ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2014 р.Справа № 922/3587/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання
Васильєва Л.О.

розглянувши справу

за позовом ДК "Газ України" НАК
"Нафтогаз України", м. Київ до ВАТ
"Богодухівське хлібоприймальне
підприємство" м. Богодухів про про
стягнення 175111,99 грн. за участю
представників сторін :

позивача - Нестерчук А.П.

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2013 року Дочірня компанія "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" (надалі -
позивач) звернулась до Господарського
суду Харківської області з позовом (з
урахуванням уточнень) до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Богодухівське хлібоприймальне
підприємство" ( надалі - відповідач) про
стягнення 175111,99грн. заборгованості за
поставлений згідно з умовами
укладеного між сторонами договору
природний газ, в тому числі: 154542,39грн.
основного боргу, 11830,76грн. пені, 463,61грн.
інфляційних втрат, 8275,23грн. - 3% річних.

Рішенням Господарського суду
Харківської області від 05.11.2013р.,
залишеним без змін постанову
Харківського апеляційного
господарського суду від 23.12.2013р. позов
задоволено частково. Стягнуто з
відповідача на користь позивача пеню в
розмірі 1182,67грн., 3% річних в розмірі
8275,23грн., судового збору у розмірі
3492,64грн. Провадження в частині
стягнення основної заборгованості в
сумі 154542,39грн. припинено. В задоволенні
іншої частини позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими у справі
рішенням та постановою, ДК "Газ України"
НАК "Нафтогаз України" звернулась до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою.

Вищий господарський суд України
постановою від 17.02.2014 року касаційну
скаргу задовольнив частково. Рішення
господарського суду від 05.11.2013 року та
постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 23.12.2103 року у
справі за № 922/3587/13 скасував , а справу
передав на новий розгляд.

Вищий господарський суд України в
своїй постанові зазначив , що
переплату у розмірі 154542,39грн. за
укладеним між сторонами договором
№11/11-54 від 16.12.2010р. зараховану в рахунок
погашення заборгованості по договору
№11/Б-23 ПР-02 від 30.08.2011р. судом здійснено
передчасно, тобто такими, що зроблено
всупереч положенням ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України без ґрунтовного дослідження
всіх обставин справи, які мають важливе
значення для правильного вирішення
спору, з огляду на наступне.

Судами не досліджено питання чи
звертався відповідач до позивача з
вимогою про повернення коштів
попередньої оплати, а отже судами
попередніх інстанцій не вповній мірі
досліджені обставини щодо виникнення у
позивача та відповідача зустрічних
однорідних вимог в розумінні змісту
ст.601 ЦК України та ст. 203 ГК України.

Вказівки, що містяться у постанові
касаційної інстанції, є обов'язковими
для суду першої інстанції під час
нового розгляду справи ( ст. 111-12 ч.1).

Ухвалою від 13.03.2014 року справи
призначено до розгляду у судовому
засіданні на 31.03.2014 року.

У судовому засіданні оголошувалась
перерва з 31.03.2014 року до 07.04.2014 року.

Ухвалою від 07.04.2014 року розгляд справи
відкладався до 22.04.2014 року.

У призначеному судовому засіданні
представник позивача підтримав
позовні вимоги, з урахування уточнених
позовних вимог, у повному обсязі. В
обґрунтування своєї правової позиції
посилається на те, що відповідач не
звертався до позивача з вимогою про
повернення коштів у сумі 154542,39 грн.
Більш того, умовами спірного договору
не передбачено умови та строк
повернення суми попередньої оплати.
Таким чином, на думку позивача,
прострочення Позивача щодо повернення
суми попередньої оплати виникає у
випадку невиконання обов'язку з
повернення цієї суми коштів після
спливу семи днів, які відраховуються з
дня отримання вимоги про повернення
коштів у вигляді попередньої оплати.

Крім того, вважає що сума інфляційних
витрат нарахована останнім правомірно,
посилаючись при цьому на практику
Вищого господарського суду України.

