РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2014 року
Справа № 5004/268/12

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя
Петухов М.Г. , суддя Олексюк Г.Є.

при секретарі Мухомеджанов Д.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

від третіх осіб: не з'явився

розглядаючи апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Вест Ойл Груп" на
рішення господарського суду
Волинської області від 25.06.12 у справі №
5004/268/12 (суддя Дем`як В.М.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Банк "Форум"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Вест Ойл Груп"

за участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача:

- Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Континіум - Галичина"

- Товариства з обмеженою
відповідальністю "Континент Нафто
Трейд"

- Товариства з обмеженою
відповідальністю "Золотий Екватор"

про стягнення 12691409,59 доларів США, 483 664
грн.

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Банк Форум" (надалі - позивач)
звернулось в господарський суд
Волинської області з позовною заявою
(т. 1, а.с. 3-6) до ТОВ "Вест Ойл Груп"
(надалі -відповідач), за участю третіх
осіб, що не заявляють самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача ТОВ "Торговий дім
"Континіум-Галичина", ТОВ "Континент
Нафто Трейд", ТОВ "Золотий Екватор", в
якій просить стягнути з відповідача на
користь позивача 12000000 доларів США
заборгованості по кредиту, 691409,59
доларів США заборгованості по
процентам, 288602,77 грн. пені за
несвоєчасне повернення кредиту, 192623,76
грн. пені за несвоєчасну сплату
відсотків.

Рішенням господарського суду
Волинської області від 12-17 (т. 5, а.с.12-17)
позов задоволено.

В обґрунтування свого рішення суд
першої інстанції вказав, що позовні
вимоги обґрунтовані, підтверджені
доказами наявними в матеріалах справи,
а відтак підлягають до задоволення.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
відповідач звернувся із апеляційною
скаргою, в якій просить його скасувати
та відмовити в задоволенні позову.

Скаржник зокрема зазначає, що судом
першої інстанції при розгляді справи
та винесені рішення від 25.06.11 р. не
досліджено всіх обставин справи,
зокрема обставини, щодо дійсності
кредитного договору № 0012/06/20-KL від 12.04.06
р. та додатків до нього, договору
поруки.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу
заперечив вимоги апеляційної скарги,
оскільки вважає, що посилання
скаржника є безпідставними та
необґрунтованими.

Позивач зазначає, що недійсність
зазначених договорів є лише
припущенням скаржника, а не
встановленим в судовому порядку
фактом, тому таке припущення до моменту
винесення відповідного рішення не має
братися судом до уваги.

Автоматизованою системою
документообігу суду визначено колегію
суддів для розгляду справи № 5004/268/12 у
складі: головуючий суддя Маціщук А.В.,
суддя Пєтухов М.Г., суддя Гулова А.Г.

Ухвалою від 18.09.12 р. провадження у
справі № 5004/268/12 зупинено до вирішення
господарським судом м. Києва справи №
5011-35/8894-2012 про визнання недійсним
договору поруки № 1 від 07.07.10 р.

Ухвалою від 04.03.14 р. поновлено
апеляційне провадження по даній
справі.

Розпорядженням в.о. керівника апарату
суду від 17.03.14 р. проведено повторний
автоматичний розподіл справи № 5004/268/12
та визначено колегію суддів у складі:
головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя
Пєтухов М.Г., суддя Олексюк Г.Є.

17.03.14 р. на адресу Рівненського
апеляційного господарського суду
надійшло клопотання від відповідача
про припинення провадження по даній
справі. При цьому, відповідач
посилається на те, що позичальником
було в повному обсязі виконано
зобов'язання за генеральним кредитним
договором, у зв'язку з чим
заборгованість відповідача перед
позивачем відсутня.

Представники позивача, відповідача та
третіх осіб не реалізували
процесуальне право на участь у
судовому засіданні суду апеляційної
інстанції, хоча про час та місце його
проведення були повідомлені належним
чином, про що свідчать повідомлення про
вручення поштових відправлень.

Враховуючи приписи статті 102
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів визнала за
можливе здійснити розгляд апеляційної
скарги за відсутності представників
сторін за наявними в матеріалах справи
доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України,
апеляційний суд не зв'язаний доводами
апеляційної скарги і перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
місцевого господарського суду у
повному обсязі.

Розглянувши матеріали та обставини
справи, апеляційну скаргу, відзиви на
апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
враховує наступне.

