ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2014 р.
Справа № 918/372/14

Господарський суд Рівненської області
у складі судді Павленка Є.В.,
розглянувши матеріали справи за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Ельфа лабораторія"
(далі - Товариство) до приватної фірми
"Азурит" (далі - Фірма) про стягнення
заборгованості в сумі 117 937 грн. 41
коп.,

за участі представників:

позивача: Денисович І.С. за дов. від 1
січня 2014 року № 02/01-2,

відповідача: Цвик О.О. за дов. від 28
квітня 2014 року № 36,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2014 року Товариство
звернулося до господарського суду
Рівненської області з вказаним
позовом, посилаючись на те, що на
виконання умов дистриб'юторського
договору на продаж товару № 28/03-2012,
укладеного 28 лютого 2012 року між
позивачем та Фірмою, останній згідно
видаткової накладної від 23 квітня 2013
року № 56645 була передана у власність
парфюмерно-косметична продукція на
загальну суму 456 493 грн. 31 коп. Оскільки
відповідач взяте на себе за вказаним
договором зобов'язання по оплаті
вартості переданого йому товару
виконав лише частково, сплативши
Товариству 381 493 грн. 31 коп. та
заборгувавши таким чином останньому 75
000 грн. 00 коп., позивач, посилаючись на
статті 526, 530, 625 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України), статті 193, 230,
265 Господарського кодексу України (далі
- ГК України), просив суд стягнути з
Фірми вищезазначену суму боргу, а також
31 117 грн. 96 коп. процентів за
користування чужими грошовими коштами,
11 346 грн. 54 коп. пені та 472 грн. 92
коп. інфляційних втрат, нарахованих у
зв'язку з несвоєчасним проведенням
розрахунків.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 31 березня 2014
року порушено провадження у справі №
918/372/14 та призначено її до розгляду на 15
квітня 2014 року.

До початку судового засідання 15 квітня
2014 року через канцелярію суду надійшов
відзив відповідача на позовну заяву
від 14 квітня 2014 року № 32 (а.с. 45-46), в
якому Фірма заперечила проти
задоволення позовних вимог Товариства
з огляду на те, що предметом позову
останнього, на думку відповідача, є
стягнення заборгованості за товар,
поставлений відповідачу не в рамках
дистриб'юторського договору на продаж
товару від 28 лютого 2012 року № 28/03-2012, а
на підставі видаткової накладної від 23
квітня 2013 року № 56645. Оскільки товар,
поставлений за даною видатковою
накладною, був частково оплачений
відповідачем у розмірі 405 000 грн.
00 коп., заборгованість останнього за
продукцію, передану за вказаним
товаророзпорядчим документом, на
момент розгляду справи складає 51 493 грн.
31 коп., а не 75 000 грн. 00 коп. Відтак,
оскільки сума заборгованості Фірми за
цією накладною є меншою від заявленого
позивачем до стягнення з відповідача
розміру основного боргу, нараховані
Товариством суми штрафних санкцій та
компенсаційних виплат, на думку Фірми,
також є необґрунтованими.

Ухвалою суду від 15 квітня 2014 року
розгляд справи відкладено на 29 квітня
2014 року.

Представник позивача у судовому
засіданні 29 квітня 2014 року підтримав
вимоги з підстав, викладених у позовній
заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача у даному
судовому засіданні заперечив проти
задоволення позову з підстав,
зазначених у відзиві на позовну заяву
від 14 квітня 2014 року № 32.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28 лютого 2012 року між позивачем та
Фірмою був укладений дистриб'юторський
договір на продаж товару № 28/03-2012, за
умовами якого Товариство надало
відповідачу право продажу його
парфюмерно-косметичної продукції, а
останній, у свою чергу, зобов'язався
прийняти даний товар, оплатити його
вартість та дотримуватись умов
дистрибуції на умовах цього договору
(а.с. 6-9).

Вказана угода підписана
уповноваженими представниками сторін
та скріплена печатками цих суб'єктів
господарювання.

Відповідно до пункту 2.1 вказаного
договору постачальник здійснює продаж
товару дистриб'ютору за спеціальною
дистриб'юторською ціною, яка
погоджується сторонами у додатках до
цієї угоди. Спеціальна
дистриб'юторська ціна становить базову
ціну товару з урахуванням знижки.

Згідно з пунктом 2.2 цієї угоди
асортимент, кількість та
дистриб'юторська ціна товару (ціна
товару з урахуванням знижок)
визначаються сторонами у видаткових
накладних на товар. Видаткові накладні
на товар є невід'ємною частиною цього
договору.

Загальна сума договору становить
сумарну вартість відпущеного протягом
терміну дії даного договору товару
згідно з видатковими накладними на
товар (пункт 2.4 договору).