Представник відповідача у призначене
судове засідання не з'явився, через
канцелярію суду надав письмові
пояснення та клопотання про припинення
провадження по справі в частині
стягнення суми основного боргу в сумі
154542,39 грн. у зв'язку з відсутністю
предмету спору, оскільки сторонами
здійснено взаємозалік на вказану суму.
Також відповідач просить зменшити суму
пені на 50 %, посилаючись на скрутне
фінансове становище та збитковість
підприємства. Крім того, відповідач
повідомив про перерахування позивачу
грошових коштів у загальному розмірі -
12950,54 грн. згідно наказу від 30.12.2013 року,
виданого на виконання рішення
господарського суду Харківської
області від 05.11.2013 року та постанови
Харківського апеляційного
господарського суду від 23.12.2013 у справі
№922/3587/13, а саме суму пені - 1182,67 грн, 3%
річних - 8275,23 грн., судовий збір - 3432,64
грн., що підтверджується платіжним
дорученням, наявним у матеріалах
справи (т.2 а.с. 48).

Розглянувши матеріали справи, надані
докази, вислухавши пояснення
представника позивача та відповідача,
суд встановив наступне.

30 серпня 2011 року між позивачем та
відповідачем був укладений договір
поставки природного газу № 11/Б-23 ПР-02,
відповідно до умов якого позивач, як
постачальник зобов'язався поставити
відповідачу, в період з 06 серпня 2011 року
по 31 вересня 2011 року природний газ, а
відповідач зобов'язався прийняти та
оплатити поставлений природний газ в
обсязі, зазначеному у п. 1.2. договору.

Відповідно до п.4.1. вищенаведеного
договору поставки природного газу №
11/Б-23 ПР-02 від 30.08.2011 року, оплата за
природний газ з урахуванням вартості
транспортування територією
проводиться покупцем виключно
грошовими коштами у такому порядку:

- за серпень 2011 року протягом трьох
банківських днів з дати укладання
цього договору;

- за вересень 2011 року оплата у розмірі
по 34% від вартості запланованих
місячних обсягів проводяться протягом
трьох банківських днів з дати
укладання цього договору;

- оплати в розмірі по 33% від вартості
запланованих місячних обсягів
проводиться до 5 числа та до 15 числа
поточного місяця поставки.

- остаточний розрахунок за спожитий газ
з урахуванням вартості
транспортування територією України
здійснюється на підставі акту
приймання-передачі газу (за звітний
місяць) до 5 числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу.

Додатковою угодою № 1 від 19.10.2011 року до
договору поставки газу № 11/Б-23 ПР-02 від
30 серпня 2011 року було внесено зміни до
п.1.2. договору яким вказано, що
постачальний передає покупцю в період
з 06 серпня 2011 року по 31 жовтня 2011 року
включно природний газ з урахуванням
вартості його транспортування в обсязі
до 170,672 тис. куб. м., в тому числі по
місяцях: вересень 69,724 тис. куб. м., з 01 по
10 жовтня 0,000 тис. куб. м., з 11 по 31 жовтня
100,948 тис. куб. м.

У зв'язку із набуттям чинності ЗУ від
20.09.2011 року № 3741-VI постачання
природного газу в період з 01 жовтня 2011
року по 10 жовтня 2011 року буде
здійснюватися за окремим договором.

Також, цією додатковою угодою до
договіру № 11/Б-23 ПР-02 від 30 серпня 2011
року було доповнено п.п. 3.1.1, 4.1.1
договору № 11/Б-23 ПР-02 від 30 серпня 2011
року та викладено в новій редакції п.п.
5.1 та 10.1. договору № 11/Б-23 ПР-02 від 30
серпня 2011 року.

