ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2014 р.
Справа № 911/497/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Мегаполіс-Текстиль»;

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1;

Приватного підприємства «Ранет»;

про стягнення 6 627,89 грн.

Суддя Т.П. Карпечкін

В засіданні приймали участь:

від позивача : Сивець Я.В. (довіреність
№ 23/01/12-01 Ю від 23.01.2012 р.);

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні Господарського суду
Київської області знаходиться справа
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Мегаполіс-Текстиль»
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та
Приватного підприємства «Ранет» про
стягнення 6 627,89 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської
області від 18.02.2014 року порушено
провадження у справі № 911/497/14 та
призначено до розгляду на 04.03.2014 року.

25.02.2014 року через канцелярію суду
надійшло клопотання від позивача про
відкладення судового розгляду.

В судове засідання, яке відбулось 04.03.2014
року представники сторін не з'явилися,
вимоги ухвали Господарського суду
Київської області від 18.02.2014 року не
виконали. Розгляд справи відкладався
до 08.04.2014 року.

В судовому засіданні 08.04.2014 року
позивач позовні вимоги підтримав в
повному обсязі.

Відповідачі у судове засідання 08.04.2014
року не з'явились, відповідач 1
надіслав до суду клопотання в якому
позовні вимоги визнав та просив
розглядати справу без його участі,
відповідач 2 про причини неявки
господарський суд не повідомив,
письмовий відзив на позов не надав.

Оскільки про поважні причини неявки в
судове засідання відповідача 2 суд не
повідомлений; клопотань про
відкладення розгляду справи від
відповідачів не надходило, тому суд
вважає, що, у відповідності до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України, справа може бути розглянута за
наявними в ній матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82
Господарського процесуального кодексу
України, рішення прийнято
господарським судом за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем, у
нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, після
закінчення розгляду справи у судовому
засіданні було оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представника
позивача та дослідивши надані
сторонами докази, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи,
30.09.2014 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Мегаполіс-Текстиль»
(позивач) та Приватним підприємством
«Ранет» (відповідач 2) було укладено
Договір поставки № 30/09/13-89ПО (надалі -
Договір).

Згідно з пункту 1.1 Договору позивач
зобов'язується поставити та передати
відповідачу 2 текстильну продукцію
(надалі-Товар), а відповідач 2
зобов'язується прийняти Товар і оплати
його вартість на умовах визначених в
Договорі.

На виконання умов Договору позивач
відвантажив відповідачу 2 товар на
загальну суму 5145,86 грн., що
підтверджується видатковою накладною
№ ПО-0110-002 від 01.10.2013 року.

Пунктом 3.2. Договору передбачено, що
Товар поставляється на умовах
відстрочення платежу на 14 календарних
днів з дати підписання накладної.

Однак, відповідач 2 свої зобов'язання з
оплати отриманого Товару своєчасно та
в повному обсязі не виконав, сплативши
вартість Товару лише частково на суму
400,00 грн. що підтверджується
банківською випискою від 11.11.2013 року.
Таким чином, заборгованість
відповідача по оплаті Товару складає
4745,86 грн., що відповідачем 2 не
заперечено та не спростовано.

Крім того, заборгованість відповідача 2
підтверджується актом звірки взаємних
розрахунків станом на 31.12.2013 року,
підписаним повноважними
представниками сторін.

У зв'язку з простроченням відповідачем2
строків оплати Товару, позивач просить
стягнути 158,89 грн. пені за період з 12.11.2013
року по 13.02.2014 року, 36,67 грн. 3% річних за
період з 12.11.2013 року по 13.02.2014 року та
штраф у розмірі 25% від заборгованості в
сумі 1186,47 грн.

Стягнення пені в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ та штрафу в
розмірі 25% від простроченої суми
передбачено п. 6.3. Договору.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язання виникають
з підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського
кодексу України, ст. 599 Цивільного
кодексу України зобов'язання, зокрема,
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Стаття 525 Цивільного кодексу України
передбачено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язання є підставою
для застосування господарських
санкцій, передбачених законом або
договором.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Таким чином, матеріалами справи
підтверджується заборгованість
відповідача 2 в сумі 4745,86, що
відповідачем 2 не заперечено та не
спростовано.

У відповідності до ст. 610 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки

У зв'язку з простроченням відповідачем
2 строків оплати Товару, позивач
просить стягнути 158,89 грн. пені, 36,67 грн.
3% річних та штраф у розмірі 25% від
заборгованості в сумі 1186,47 грн.

Статтею 549 Цивільного кодексу України
встановлено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського
кодексу України штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за увесь
час користування чужими коштами.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочення платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного
Закону.

Нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не передбачено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України).