Відповідно до пункту 8.1 даної угоди
остання набуває чинності з моменту її
підписання і діє до 31 грудня 2012 року.
Якщо за два тижні до закінчення терміну
дії даного договору жодна із сторін не
повідомила іншу сторону про своє
бажання розірвати договір, дія даного
договору продовжується на кожний
наступний календарний рік.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що
оплата за товар проводиться в
національній валюті України у формі
безготівкового платежу на рахунок
постачальника згідно з видатковими
накладними на товар.

У пункті 3.2 цієї угоди сторони погодили,
що оплата за товар здійснюється на
таких умовах: попередня оплата - 80 % від
ціни видаткової накладної на товар
протягом 5 календарних днів з моменту
погодження сторонами заявки на
поставку товару; остаточна оплата у
розмірі 20 % від ціни видаткової
накладної на товар - не пізніше
останнього дня місяця, наступного за
місяцем, у якому було здійснено
відвантаження товару постачальником.

Судом встановлено, що на виконання умов
вищезазначеного дистриб'юторського
договору позивач згідно видаткової
накладної від 23 квітня 2013 року № 56645
поставив відповідачу
парфюмерно-косметичну продукцію на
загальну суму 456 493 грн. 31 коп. Вказаний
товаророзпорядчий документ був
підписаний уповноваженими
представниками сторін та скріплений
печатками цих юридичних осіб (а.с. 10-11).

Про належне виконання позивачем своїх
зобов'язань за дистриб'юторським
договором на продаж товару від 28 лютого
2012 року № 28/03-2012 також свідчить
відсутність з боку відповідача
претензій та повідомлень про порушення
постачальником умов даної угоди.

Проте всупереч умовам вищезазначеної
угоди Фірма взятий на себе обов'язок по
оплаті вартості спірного товару
виконала лише частково.

Так, відповідно до платіжного
доручення від 17 липня 2013 року № 454
відповідач перерахував Товариству 15 000
грн. 00 коп., платіжного доручення від 30
липня 2013 року № 537 - 15 000 грн. 00
коп., платіжного доручення від 19 серпня
2013 року № 629 - 15 000 грн. 00 коп.,
платіжного доручення від 3 жовтня 2013
року № 794 - 15 000 грн. 00 коп., платіжного
доручення від 3 жовтня 2013 року № 795 - 1 273
грн. 88 коп., платіжного доручення від 23
жовтня 2013 року № 872 - 15 000 грн. 00 коп.,
платіжного доручення від 14 листопада
2013 року № 968 - 10 000 грн. 00 коп. (а.с. 13-19).

Крім того, згідно платіжного доручення
від 23 квітня 2014 року № 294 (а.с. 12)
відповідач перерахував на рахунок
Товариства 405 000 грн. 00 коп. Судом
встановлено, що частина вказаних
коштів у розмірі 290 219 грн. 43 коп. була
зарахована позивачем в рахунок оплати
вартості товару, поставленого за
видатковою накладною від 23 квітня 2013
року № 56645. Вказані обставини
підтверджуються наявним у матеріалах
справи актом звірки взаєморозрахунків
між сторонами за спірним договором за
січень-травень 2013 року (а.с. 37).

У той же час твердження відповідача,
викладені у відзиві на позовну заяву
від 14 квітня 2014 року № 32,
оцінюються судом критично, оскільки, як
вже було зазначено вище, факт наявності
заборгованості Фірми перед
Товариством за товар, поставлений за
спірною видатковою накладною
договором, був фактично визнаний самим
відповідачем у підписаному ним акті
звірки взаєморозрахунків з
Товариством. Вказаним актом звірки
було передбачено, що сума грошових
коштів у розмірі 114 780 грн. 57 коп.,
перерахованих відповідно до
платіжного доручення від 23
квітня 2013 року № 294, була зарахована
Товариством в рахунок погашення
заборгованості Фірми за попередні
партії товару, поставлені відповідачу
за спірним договором. У той же час
грошові кошти у розмірі 290 219 грн. 43 коп.,
сплачені за вищезазначеним платіжним
документом, були зараховані позивачем
в рахунок оплати вартості товару,
поставленого за видатковою накладною
від 23 квітня 2013 року № 56645. Посилання
відповідача на те, що предметом позову
Товариства є стягнення заборгованості
лише за вищенаведеною видатковою
накладною, а не за спірним договором
вцілому, не беруться судом до уваги, з
огляду на те, що дана накладна була
підписана сторонами в рамках
дистриб'юторського договору на продаж
товару від 28 лютого 2012 року №
28/03-2012, пунктом 2.2 якого передбачено, що
видаткові накладні на товар є його
невід'ємними частинами. Крім того,
зазначені твердження не узгоджуються з
приписами пункту 3.2 спірної угоди,
якими встановлено, що попередня оплата
товару у розмірі 80 % від ціни видаткової
накладної на товар проводиться
протягом 5 календарних днів з моменту
погодження сторонами заявки на
поставку товару (остаточна оплата у
розмірі 20 % від ціни видаткової
накладної на товар - не пізніше
останнього дня місяця, наступного за
місяцем, у якому було здійснено
відвантаження товару постачальником).