Відповідач у повному обсязі не оплатив
поставлений товар, чим, на думку
позивача, порушив умови
вищезазначеного договору від
30.08.2011року та чинного законодавства
України, у зв'язку з чим у відповідача
утворилась заборгованість перед
позивачем у розмірі 154542,39 грн. Крім
того, до відповідача, на підставі п. 7.3.1,
п. 7.1 вищезазначеного договору № 11/Б-23
ПР-02 від 30.08.2011року, та ст. 625 ЦК
України, пред'явлено до стягнення 11830,76
грн. пені, 463,61 грн. індексу інфляції,
8275,23 грн. 3 % річних. Також до стягнення
заявлені судові витрати.

Заперечуючи проти позову, відповідач
посилався, що його зобов'язання за
договором № 11/Б-23 ПР-02 від 30.08.2011р щодо
погашення заборгованості в сумі 154542,39
грн. було припинено шляхом проведення
часткового зарахування зобов'язання
позивачем за договором № 11/11-54 ПР-02 від
16.12.2010 року, що підтверджується актом
звіряння взаєморозрахунків від 26.11.2012
року. В результаті проведеного
зарахування у відповідача залишилась
заборгованість перед позивачем в
розмірі 3,05 грн., яка була сплачена
відповідачем 10.12.2012 року платіжним
дорученням № 897.

Як свідчать матеріали справи, а саме:
платіжні документи, скріплені
печатками акти приймання-передачі
природного газу та акт звіряння
взаєморозрахунків від 26.11.2012 року, що до
укладання між сторонами спірного
договору на постачання природного газу
№ 11/Б-23 ПР -02 від 30.08.2011 року, відповідно
до якого заборгованість відповідача
перед позивачем склала 154545,44 грн., між
сторонами діяв договір на постачання
природного газу № 11/11-54ПР-02 від 16.12.2010
року, згідно з яким заборгованість у
позивача перед відповідачем склала
154542,39 грн., яка виникла у зв'язку з тим,
що за договором поставки природного
газу № 11/11-54ПР-02 від 16.12.2010 року
відповідачем, як того вимагають умови
договору, було повністю оплачено
споживання природного газу та
здійснена попередня оплата за
природний газ в сумі 154542,39 грн., що
підтверджується відповідними
платіжними дорученнями та
банківськими виписками. А в подальшому
сторонами до договору природного газу
№ 11/11-54 ПР-02 від 16.12.2010 року було
підписано додаткову угоду №4 від 30
серпня 2011 року, що є невід'ємною
частиною укладеного між сторонами
договору.

Додатковою угодою № 4 від 30 серпня 2011
року до договору № 11/11-54 ПР-02 від 16.12.2010
року було змінено обсяги поставки
природного газу з 194,3 тис. куб. м. на 148,487
тис. куб. м., тобто було зменшено, а також
доповнено договір наступною умовою:
постачання природного газу в період з 06
серпня 2011 року по 30 вересня 2011 року буде
здійснюватись за окремим договором у
зв'язку із набуттям чинності ЗУ від
07.07.2011 № 3609-VI.

Судом встановлено, що відповідно до
акту звіряння взаєморозрахунків від 26
листопада 2012 року, який був підписаний
обома сторонами, кожна із сторін
виступає як кредитором так і боржником.

Відповідно до пояснень відповідача в
результаті проведеного зарахування у
відповідача залишилась заборгованість
перед позивачем в розмірі 3,05 грн., яка
була сплачена відповідачем 10.12.2012 року
платіжним дорученням № 897.

Як вбачається з матеріалами справи, на
момент розгляду справи сторонами
проведено зарахування однорідних
грошових вимог, що підтверджується
актом звірки розрахунків від 26.03.2014
року, у зв'язку з чим, сума основного
боргу у розмірі 154542,39 грн. погашена
боржником, а тому відсутній предмет
спору щодо стягнення з відповідача
154542,39 грн. боргу.

Відповідно до ч.1-1 ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо відсутній
предмет спору.

