених в
іноземній валюті, мають заявлятися в
національній валюті України (гривнях)
за офіційним курсом Національного
банку України на день заявлення
відповідної вимоги (крім випадків, коли
стороною зобов'язання, у якому виник
спір, одержано відповідну ліцензію
Національного банку України). "

Відповідно до ст. 524 ЦК України,
зобов'язання має бути виражене в
грошовій одиниці України - гривні.
Сторонам у договорі лише може бути
надане право при визначенні розміру
грошових зобов'язань в гривні вказати
еквівалент в іноземній валюті.

Відповідно до ст.35 Закону України "Про
національний банк України", гривні
(банкноти і монети) як національна
валюта є єдиним законним платіжним
засобом на території України, який
приймається усіма фізичним та
юридичними особами без будь-яких
обмежень на всій території України за
всіма видами платежів, а також для
зарахування на рахунки, вклади,
акредитиви та для переказів.

Таким чином, єдиним законним засобом
платежу, який застосовується при
проведенні розрахунків між
резидентами на території України є
гривня.

Можливість коригування розміру
платежів між позивачем та відповідачем
залежно від курсу гривні до Євро
передбачена:

1) Договором купівлі-продажу №04032007
від 04.03.2007р. (зокрема, п. 5.1. Договору);

2) Додатковою угодою №1 від 14.12.2010р.;

3) Додатковою угодою від 10.04.2013р.

Закріплена в Договорі купівлі-продажу
№04032007 від 04.03.2007р. можливість
коригування вартості товару, шляхом
перерахування вартості платежу,
встановленого в євровому еквіваленті у
гривню згідно з комерційним курсом на
дату здійснення платежу, є складовою
частиною ціни на товар та не суперечить
чинному законодавству.

Аналіз положень договору та
додаткових угод до нього свідчить, що
валютою платежу за договором є гривня,
а курсом євро по відношенню до гривні
визначено розмір платежів.

Отже, подібне визначення сторонами
валюти платежу і розміру оплати за
спірним договором та проведення
розрахунків в гривні не суперечить
вимогам чинного законодавства України,
зокрема встановленим законом
принципам свободи договору та ст.524 ЦК
України.

Аналогічна позиція міститься у
постановах судів вищих інстанцій,
зокрема: у Постанові Вищого
господарського суду України від
24.04.2012р. по справі №8/5005/11964/2011, у
Постанові Вищого господарського суду
України від 08 травня 2012р. по справі
№2/5009/1888/11-8/5009/1888/11, у Постанові
Київського апеляційного
господарського суду від 23.01.2014р. по
справі №910/9554/13, у Постанові Верховного
суду України від 26.12.2011р. по справі
№16/23пд/2011, у Постанові Верховного суду
України від 04.07.2011р. по справі №12/149, у
Постанові Вищого господарського суду
України від 14.10.2013р. по справі №910/8841/13, а
також у Оглядовому листі Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
господарськими судами законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» від 29.04.2013р.
№01-06/767/2013 .

Відповідач, заперечуючи проти позову,
посилається на ч.З ст.533 ЦК України,
згідно якої, використання іноземної
валюти, а також платіжних документів в
іноземній валюті при здійсненні
розрахунків на території України за
зобов'язаннями допускається у
випадках, порядку та на умовах,
встановлених законом. Так, у Додатковій
угоді №2 зобов'язання учасників
господарських відносин виражені
тільки в іноземній валюті, що на думку
відповідача суперечить вимогам
законодавства, зокрема ч.2 ст.198 ГК
України. Проте, така думка є хибною,
оскільки п.5 Додаткової угоди №2
передбачений розрахунок саме у гривні
(а.с.24).

Таким чином, Додаткова угода №2
відповідає вимогам діючого
законодавства та є дійсною.

Так, позивач просить суд стягнути борг,
який перераховує у гривневий
еквівалент станом по курсу євро станом
на 16 квітня 2014 року, вважаючи, що днем
платежу є будь-який обраний ним день
пред'явлення вимоги про сплату.