17.03.14 р. відповідачем подано клопотання
про припинення провадження по даній
справі. При цьому, відповідач
посилається на виконання
позичальником грошового зобов'язання
за генеральним кредитним договором, у
зв'язку з чим заборгованість
відповідача перед позивачем відсутня.
При цьому, при розгляді даного
клопотання, колегія суддів звертає
увагу на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, при
здійсненні провадження по даній справі
в суді першої інстанції та винесення
оскаржуваного рішення, заборгованість
позичальника за генеральним кредитним
договором №0012/06/20-KL від 12.04.2006р
становила 12 691 409,59 доларів США, з них: 12
000 000 дол. США заборгованості по
кредиту, що в гривневому еквіваленті
становить 95 876 400 грн.; 691 409,59 дол. США
несплачених процентів, що в гривневому
еквіваленті становить 5 524 155 грн. 20 коп.

При цьому, докази погашення вказаної
заборгованості на час розгляду справи
судом першої інстанції, в матеріалах
справи відсутні.

Оскільки, під час розгляду справи в
суді першої інстанції заборгованість
позичальника перед позивачем не
погашена, при цьому предмет спору
припинив існування лише в процесі
розгляду справи в суді апеляційної
інстанції, враховуючи межі перегляду
справи в апеляційній інстанції,
колегія суддів приходить до висновку
про відсутність правових підстав для
припинення провадження по даній справі
в суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, судова колегія
приходить до висновку про те, що
клопотання відповідача про припинення
провадження по даній справі
задоволенню не підлягає, а прийняте у
справі № 5004/268/12 судове рішення повинно
бути залишено без змін, виходячи з
наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій
та вбачається з матеріалів справи
12.04.2006р. між АКБ "Форум" (Банк),
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство "Банк Форум"
(згідно із Статутом ПАТ "Банк Форум",
зареєстрованого 18.04.2011р.) та ТзОВ ТД
"Континіум - Галичина" (позичальник)
укладено генеральний кредитний
договір № 0012/06/20-KL.

Пунктом 1.1 Договору передбачено, що
банк зобов'язується надати
позичальнику кредитні кошти у формі
відновлювальної кредитної лінії в
розмірі, що не перевищує максимальний
ліміт кредитування, зазначений в графі
І розділу І цього Договору, в порядку та
на умовах, які встановлені цим
Договором та Додатковими угодами, а
позичальник зобов'язується прийняти та
належним чином використати і повернути
банку в межах максимального ліміту
кредитування кредитні кошти (транші), а
також сплатити відповідні проценти і
виконати всі інші зобов'язання, згідно
умов цього Договору та Додаткових
договорів.

Відповідно до умов даного договору,
Банк зобов'язався надати позичальнику
кредитні кошти у формі відновлювальної
кредитної лінії з максимальним лімітом
заборгованості в сумі 12 000 000 доларів
США (графа І розділ І).

Як вбачається з кредитного договору,
позичальник зобов'язався не пізніше
11.04.2009р. повернути банку суму наданих
кредитних коштів в повному обсязі,
сплачувати проценти за користування
кредитними коштами за ставкою 12% річних
в доларах США.

Відповідно до п. 4.1 кредитного договору,
за несвоєчасне повне або часткове
повернення кредитних коштів (траншів)
та за несвоєчасну повну чи часткову
сплату процентів, позичальник сплачує
банку неустойку у вигляді пені у
розмірі 0,2 процентів, що обчислюється з
суми неповернутих кредитних коштів
та/або несплачених (несвоєчасно
сплачених) процентів за кожний день
прострочення.

В подальшому, між банком та
позивальником до кредитного договору
№0012/06/20-KL від 12.04.2006р., неодноразово
вносились зміни, про що було укладені
додаткові угоди, а саме: № 0012/60/20- KL-1,
№ 0012/60/20- KL-2 від 21.04.2006р., № 0012/60/20- KL-3 від
04.05.2006р., № 0012/60/20- KL-4 від 16.05.2006., № 0012/60/20-
KL-4/1 від 22.06.2006р., № 0012/60/20- KL-5 від 23.06.2006р.,
№ 0012/60/20- KL-6 від 04.08.2006р., № 0012/60/20- KL-7 від
13.09.2006р., № 0012/60/20- KL-8 від 20.04.2007р., №
0012/60/20- KL-9 від 21.04.2008р., № 0012/60/20- KL-10 від
02.07.2008., № 0012/60/20- KL-11 від 29.10.2008р., № 0012/60/20-
KL-12 від 25.03.2009р., № 0012/60/20- KL-13 від 10.04.2009р.,
№ 0012/60/20- KL-14 від 21.08.2009р., № 0012/60/20- KL-15 від
28.01.2010р., № 0012/60/20- KL-16 від 18.05.2010р., №
0012/60/20- KL-17 від 31.05.2010р., № 0012/60/20- KL-18 від
31.05.2010р., № 0012/60/20- KL-19 від 01.10.2010., № 0012/60/20-
KL-20 від 14.12.2010р., № 0012/60/20- KL-21 від 30.12.2010р.
та № 0012/60/20- KL-22 від 31.05.2011р., якими
внесено зміни і доповнення до нього.