З огляду на наведене вище, провадження
по даній справі в частині стягнення
основної заборгованості в сумі 154542,39
грн. підлягає припиненню на підставі
ч.1-1 ст.80 Господарського процесуального
кодексу України.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам в частині стягнення з
відповідача пені, інфляційних втрат, а
також 3 % річних, суд зазначає наступне.

Частиною першою ст. 216 Господарського
кодексу України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського
кодексу України у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції та
адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума, яку боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Водночас частиною шостою статті 232 ГК
України визначено порядок
застосування штрафних санкцій та
обмеження щодо періоду їх нарахування.
Зокрема, частиною шостою цієї статті
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Так, відповідно до п.7.3.1 Договору
№11/Б-23БО-02 від 30.08.2011 року, сторони
визначили, що у разі порушення покупцем
4.1 Договору, тобто за несвоєчасну
оплату спожитого природного газу,
покупець зобов'язується сплатити пеню
у розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла в період, за який
сплачується пеня, від суми
простроченого платежу за кожен день
його прострочення.

Відповідно до п. 9.3. Договору строк
позовної давності за цим договором та
до вимог про стягнення неустойки
встановлюються у 3 (три) роки.

Позивачем до матеріалів справи наданий
розрахунок пені, відповідно до якого
сума штрафних санкцій за неналежне
виконання відповідачем грошового
зобов'язання складає 11830,76 грн., за
період з 06.11.2011 року по 06.05.2012 року.

Перевіривши нарахування здійснені
позивачем, судом встановлено, що пеня
за період з 06.11.2011 року по 06.05.2012 року
складає 11826,68 грн.

Також слід звернути увагу на те, що з
наданих до суду доказів, першочерговим
завданням та ціллю Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Богодухівське хлібоприймальне
підприємство" (відповідача) є
обслуговування сільськогосподарських
товаровиробників Харківської та
Сумської областей, надання послуг зі
зберігання, сушіння, підробки зерна до
базисних кондицій.

У своїх поясненнях відповідач вказує
на те, що підприємство знаходиться в
дуже скрутному фінансовому становищі,
оскільки сезон заготовки зерна
закінчився та грошові надходження від
сільгосптоваровиробників припинені.
За даними балансу станом на 01.10.2013 року
підприємство має близько 9 мільйонів
збитків.

Водночас слід відзначити, що за період
взаємовідносин відповідача з
позивачем, які відбувалися з червня 2008
року по листопад 2011 року підприємство
відповідача було добросовісним
споживачем природного газу,
прострочення платежів за спожитий газ
були відсутні. Умови договорів, які
укладалися між сторонами виконувались
в повному обсязі.

Також судом з'ясовано та досліджено всі
істотні обставини справи, в тому числі
той факт, що в період дії договору №
11/Б-23ПР-02 від 30.08.2011 року, відповідачем
була здійснена попередня оплата за
договором № 11/11-54ПР-02 від 16.12.2010 року в
розмірі 294902,56 грн., з яких 140360,17 грн. були
зараховані на виконання договору №
11/11-54ПР-02 від 16.02.2010 року, а решта
залишилась на поточному рахунку
позивача у розмірі 154542,39 грн., якими
позивач користувався до останнього
часу.

За приписами п. 3 ст. 83 ГПК України,
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Пленум Вищого господарського суду
України в п. 3.17.4 постанови від 26.12.2011
року № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" роз'ясняє, що
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК),
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеню
виконання зобов'язання, причини
(причин) неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо. У
зазначеній нормі ГПК йдеться про
можливість зменшення розміру саме
неустойки (штрафу, пені). Крім того, ця
процесуальна норма може
застосовуватись виключно у
взаємозв'язку (сукупності) з нормою
права матеріального, яка передбачає
можливість зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), а саме
частиною третьою статті 551 ЦК України і
статтею 223 Господарського кодексу
України.

