КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2014 р. Справа№ 910/223/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

за участю представників сторін:

позивача: Федчук І.Є., довіреність №2
від 03.01.2014 року,

відповідача: Семеняка С.В., довіреність
№249/12 від 16.07.2012 року.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Головного
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві

на рішення господарського суду м. Києва

від 11.03.2014 року

у справі №910/223/14 (суддя - Мандриченко
О.В.)

за позовом Головного управління
Пенсійного фонду України в м. Києві

до Публічного акціонерного товариства
"Райфайзен Банк Аваль"

про стягнення 53 936, 68 грн.

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Пенсійного фонду
України в м. Києві звернулось до
господарського суду м. Києва з позовом
до Публічного акціонерного товариства
"Райфайзен Банк Аваль" про стягнення 53
936, 68 грн.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 11.03.2014 року у задоволенні
позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Головне управління Пенсійного фонду
України в м. Києві звернулось до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою в якій просить суд скасувати
рішення господарського суду м. Києва
від 11.03.2014 року та прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що
рішення місцевого господарського суду
прийняте з неповним з'ясуванням
обставин, що мають значення для справи,
місцевий господарський суд
неправильно застосував і порушив норми
матеріального та процесуального права.

Відповідач у письмовому відзиві на
апеляційну скаргу просив суд залишити
рішення господарського суду м. Києва
від 11.03.2014 року без змін у зв'язку з
відсутністю підстав для його
скасування, а апеляційну скаргу
Головного управління Пенсійного фонду
України в м. Києві без задоволення.

Апеляційний господарський суд
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, встановив наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 30.08.1999 року № 1596 "Про заходи щодо
виконання статті 3 Указу Президента
України від 04.07.1998 року №734"
затверджений Порядок виплати пенсій
грошової допомоги за згодою
пенсіонерів та одержувачів допомоги
через їх поточні рахунки у банківських
установах (з наступними змінами і
доповненнями) (надалі - Порядок).

Між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль",
Пенсійним фондом України та
Міністерством праці та соціальної
політики України було укладено договір
№16 від 15 січня 2009 року, відповідно до
статті 1 якого банк виконує функції
виплати пенсій та грошової допомоги,
передбачені Порядком.

Крім того, на виконання вимог
вищевказаного договору між банком в
особі Київської регіональної дирекції
ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та Головним
управлінням Пенсійного фонду України
укладено договір №11/43-2-4/045 від 30 січня
2009 року на зарахування і виплату пенсій
та допомоги, що фінансується з
Пенсійного фонду України через
установи ВАТ "Райффайзен Банк Аваль".

28 грудня 2009 року між ПАТ "Райффайзен
Банк Аваль", Пенсійним фондом України
та Міністерством праці та соціальної
політики України було укладено договір
№27 щодо виконання банком функцій
виплати пенсій та грошової допомоги,
передбачені Порядком.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на перерахування банком
без достатньої правової підстави
коштів Пенсійного фонду України в сумі
53 936,68грн. в якості пенсії громадянці
ОСОБА_6 з 01.12.2003р. по 31.03.2011р., про що, на
думку позивача, свідчить довідка
відділу з нарахування та виписками
пенсій Головного управління
Пенсійного фонду України в м. Києві від
20.11.2013 року №50, яка додана позивачем до
матеріалів позовної заяви.

Позивач також стверджує, що громадянка
ОСОБА_6 в жовтні 2003 року виїхала на
постійне місце проживання до США та
06.11.2003 року була знята з реєстраційного
обліку, а тому існує переплата суми
пенсії у розмірі 53 936,68 грн. При цьому
нормативно обґрунтовуючи свої вимоги,
позивач посилається на ст. 92 Закону
України "Про пенсійне забезпечення"
№1788-ХІІ від 05.11.1991р., відповідно до якої,
громадянам, які виїхали на постійне
проживання за кордон, пенсії не
призначаються. Пенсії, призначені в
Україні до виїзду на постійне
проживання за кордон, виплачуються за 6
місяців наперед перед від'їздом за
кордон. За час перебування цих громадян
за кордоном виплачуються тільки
пенсії, призначені внаслідок трудового
каліцтва або професійного
захворювання.

Принципи, засади і механізми
функціонування системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, призначення,
перерахунку і виплати пенсій, надання
соціальних послуг з коштів Пенсійного
фонду, що формуються за рахунок
страхових внесків роботодавців,
бюджетних та інших джерел визначені
Законом України "Про
загальнообовязкове державне пенсійне
страхування".

Згідно зі статтею 50 названого Закону
суми пенсій, виплачені надміру
внаслідок зловживань з боку пенсіонера
або подання страхувальником
недостовірних даних, можуть бути
повернуті пенсіонером добровільно або
стягуються на підставі рішень
територіальних органів Пенсійного
фонду чи в судовому порядку.

Порядок розв'язання спорів з пенсійних
питань наведений в розділі V Закону
України "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до статтей 102, 103 Закону
України "Про пенсійне забезпечення"
пенсіонери зобов'язані повідомляти
органу, що призначає пенсії, про
обставини, що спричиняють зміну
розміру пенсії або припинення її
виплати. У разі невиконання цього
обов'язку і одержання у зв'язку з цим
зайвих сум пенсії пенсіонери повинні
відшкодувати органу, що призначає
пенсії, заподіяну шкоду. Суми пенсії,
надміру виплачені пенсіонерові
внаслідок зловживань з його боку (в
результаті подання документів з явно
неправильними відомостями, неподання
відомостей про зміни у складі членів
сім'ї тощо), стягуються на підставі
рішень органу, що призначає пенсії.