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оскільки відповідач не довів суду
належними та допустимими доказами тих
обставин, на які він посилався як на
підставу своїх заперечень, суд дійшов
висновку про необґрунтованість та
безпідставність його тверджень.

Відтак, судом встановлено, що сума
основного боргу Фірми перед позивачем
за товар, поставлений відповідачу за
видатковою накладною від 23 квітня 2013
року № 56645, підписаною в рамках
спірного договору, складає 75 000 грн. 00
коп. Даний факт також підтверджується
наданою Товариством довідкою про суму
основного боргу відповідача, що виник у
зв'язку з неповною оплатою спірного
товару (а.с. 58).

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України
встановлено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України
передбачено, що однією з підстав
виникнення цивільних прав та
обов'язків є договори та інші
правочини.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За частиною 1 статті 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

За частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Враховуючи те, що сума основного боргу
відповідача перед Товариством за
товар, поставлений за видатковою
накладною від 23 квітня 2013 року № 56645,
підписаною в рамках укладеного між
сторонами дистриб'юторського договору
на продаж товару від 28 лютого
2012 року № 28/03-2012, яка складає 75 000 грн. 00
коп., підтверджена належними доказами,
наявними у матеріалах справи, і Фірма
на момент прийняття рішення не надала
документи, які свідчать про погашення
вказаної заборгованості перед
позивачем, суд дійшов висновку про
законність та обґрунтованість вимог
Товариства до відповідача про
стягнення вказаної суми основного
боргу, у зв'язку з чим даний позов у цій
частині підлягає задоволенню.

Також у зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
договором в частині повної та
своєчасної оплати вартості
поставленої йому продукції, Товариство
просило суд стягнути з Фірми 11 346 грн. 54
коп. пені, з яких: 2 933 грн. 71 коп. - пеня,
нарахована у період з 1 червня 2013
року по 16 липня 2013 року на суму
основного боргу в розмірі 166 273 грн. 88
коп., 754 грн. 30 коп. - пеня, нарахована у
період з 17 липня 2013 року по 29 липня 2013
року на суму основного боргу в розмірі
151 273 грн. 88 коп., 970 грн. 72 коп. - пеня,
нарахована у період з 30 липня
2013 року по 18 серпня 2013 року на суму
основного боргу в розмірі 136 273 грн. 88
коп., 1 943 грн. 70 коп. - пеня,
нарахована у період з 19 серпня 2013 року
по 2 жовтня 2013 року на суму основного
боргу в розмірі 121 273 грн. 88 коп., 712 грн. 33
коп. - пеня, нарахована у період з
3 жовтня 2013 року по 22 жовтня 2013 року на
суму основного боргу в розмірі 100 000 грн.
00 коп., 666 грн. 03 коп. - пеня,
нарахована у період з 23 жовтня 2013 року
по 13 листопада 2013 року на суму
основного боргу в розмірі 85 000 грн. 00
коп., 3 365 грн. 75 коп. - пеня, нарахована у
період з 14 листопада 2013 року по 19
березня 2014 року на суму основного боргу
в розмірі 75 000 грн. 00 коп.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК
України виконання зобов'язання,
зокрема, може забезпечуватися
неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, яке
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної
статті пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно
від наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання (частина 1
статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України
встановлено, що сплата (передання)
неустойки не звільняє боржника від
виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України
встановлено, що штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачено, що цей Закон регулює
договірні правовідносини між
платниками та одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань. Суб'єктами зазначених
правовідносин є підприємства, установи
та організації незалежно від форм
власності та господарювання, а також
фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники
грошових коштів за прострочення
платежу сплачують на користь
одержувачів цих коштів пеню в розмірі,
що встановлюється за погодженням
сторін. Зазначений розмір пені
обчислюється від суми простроченого
платежу і не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла в
період, за який сплачується пеня.

Пунктом 5.1 дистриб'юторського договору
на продаж товару від 28 лютого 2012 року
№ 28/03-2012 передбачено, що за
несвоєчасну або неповну оплату товару
відповідно до умов даного договору
дистриб'ютор сплачує постачальнику
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла в період прострочення платежу за
кожний день прострочення, виходячи із
суми простроченого платежу.

Оскільки розмір вказаної штрафної
санкції, нарахованої Товариством,
відповідає вищезазначеним приписам
законодавства та положенням договору,
а також є арифметично вірним, позовна
вимога про стягнення з Фірми 11 346 грн. 54
коп. пені підлягає задоволенню.