Зокрема, Додатковим договором №0012/06/20-KL
-1 від 21.04.06 р. до Договору, сторони
погодили п.1.1 Договору викласти в
наступній редакції: банк
зобов'язується надати позичальнику
кредитні кошти у формі мультивалютної
відновлювальної кредитної лінії, що не
перевищує максимальний ліміт
кредитування, зазначений в графі І
розділу І цього Договору, в порядку та
на умовах, які встановлені цим
Договором та Додатковими Договорами, а
позивальник зобов'язується прийняти та
належним чином використати і повернути
Банку отримані в межах максимального
ліміту кредитування кредитні кошти
(транші), а також сплатити відповідні
проценти і виконати всі інші
зобов'язання, згідно цього Договору та
Додаткових договорів.

Водночас, додатковою угодою № 0012/60/20-
KL-22 від 31.05.2011, сторони погодили, що
станом на дату її підписання, наявна
заборгованість позичальника перед
банком по поверненню отриманих за
генеральним кредитним договором
кредитних коштів у розмірі 12 000 000
доларів США та прострочення їх
повернення протягом 120 календарних
днів.

Даною угодою встановлено дату
повернення кредитних коштів в межах
максимального ліміту кредитування до 30
січня 2012 року. Процентна ставка за
користування кредитними коштами
сторонами погоджена в розмірі 10,7 %
річних.

На виконання умов Кредитного договору,
Банк (позивач) перерахував
Позичальнику грошові кошти у розмірі 12
000 000грн., що підтверджується
меморіальними ордерами № 1404 від 21.04.06
р., № 260 від 04.05.2006р, № 903 від 16.05.2006р., № 1016
від 17.05.2006р., № 1109 від 18.05.2006р.

Однак, позичальник не виконав грошові
зобов'язання за кредитним договором та
не повернув кредитні кошти у строки
визначені договором та додатковими
угодами до нього.

Крім того, 07.07.2010 року між ПАТ "Банк
Форум" (кредитор) і ТзОВ "Вест Ойл Груп"
(поручитель) укладено договір поруки №
01.

Відповідно до п. 1.1, поручитель
поручається перед кредитором за
виконання ТзОВ "Торговий дім "Континіум
- Галичина" зобов'язань за генеральним
кредитним договором № 0012/06/20-KL
від 12.04.2006 року (а також за усіма
додатковими угодами та додатковими
договорами до нього, які укладені або
можуть бути укладені в майбутньому),
який було укладено між кредитором та
боржником у повному обсязі зобов'язань,
за умовами якого боржник зобов'язаний
повернути кредиторові кредитні кошти в
розмірі 12 000 000 доларів США з кінцевим
терміном повернення 30 листопада 2010
року, а в разі пролонгації кредитного
договору - до закінчення терміну дії
кредитного договору, сплачувати
нараховані проценти за користування
кредитними коштами, і можливі
неустойки у розмірах та у випадках,
передбачених кредитним договором.

Згідно з п. 1.2. договору поруки вказані
зобов'язання поручителя перед
кредитором є безумовними і ніяких умов,
крім передбачених цим договором не
потребують.

Пунктом 2.1. договору поруки
встановлено, що поручитель
зобов'язується в разі невиконання
та/або порушення боржником будь-яких
своїх зобов'язань за кредитним
договором - погасити заборгованість по
кредитному договору, а саме: суму
кредиту, нараховані проценти по
кредиту, можливу неустойку (штраф, пеню)
та інші платежі, передбачені кредитним
договором.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах
справи, а саме: опис вкладення,
фіскальний чек від 16.02.2012р.,
повідомленням про вручення
рекомендованої кореспонденції від
25.02.2012р., колегія суддів констатує те, що
07.02.2012 року позивачем на адресу
відповідача надіслано: письмове
повідомлення про невиконання
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Континіум - Галичина" зобов'язань за
кредитним договором № 0012/06/60-KL від
12.04.2006р., вимогу про виконання
поручителем зобов'язань за
позичальника та сплату заборгованості
за кредитом, процентами, пені за
несвоєчасне погашення кредиту,
несвоєчасну сплату процентів.

Вказана вимога залишена поручителем
без відповіді та задоволення.

Таким чином, станом на день звернення
позивача в господарський суд та на день
прийняття рішення судом першої
інстанції, заборгованість
позичальника за генеральним кредитним
договором №0012/06/20-KL від 12.04.2006р
становила 12 691 409,59 доларів США, з них: 12
000 000 дол. США заборгованості по
кредиту, що в гривневому еквіваленті
становить 95 876 400 грн.; 691409,59 дол. США
несплачених процентів, що в гривневому
еквіваленті становить 5 524 155 грн. 20 коп.