Згідно наданого позивачем розрахунку,
пеня нарахована на заявлену суму боргу
в розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що відповідає вимогам ст. 549
Цивільного кодексу України, п. 6 ст. 232
Господарського кодексу України, Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань». Штраф правомірно
нарахований на суми заборгованості, що
відповідає п. 6.3. Договору. Також, суд
враховує, що пеня та штраф є окремими
видами відповідальності і їх одночасне
стягнення не суперечить нормам чинного
законодавства, крім того, обидва види
відповідальності та її розмір
погоджені сторонами в Договорі.

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Як вбачається з наданого позивачем
розрахунку, нарахування 3% річних та
інфляційні проведено виходячи із
фактичної суми заборгованості, що
існувала на відповідну дату, таким
чином, вимога позивача про стягнення 3%
річних та інфляційних підлягають
задоволенню.

Таким чином, вимоги позивача про
стягнення з відповідача пені, штрафу та
річних суд вважає правомірними і
обґрунтованими, оскільки відповідні
нарахування проведені за фактичний
період існування заборгованості у
відповідності до вимог чинного
законодавства.

Також, між позивачем та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач1)
13.12.2013 року було укладено Договір
поруки № 13/12/13-01Ю (надалі - Договір
поруки).

Як вбачається зі змісту Договору
поруки, Фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 (поручитель) поручився перед
позивачем за виконання відповідачем2
зобов'язань за Договором поставки №
30/09/13-89ПО від 30.09.2013 року.

За виконання умов Договору поруки
встановлена грошова винагорода
відповідачу1 грошові кошти в розмірі 1000
грн. у випадку повного виконання своїх
обов'язків за Договором поруки, а у
випадку не виконання позивач має право
вимагати від відповідача1 сплати
грошових коштів в розмірі 500 грн. за
невиконання умов вказаного Договору.

Позивач звертався до відповідача1 з
вимогою № 30/01/14-01 від 30.01.2014 року про
виконання Договору, і оскільки
відповідач 1, як поручитель, не виконав
зобов'язання за Договором, позивач
просить стягнути з останнього 500 грн.,
відповідач1 позовні вимоги визнав.

Згідно зі ст. 78 Господарського
процесуального кодексу України
визнання позову відповідачем
викладається в адресованій
господарському суду письмовій заяві,
підписаній відповідачем, яка
долучається до справи.

У разі визнання відповідачем позову
господарський суд приймає рішення про
задоволення позову за умови, що дії
відповідача не суперечать
законодавству або не порушують прав і
охоронюваних законом інтересів інших
осіб.

Відповідно до ч. 5 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
відповідач має право визнати позов
повністю або частково.

Господарський суд не приймає відмови
від позову, зменшення розміру позовних
вимог, визнання позову відповідачем,
якщо ці дії суперечать законодавству
або порушують чиї-небудь права і
охоронювані законом інтереси.

Враховуючи, що в ході розгляду спору
судом встановлено зобов'язання
відповідача1 сплатити на користь
позивача 500 грн. заборгованості за
Договором поруки, що відповідачем
визнано, позовні вимоги підлягають
задоволенню.

Про можливість об'єднання відповідних
позовних вимог в одному позові
зазначено в постановах Київського
апеляційного господарського суду від
22.06.2009 року у справі №
05-5-45/20448, Вищого господарського суду
України від 06.10.2009 року № 05-5-45/20448,
ухвалах Верховного суду України від
05.01.2010 року у справі № 05-5-45/20448,
постанові Вищого господарського суду
від 06.07.2010 року у справі № 05-5-1/1887.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог і заперечень.

За наслідками розгляду спору суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
позивачем доведені та обґрунтовані,
відповідачами не спростовані,
відповідачем 1 визнані, тому підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Відшкодування судових витрат
відповідно до статей 44, 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються судом на
відповідача2 в повному обсязі, оскільки
саме його неправильні дії змусили
позивача звернутись до суду.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд Київської
області, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги до Приватного
підприємства «Ранет» задовольнити в
повному обсязі.

2. Стягнути з Приватного підприємства
«Ранет» (36027, Полтавська обл., м. Полтава,
Ленінський р-н, вул. Мира, буд. 12, к. 215,
код 21060354) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Мегаполіс-Текстиль» (04071, м. Київ, вул.
Набережно-Лугова, 8, код 37826977) 4745,86
(чотири тисячі сімсот сорок п'ять) грн.
основного боргу, 158,89 (сто п'ятдесят
вісім) грн. пені, 36,67 (тридцять шість)
грн. трьох відсотків річних, 1186,47 (одна
тисяча сто вісімдесят шість) грн.
штрафу у розмірі 25% та 1827 (одна тисяча
вісімсот двадцять сім) грн. витрат по
сплаті судового збору.

3. Позовні вимоги до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити в
повному обсязі.

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (07400, АДРЕСА_1, реєстраційний
номер облікової картки платника
податків та інших обов'язкових
платежів НОМЕР_1) 500 (п'ятсот) грн.
основного боргу.

Накази видати після набрання судовим
рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 14.04.2014 р.

Суддя
Карпечкін Т.П.