Крім того, на підставі статті 625 ЦК
України Товариство просило суд
стягнути з відповідача 472 грн. 92 коп.
інфляційних втрат, нарахованих на
відповідні суми основного боргу з
червня 2013 року по лютий 2014 року.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Оскільки заявлений Товариством до
стягнення розмір інфляційних втрат є
арифметично вірним, відповідає вимогам
чинного законодавства та не суперечить
положенням договору, позовна вимога
про стягнення з відповідача вказаної
суми підлягає задоволенню в повному
обсязі.

Також Товариство просило суд стягнути
з Фірми 31 117 грн. 96 коп. процентів за
користування чужими грошовими коштами,
нарахованих з 1 червня 2013 року по 19
березня 2014 року. В обґрунтування
вказаної вимоги позивач посилався на
пункт 5.2 укладеного між сторонами
дистриб'юторського договору на продаж
товару від 28 лютого 2012 року № 28/03-2012.

Згідно з частиною 2 статті 692 ЦК України
у разі прострочення оплати товару
продавець має право вимагати оплати
товару та сплати процентів за
користування чужими грошовими коштами.

Статтею 536 ЦК України унормовано, що за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

За частиною 1 статті 694 ЦК України
договором купівлі-продажу може бути
передбачений продаж товару в кредит з
відстроченням або з розстроченням
платежу.

Якщо покупець прострочив оплату
товару, на прострочену суму
нараховуються проценти відповідно до
статті 536 цього Кодексу від дня, коли
товар мав бути оплачений, до дня його
фактичної оплати (частина 5 статті 694 ЦК
України).

Вищезазначеним пунктом спірного
договору, на який посилався позивач,
передбачено, що у випадку несвоєчасної
або неповної оплати товару відповідно
до умов даного договору покупець, крім
пені виплачує постачальнику суму
заборгованості з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також 0,1 відсотка
від простроченої суми за кожний день
прострочення на підставі статті 625 ЦК
України.

Як було зазначено вище, частина 2 статті
625 ЦК України встановлює обов'язок
боржника, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Проте частиною 2 статті 625 ЦК України
встановлена можливість нарахування
відсотків річних, які є відмінними від
процентів за користування чужими
грошовими коштами, які визначені
статтею 536 ЦК України.

У той же час судом встановлено, що ні в
пункті 5.2, ні в інших пунктах спірного
договору сторони не встановили
можливість нарахування відсотків за
користуванням чужими грошовими
коштами.

Відтак, оскільки сторонами не було
передбачено всіх істотних умов щодо
нарахування процентів саме за
користування чужими грошовими коштами,
у задоволенні позовних вимог
Товариства до відповідача про
стягнення з останнього 31 117 грн. 96 коп.
слід відмовити.

Крім того, з аналізу пункту 5.2 спірного
договору вбачається, що за своєю
правовою природою передбачені ним
грошові кошти у вигляді 0,1 відсотка від
простроченої суми за кожний день
прострочення підпадають під
визначення неустойки, а саме пені,
оскільки частиною 3 статті 549 ЦК України
встановлено, що пенею є неустойка, яка
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
12 грудня 2011 року у справі № 3-132 гс 11.

У свою чергу в пункті 5.1 вищенаведеного
договору сторони вже передбачили
нарахування пені у розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України, що діяла в період прострочення
платежу за кожний день прострочення,
виходячи із суми простроченого
платежу. Подвійне стягнення пені за
неналежне виконання одного і того ж
зобов'язання не узгоджується з
приписами статті 61 Конституції
України, відповідно до якої ніхто не
може бути двічі притягнений до
юридичної відповідальності одного
виду за одне й те саме правопорушення.

За таких обставин даний позов підлягає
частковому задоволенню.

За частиною 1 статті 49 ГПК України
витрати по сплаті судового збору у
спорах, що виникають при виконанні
договорів, покладаються на сторони
пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального Кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з приватної фірми "Азурит" (33014,
місто Рівне, вулиця Княгині Ольги,
будинок 8, ідентифікаційний код: 23305044)
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Ельфа лабораторія"
(03148, місто Київ, вулиця Сім'ї Сосніних,
будинок 9, ідентифікаційний код: 24591419) 75
000 (сімдесят п'ять тисяч) грн. 00 коп.
основного боргу, 11 346 (одинадцять тисяч
триста сорок шість) грн. 54 коп. пені, 472
(чотириста сімдесят дві) грн. 92 коп.
інфляційних втрат, а також 1 736 (одну
тисячу сімсот тридцять шість) грн. 39
коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

У задоволенні позовних вимог
товариства з обмеженою
відповідальністю "Ельфа лабораторія"
про стягнення з приватної фірми
"Азурит" 31 117 грн. 96 коп. процентів за
користування чужими грошовими коштами
відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 5 травня 2014 року

Суддя

Є.В. Павленко