Пунктом 1 ст. 233 ГК України закріплено,
що суд має право зменшити розмір
санкцій, якщо належні до сплати штрафні
санкції надмірно великі порівняно із
збитками кредитора. При цьому повинно
бути взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішення суду, якщо він значно перевищує
розмір збитків, та за наявності інших
обставин, які мають істотне значення.
При цьому відсутність чи невисокий
розмір збитків може бути підставою для
зменшення судом розміру неустойки, що
стягується з боржника. Вирішуючи
питання про зменшення розміру пені, яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання, суд повинен
з'ясувати наявність значного
перевищення розміру неустойки перед
розміром сторін, які заслуговують на
увагу, ступеня виконання зобов'язань,
причини неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення у виконанні зобов'язання,
невідповідності розміру пені
наслідкам порушення, негайного
добровільного усунення винною
стороною порушення та його наслідків.

Суд об'єктивно оцінивши даний випадок,
приймає до уваги причини неналежного
виконання зобов'язання відповідачем,
його тяжкий матеріальний стан, та те, що
грошові суми у розмірі 154542,39 грн., які
були перераховані відповідачем
позивачу як передплата за договором №
11/11-54ПР-02, використовувались позивачем
для власних потреб.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
за можливе зменшити розмір пені на 30 %, а
саме стягнути з відповідача пеню у
розмірі 8278,68 грн.

Матеріалами справи встановлено, що
відповідачем на виконання наказу від
30.12.2013 року сплачено суму пені у розмірі
1182,67, а отже в цій частині провадження у
справі підлягає припиненню.

Сума пені, що підлягає до стягнення з
відповідача складає 7096 грн.

У резолютивній частині судового
рішення зазначається про часткове
задоволення позову і розмір суми
неустойки, що підлягає стягненню.
Судовий збір у разі зменшення судом
розміру неустойки покладається на
відповідача повністю, без урахування
зменшення неустойки.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам в частині стягнення
інфляційних втрат та 3 % річних, суд
зазначає наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те,
що наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3% річних не є санкціями, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінених грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

В інформаційному листі від 17.07.2012 року
№01-06/928/2012 "Про практику застосування
Вищим господарським суд України у
розгляді справ окремих норм
матеріального права" сума боргу з
урахуванням індексу інфляції повинна
розраховуватися, виходячи з індексу
інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто мала місце не
інфляція, а дефляція) (постанова Вищого
господарського суду України від 05.04.2011
року № 23/466 та лист Верховного Суду
України "Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ" від 03.04.1997 №
62-97р). При застосуванні індексу
інфляції слід мати на увазі, що індекс
розраховується не на кожну дату місяця,
а в середньому на місяць і здійснюється
шляхом множення суми заборгованості на
момент її виникнення на сукупний
індекс інфляції за період прострочення
платежу. При цьому сума боргу, яка
сплачується з 1 по 15 день відповідного
місяця, індексується з врахуванням
цього місяця, а якщо сума боргу
сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця (див.
постанову Вищого господарського суду
України від 01.02.2012 № 52/30). В силу
приписів статті 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом. Передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Перевіряючи правильність розрахунку
заявлених позивачем до стягнення сум
інфляційних втрат та 3% річних, суд
встановив, що Дочірня компанія „Газ
України" Національної акціонерної
компанії „Нафтогаз України" при
нарахуванні зазначених сум для
розрахунку інфляційного відшкодування
визначила період з листопада 2011 року по
травень 2013 року, а період нарахування 3%
річних - з 06.11.2011 по 20.08.2013 року, тобто 3%
річних у сумі 8275,23 грн. розраховані
вірно.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем наведена сума 3% річних
сплачена у повному обсязі, що
підтверджується платіжним дорученням,
наявним в матеріалах справи, а отже у
цій частині позовних вимог провадження
у справі підлягає припиненню.

