м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
№ 910/4433/14 12.05.14
За позовомТовариства з обмеженою
"Житлобудінвест"доПублічного
акціонерного товариства "Дельта
Банк"провизнання недійсним кредитного
договору №38/К-07 від 12.06.2007
Суддя Літвінова
Представники сторін:
від позивача: не з'явились
від відповідача: Мединський М.М. -
У судовому засіданні 12.05.2014, на підставі
ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Житлобудінвест"
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства "Дельта Банк"
про визнання недійсним Кредитного
договору №38/К-07 від 12.06.2007.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 20.03.2014 порушено провадження у
справі №910/4433/14, розгляд справи
призначений на 14.04.2014.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 14.04.2014, на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України, розгляд справи відкладений на
12.05.2014.

У відзиві на позов відповідач
заперечив проти позову та вказав, що
твердження позивача про відсутність
істотних умов в договорі
спростовуються п.1.1 кредитного
договору №38/К-07 від 12.06.2007 від 05.04.2011 де
зазначено, що строк кредитної лінії з
12.06.2007 по 11.06.2009.

В судовому засіданні 12.05.2014, на підставі
ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, господарський суд міста
Києва,-

В С Т А Н О В И В:

12.06.2007 між позивачем та ТОВ
«Український промисловий банк»
(правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Дельта Банк»)
був укладений кредитний договір №38/К-07
(далі -Кредитний договір), за умовами
договору в редакції договору про
внесення змін та доповнень №28 від
04.10.2011 до Кредитного договору, кредитор
зобовязується надавати позичальнику
грошові кошти - кредит, у тимчасове
користування на умовах забезпеченості,
повернення, строковості, платності та
цільового характеру користування.

Відповідно до п. 1.1.1 Кредитного
договору, надання кредиту здійснюється
окремими частинами - транші, в межах
відкличної відновлювальної кредитної
лінії з максимальним лімітом
заборгованості за кредитом 18 534 616,52
грн., з якого перший транш з
максимальним лімітом заборгованості 12
534 616,52 грн., які змінюються відповідно
до графіку ниження максимального
ліміту заборгованості відповідно до
додатку №1, зі сплатою 12% за
користування кредитом, з кінцевим
терміном погашення заборгованості не
пізніше 11.02.2013; другий транш
максимальним лімітом заборгованості 6
000 000,00 грн., який змінюється відповідно
до графіку зниження максимального
ліміту заборгованості відповідно до
додатку № 2, зі сплатою 18 % за
користування кредиту, та кінцевим
терміну погашення заборгованості не
пізніше 31.12.2012.

Стаття 193 Господарського кодексу
України (надалі - ГК України)
встановлює, що суб'єкти господарювання
та інші учасники господарських
відносин повинні виконувати
господарські зобов'язання належним
чином відповідно до закону, інших
правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог
щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України (далі ЦК
України) з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.
2 вказаної статті, до відносин за
кредитним договором застосовуються
положення Цивільного кодексу України
щодо позики.

Стаття 1049 ЦК України зобов'язує
позичальника повернути позику у строк
та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Спір у справі виник у зв'язку із
оспорювання позивачем дійсності
Договору - №38/К-07.

Підставою для недійсності Договору
позивачем визначається:

- відсутність строку дії кредитного
договору, договір не містить умови про
порядок зміни і припинення дії
договору та обовязкової умови про
порядок припинення, що не відповідає ч.3
ст. 180 ГК України та п. 7,8 абз. 2 ч. 1 ст 6
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг»;

- умови договору не містять істотної
умови - відповідальність кредитора.

У відзиві на позов відповідач визнав
позовні вимоги безпідставними та
необгрунтованими.

Дослідивши матеріали справи суд
приходить до висновку про необхідність
відмови в задоволенні позовних вимог з
огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 345
Господарського кодексу України
кредитні відносини здійснюються на
підставі кредитного договору, що
укладається між кредитором і
позичальником у письмовій формі. У
кредитному договорі передбачаються
мета, сума і строк кредиту, умови і
порядок його видачі та погашення, види
забезпечення зобов'язань позичальника,
відсоткові ставки, порядок плати за
кредит, обов'язки, права і
відповідальність сторін щодо видачі та
погашення кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Між тим, відповідно до частини 8 статті
181 ГК України у разі якщо сторони не
досягли згоди з усіх істотних умов
господарського договору, такий договір
вважається неукладеним (таким, що не
відбувся).

Відсутність в договорі істотної умови
є підставою вважати такий договір
неукладеним, а не визнавати його
недійсним.

Згідно з частинами 2, 3 статті 180
Господарського кодексу України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Отже, істотними умовами кредитного
договору як господарського договору,
відповідно до закону, є умови про
предмет, ціну та строк його дії.

У інших випадках, зокрема щодо умов, що
наведені в частині 2 статті 345
Господарського кодексу України (мета
кредиту, умови і порядок його видачі та
погашення, види забезпечення
зобов'язань позичальника, порядок
плати за кредит, обов'язки, права і
відповідальність сторін щодо видачі та
погашення кредиту), то відсутні
підстави вважати їх істотними умовами
кредитного договору виходячи із
наступного.