Суд не погоджується з таким
твердженням, оскільки сторони погодили
конкретні дні платежу, тобто день
виникнення у відповідача грошового
зобов'язання, Додатковою угодою №2, а
саме: графіком погашення
заборгованості. В даному випадку, сума
заборгованості, виражена в
національній валюті України,
еквівалентна за курсом євро, що був
чинний по датам вказаним у п.З
Додаткової угоди №2 (а.с.24).

Відповідно до п.8.2. Пленуму №14, якщо за
умовами договору сума платежу, що
визначена в іноземній валюті, на день
виникнення у відповідача грошового
зобов'язання перераховується у гривню
і в подальшому на день фактичної сплати
коштів згідно з таким перерахунком не
змінюється, тобто залишається
гривневим, то з моменту перерахунку
боржник відповідно до частини другої
статті 625 ЦК України зобов'язаний на
вимогу кредитора сплатити борг з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення
виконання даного зобов'язання".

Відповідно до ст.33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст.11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст.509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші, тощо) або утриматися
від певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.175 Господарського
кодексу України,
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ч.1 ст.179 Господарського
кодексу України, майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і не
господарюючими суб'єктами -
юридичними особами на підставі
господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

В розумінні ст.612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625
ЦК України, є виражене в грошових
одиницях (національній валюті України
чи в грошовому еквіваленті в іноземній
валюті) зобов'язання сплатити гроші на
користь іншої сторони, яка, відповідно,
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Грошовим слід
вважати будь-яке зобов'язання, що
складається в тому числі з
правовідношення, в якому право
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій кореспондує
обов'язок боржника сплатити гроші на
користь кредитора. Зокрема, грошовим
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона зобов'язана
оплатити поставлену продукцію,
виконану роботу чи надану послугу в
грошах, а друга сторона вправі вимагати
від першої відповідної оплати, тобто в
якому передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору (п.1.1 Пленуму №14).

Сторони у Договорі та додаткових
угодах до нього погодили істотні умови
договору, в т.ч. ціну договору та строки
оплати.

З урахуванням викладеного, суд вважає,
що наявність у відповідача
зобов'язання щодо проведення платежів
за отриманий товар і виконані роботи
випливає із спірного договору та
додаткових угод до нього.

Враховуючи, що відповідач не надав суду
доказів погашення боргу, а також
враховуючи, що відповідно до ст.526 ЦК
України, зобов'язання повинні
виконуватись належним чином і в
установлений строк, позовні вимоги
позивача в сумі 249517,69 гривень боргу є
обґрунтованими, підтверджуються
наданими суду доказами та підлягають
задоволенню. В іншій частині у сумі
146912,98 гривень боргу слід відмовити, у
зв'язку з невірним тлумаченням
позивачем дати платежу, та невірним
розрахунком заборгованості відносно
курсу євро до гривні.

Суд, вирішуючи питання розподілу
судових витрат, керується ст.ст.44, 49
Господарського процесуального кодексу
України та закону України "Про судовий
збір", відповідно до яких, судовий збір
покладається на відповідача, з вини
якого й виник спір, пропорційно
задоволеним вимогам, а у зв'язку з
частковою відмовою у задоволені позову
- 2938,26 гривень судового збору
покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.175, 179, 198
Господарського кодексу України;
ст.ст.6, 11, 203, 509, 524, 526, 533-535, 612, 625, 627, 628, 692
Цивільного кодексу України; ст.ст.99, 129
Конституції України; ст.ст.1, 12, 22, 33, 43, 44,
49, 82-85 Господарського процесуального
кодексу України,

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

Стягнути з Державного підприємства
"Дослідне господарство "Гонтарівка"
Інституту тваринництва Національної
академії аграрних наук України" (, адреса: 62570, Харківська
обл., Вовчанський р-н, с.Гонтарівка,
вул.Дмитрівська, б.102, р/р №6 у ПАТ
"Райффайзен банк Аваль" Вовчанське
відділення, МФО 350589) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Пьотінгер Україна"
(, адреса: 08300, Київська
обл., м.Бориспіль, вул.Привокзальна, б.50,
р/р №7478 у КРД ПАТ "Райффайзен Банк
Аваль", МФО 322904) 249517,69 гривень боргу та
4990,35 гривень судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 28.04.2014 р.

Суддя К.В. Аріт

справа №922/709/14