Щодо нарахування позивачем
інфляційних втрат, перевіривши
розрахунок наданий позивачем та
періоди нарахування, суд вважає його
правомірним та таким, що відповідає
вимогам діючого законодавства, а тому
сума інфляційних втрат підлягає
стягненню з відповідача у розмірі 463,61
грн.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд виходить з того, що загальна
суму позовних вимог, з урахуванням їх
уточнень, складає 175111,99 грн., отже
керуючись положеннями Закону України
"Про судовий збір" сума судового збору
складає 3502,24 грн.(2 % від заявленої до
стягнення суми). Матеріалами справи
встановлено, що позивачем при подачі
позовної заяви сплачено суму судового
збору у розмірі 3506,00 грн. Ухвалою суду
від 07.11.2013 року позивачеві на підставі
ст. 7 Закону України про виконавче
провадження повернуто суму зайво
сплаченого судового збору у розмірі 4,00
грн., а отже з наведеного вбачається, що
до державного бюджету не доплачено
суму судового збору у розмірі 0,24 грн.

Положеннями ст. 49 ГПК України
встановлено, що у спорах, що виникають
при виконанні договорів та з інших
підстав, судовий збір покладається на
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Оскільки взаємозалік однорідних
грошових вимог на суму 154542,39 грн. та
сплата 3% річних та піні відбулися після
подання позову, то судовий збір у
відповідній частині, відповідно до ст.49
Господарського процесуального кодексу
України та п.4.7 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
21 лютого 2013 року №7, покладається судом
на відповідача.

Оскільки позивачем сплачено суму
судового збору у розмірі 3506,00 грн.
(платіжне доручення від 20.08.2013 №532 т.1
а.с. 10), та ухвалою від 07.11.2013 року йому
повернуто зайво сплачений судовий збір
у розмірі 4,00 грн., то саме з різниці
вказаних сум (3502,00 грн.) підлягає
стягненню на його користь з
відповідача сума судового збору
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Решта суми
недоплаченого судового збору у розмірі
0,24 грн. підлягає стягненню з
відповідача на користь Державного
бюджету України.

Матеріалами справи встановлено, що
відповідачем на виконання наказу від
30.12.2013 року сплачено суму судового
збору у розмірі 3492,64, а отже, в цій
частині провадження у справі підлягає
припиненню. Належна сума судового
збору, яка підлягає стягненню на
користь позивача складає 9,22 грн.

За таких обставин, керуючись статтями 1,
4, 12, 22, 33, 43, 49, п. 1-1 ст. 80, ст. ст. 82-85 ГПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Богодухівське
хлібоприймальне підприємство" (62102,
Харківська область, Богодухівський
район, м. Богодухів, вул. Привокзальна
Слобідка, 69, р/р в "Райффайзен Банк
Аваль", МФО 380805, ) на
користь Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії " Нафтогаз України" ( 04116, м.
Київ, вул. Шолуденка, 1, р/р 7001 в
Київській ФПАТКБ "Південкомбанк" м.
Київ, МФО 320876, ) пеню в
розмірі 7096 грн., інфляційні втрати в
розмірі 463,61 грн., судовий збір у розмірі
9,22 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Богодухівське
хлібоприймальне підприємство" (62102,
Харківська область, Богодухівський
район, м. Богодухів, вул. Привокзальна
Слобідка, 69, р/р в "Райффайзен Банк
Аваль", МФО 380805, ) на
користь Державного бюджету України
(одержувач коштів - Управління
державної казначейської служби у
Дзержинському районі м. Харкова, вул.
Бакуліна, 18, м. Харків 61166, , рахунок 3003, банк одержувач -
Головне управління державної
казначейської служби України у
Харківській області, МФО 851011, код
бюджетної класифікації 22030001) 0,24 грн.
судового збору.

Видати наказ після набрання судовим
рішенням законної сили.

Провадження в частині стягнення суми
основного боргу 154542,39 грн, пені у сумі
1182,67 грн., 3% річних у сумі 8275,23 грн.,
судового збору - 3492,64 грн. припинити.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовити.

Повне рішення складено 28.04.2014 р.

Суддя Л.С. Лаврова