Структурно-системний аналіз положень
Господарського кодексу України
свідчить, що законодавець прямо
зазначає перелік істотних умов того чи
іншого господарського договору,
наприклад, частина 3 статті 272, частина 1
статті 284, частини 2, 3 статті 297, частина 5
статті 318 Господарського кодексу
України. Аналогічний підхід
застосовується і в положеннях
Цивільного кодексу України, зокрема,
перелік істотних умов договорів прямо
визначається, наприклад, у статтях 695,
982, 1035 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що істотними умовами кредитного
договору як господарського договору
відповідно до закону є умови про
предмет, ціну та строк його дії.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Таким чином підписавши кредитний
договір, позичальник погодився з усіма
його умовами, зобов'язався своєчасно
повернути одержаний кредит, сплатити
нараховані проценти, тощо, на умовах,
встановлених кредитним договором та є
обізнаним щодо наслідків порушення
своїх зобов'язань.

Позивач посилаючись на вказані
положення вважає, що Кредитний договір
підлягає визнанню недійсним на
підставі частин 1 статті 203 Цивільного
кодексу України, оскільки у Кредитному
договорі не містяться положення щодо
відповідальності відповідача за
невиконання або неналежне виконання
умов цього договору.

Проте, відсутність у Кредитному
договорі вказаних положень не може
бути підставою для визнання цього
договору недійсним.

Так, відповідно до статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6
статті 203 ЦК України.

Частиною 1 статті 203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Частиною 1 статті 628 ЦК України
передбачено, що зміст договору (як дво-
або багатостороннього правочину)
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Отже, виходячи з даної норми у зміст
договору, крім погоджених сторонами
умов, входять і ті положення (умови), які
приймаються ними як обов'язкові в силу
чинного цивільного законодавства.
Тобто в договорі немає потреби
дублювати положення, які є загальними
для даного виду договору і передбачені
у відповідних нормативних актах,
оскільки сторони повинні керуватися
ними незалежно від того, включені вони
в договір чи ні.

Згідно зі статтями 1054, 1055 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. Кредитний
договір укладається у письмовій формі.

Умови про відповідальність сторін за
порушення зобов'язань (їх невиконання
або виконання з порушенням умов)
передбачені, наприклад, у главі 51 ЦК
України. Так, згідно зі статтею 611 ЦК
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: 1)
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3)
сплата неустойки; 4) відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Порядок зміни і припинення дії
(розірвання) договору врегульований
статтями 631, 651-654 ЦК України, частиною 7
статті 180, статтею 188 ГК України.

Таким чином, у статті 203 ЦК України мова
йде про відповідність закону саме
змісту правочину, а не його форми. Тому
визнавати кредитний договір недійсним
на тих підставах, що він не містить
певних умов, зокрема, умов про
відповідальність банку та порядок
припинення дії договору, не можна.

Щодо строку дії договору, суд не
погоджується із твердженням позивача
про те, що сторонами у кредитному
договорі не узгоджена дана умова.

У відповідності зі ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору, таким чином при укладенні
договору, підписанні додаткових угод,
позивач визнавав факт дії договору, що
передбачає в свою чергу виконання
сторонами протягом такого часу своїх
обов'язків відповідно до договору.

Так п.8.3 Договору, він набирає чинності
з дати його укладення та діє до
остаточного виконання сторонами
прийнятих на себе зобовязань за цим
договором.

Окрім того, в п.1.1.1 договору, сторони
визначили кінцеву дату повернення
кредиту - транш №1 - 11.02.2013, транш №2 -
31.12.2012.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
визначені ст. 203 Цивільного кодексу
України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Вирішуючи спір про визнання договору
недійсним, необхідним є встановлення
наявності тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків.

Правочин може бути визнаний недійсним
з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої -
третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів, зокрема,
статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України,
абзацу другого частини шостої статті 29
Закону України "Про приватизацію
державного майна", частини другої
статті 20 Закону України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)",
частини другої статті 15 Закону України
"Про оренду землі", статті 12 Закону
України "Про іпотеку", частини другої
статті 29 Закону України "Про
страхування", статті 78 Закону України
"Про банки і банківську діяльність",
статті 71 Закону України "Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин
(п.2.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських) договорів недійсними)
від 29.05.2011 №11).

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України).

З наданих доказів, суд дійшов висновку,
що підстави визнання недійсним
Кредитного договору №38/К-07 від 12.06.2007 зі
змінами, відсутні. Позивачем не
доведено в порядку ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України,
обставин, які могли б слугувати
підставою недійсності вказаного
Кредитного договору.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги
про визнання Кредитного договору №
38/К-07 від 12.06.2007 зі змінами недійсним
суд вважає необґрунтованими та
відмовляє в їх задоволенні.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 16.05.2014

Суддя

М.Є. Літвінова