Згідно статті 1212 ЦК України особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Відповідно до статті 47 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" пенсія
виплачується щомісяця у строк не
пізніше 25 числа місяця, за який
виплачується пенсія, виключно в
грошовій формі за зазначеним у заяві
місцем фактичного проживання
пенсіонера в межах України. Пенсії
виплачуються без урахування
одержуваної заробітної плати (доходу)
або пенсійних виплат з накопичувальної
системи пенсійного страхування чи
пенсійних виплат із системи
недержавного пенсійного забезпечення.
Пенсія може виплачуватися за
довіреністю, порядок оформлення і
строк дії якої визначаються законом.
Виплата пенсії за довіреністю
здійснюється протягом усього періоду
дії довіреності за умови поновлення
пенсіонером заяви про виплату пенсії
за довіреністю через кожний рік дії
такої довіреності.

Отже, місце фактичного проживання
пенсіонера в межах України має
значення при виплаті і доставці пенсії
в грошовій формі безпосередньо
пенсіонеру, а не при виплаті коштів з
банківського рахунку.

Позивачем не подано жодного належного
та достатнього доказу про те, що ОСОБА_6
перебувала на реєстраційному обліку в
Шевченківському управлінні Пенсійного
фонду України у місті Києві. Не
доведено також факту отримання нею
дозволу про виїзд на постійне місце
проживання в США та про її фактичний
виїзд за межі України.

Крім того, згідно зі статтею 1066
Цивільного кодексу України за
договором банківського рахунка банк
зобов'язується приймати і зараховувати
на рахунок, відкритий клієнтові
(володільцеві рахунка), грошові кошти,
що йому надходять, виконувати
розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком. Банк має право
використовувати грошові кошти на
рахунку клієнта, гарантуючи його право
безперешкодно розпоряджатися цими
коштами. Банк не має права визначати та
контролювати напрями використання
грошових коштів клієнта та
встановлювати інші, не передбачені
договором або законом, обмеження його
права розпоряджатися грошовими
коштами на власний розсуд.

Банк зобов'язаний вчиняти для клієнта
операції, які передбачені для рахунків
даного вид законом, банківськими
правилами та звичаями ділового
обороту, якщо інше не встановлено
договором банківського рахунка. Банк
зобов'язаний зарахувати грошові кошти,
що надійшли і рахунок клієнта, в день
надходження до банку відповідного
розрахункового документа, яки інший
строк не встановлений договором
банківського рахунка або законом. Банк
зобов'язаний з розпорядженням клієнта
видати або перерахувати з його рахунка
грошові кошти в дєе надходження до
банку відповідного розрахункового
документа, якщо інший строк не
передбачений договором банківського
рахунка або законом (ч.ч. 1-3 статті 1068 ЦК
України).

Відповідно до статті 317 ЦК України саме
власникові належать права володінні
користування та розпорядження своїм
майном, у частині 2 статті передбачено,
що на зміст прав власності не впливають
місце проживання власника та
місцезнаходження майна. Згідно з
частинами першою і другою ст. 321 ЦК
України право власності є непорушним,
ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні; особа може бути
позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку встановлених
законом.

Нормами статті 1074 Цивільного кодексу
України передбачено, що обмеження прав
клієнта щодо розпоряджання грошовими
коштами, що знаходяться на його
рахунку, не допускається, крім випадків
обмеження права розпоряджання
рахунком за рішенням суду у випадках,
встановлених законом.

Тобто, за наявності належним чином
оформленої довіреності, відповідач не
може будь-яким чином обмежувати права
свого клієнта на розпорядження
належними йому коштами.

Крім того, матеріалами справи
підтверджується, що на адресу позивача
відповідно до вимог порядку та умов
договорів направлялися повідомлення
про пенсіонерів, які особисто не
отримують пенсію з поточних рахунків
більше одного року з наданням
відповідних списків, включаючи клієнта
банку ОСОБА_6

Враховуючи викладене вище, суд
зазначає, що відповідач не є набувачем
спірних коштів в розумінні статті 1212 ЦК
України, а лише вчиняє дії по
обслуговуванню рахунку клієнта. Таким
чином відповідач не має права на суму
коштів, що знаходяться на рахунку
фізичної особи, а обов`язок банку
здійснити дії щодо особового рахунку
клієнта виникає лише у визначених
законодавством випадках, а тому
правових підстав для стягнення з
відповідача на користь позивача
грошових коштів у сумі 53 936,68 грн. з
рахунку №102599700, що належить ОСОБА_6 не
має.

У відповідності до статтей 32-34
Господарського процесуального кодексу
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З урахуванням встановлених обставин
справи, суд дійшов висновку про те, що
позивачем не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
викладеного у позовній заяві, тому
позовні вимоги Головного управління
Пенсійного фонду України в м. Києві
задоволенню не підлягають.

Беручи до уваги наведене, судова
колегія вважає, що рішення
господарського суду м. Києва від 11.03.2014
року у справі №910/223/14 прийнято з повним
і достовірним встановленням всіх
фактичних обставин, які мають значення
для вирішення даного спору, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційна скарга Головного
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві задоволенню не підлягає.

У зв'язку з цим, Київський апеляційний
господарський суд не вбачає підстав
для скасування рішення господарського
суду м. Києва від 11.03.2014 року у справі
№910/223/14.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду м. Києва
від 11.03.2014 року у справі №910/223/14
залишити без змін, а апеляційну скаргу
Головного управління Пенсійного фонду
України в м. Києві - без задоволення.

2. Матеріали справи №910/223/14 повернути до
господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя
В.В. Андрієнко

Судді
С.І. Буравльов

В.В. Шапран