Аналізуючи встановлені обставини
справи, Рівненський апеляційний
господарський суд вважає за необхідне
враховувати наступні положення
чинного законодавства України.

Згідно зі статтею 345 ГПК України
кредитні операції банків полягають у
розміщенні від свого імені, на власних
умовах та на власний ризик залучених
коштів юридичних осіб (позичальників)
та громадян. Кредитними визнаються
банківські операції, визначені як такі
Законом про банки і банківську
діяльність.

Відповідно до п.1 ст. 1054 Цивільного
кодексу України за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

В частині 2 ст. 345 Господарського
кодексу України визначено, що кредитні
відносини здійснюються на підставі
кредитного договору, що укладається
між кредитором і позичальником у
письмовій формі. У кредитному договорі
передбачаються мета, сума і строк
кредиту, умови і порядок його видачі та
погашення, види забезпечення
зобов'язань позичальника, відсоткові
ставки, порядок плати за кредит,
обов'язки, права і відповідальність
сторін щодо видачі та погашення
кредиту.

Статтею 1049 Цивільного кодексу України
визначено, що позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки (ч. 1, 2 ст.
554 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України, у
разі солідарного обов'язку боржників
(солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо.

Відповідно до статті 559 Цивільного
кодексу України порука припиняється з
припиненням забезпеченого нею
зобов'язання. Таким чином, в разі
виконання судового рішення щодо одного
із поручителів виконавчі провадження
відкриті щодо поручителів чи боржника
підлягають закінченню на підставі
статті 49 Закону України "Про виконавче
провадження".

При цьому, колегія суддів не бере до
уваги доводи відповідача, викладені в
апеляційній скарзі про недійсність
кредитного договору у зв'язку з
відсутністю банківської ліцензії та
письмового дозволу Національного
банку України, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 192 ЦК України,
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 2 Закону України
"Про банки і банківську діяльність",
коштами є гроші у національній або
іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 України «Про банки і
банківську діяльність» визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти, яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Згідно п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю" (надалі Декрет), генеральні
ліцензії видаються комерційним банкам
та іншим фінансовим установам України,
національному оператору поштового
зв'язку на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання..

Відповідно до п. 4 ст. 5 Декрету,
індивідуальні ліцензії видаються
резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції.

Відповідно до п. 1.5 Положення про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджено постановою Правління НБУ
від 14.10.2004 № 483, використання іноземної
валюти як засобу платежу без ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями).

Оскільки ПАТ "Банк Форум" на момент
підписання кредитного договору та
видачі кредитних траншів мав
банківську ліцензію та письмовий
договір на здійснення операцій з
валютними цінностями, а відтак, колегія
суддів приходить до висновку, що
позивач мав право здійснювати операції
з надання кредитів в іноземній валюті
без одержання індивідуальної ліцензії.

Крім того, апеляційний суд констатує
те, що станом на момент видачі
кредитних коштів, ст. 47 ЗУ "Про банки і
банківську діяльність" передбачена, що
можливість здійснювати операції з
валютними цінностями виникає у банку у
випадку отримання письмового дозволу
НБУ.

За умови отримання письмового дозволу
НБУ банки також мають право
здійснювати такі операції: здійснювати
інвестиції у статутні фонди та інших
юридичних осіб; здійснювати випуску,
обігу, погашення (розпорядження)
державної та іншої грошової лотереї;
перевезення валютних цінностей та
інкасацію коштів; операції за
дорученням клієнтів або від свого
імені: з інструментами грошового ринку;
з інструментами, що базуються на
обмінних курсах та відсотках;
фінансових ф'ючерсах та операціями;
довідче управління коштами та цінними
паперами за договорами з юридичними та
фізичними особами; депозитарну
діяльність і діяльність з ведення
реєстрів власників іменних цінних
паперів

Позивачем вказані вимоги закону
дотримано, про що свідчить письмовий
дозвіл № 62-3 виданий НБУ 10.06.05 р. Зі
змісту дозволу вбачається, що банк на
підставі дозволу має право здійснювати
операції визначені п.п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47
ЗУ "Про банки та банківську діяльність".

Як вбачається з матеріалів справи,
дозвіл було переоформлено в 2009 та 2010
роках, в 2011 р. письмовий дозвіл на
здійснення операцій із валютними
цінностями було переоформлено НБУ на
виконання вимог п. 1 розділу ІІ ЗУ «Про
внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання діяльності
банків шляхом видачі генеральної
ліцензії від 06.10.11 р. № 62 (т. 5, а.с. 56).

Відповідно до ст. 204 ЦК України,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Водночас, колегія суддів констатує той
факт, що в матеріалах справи відсутні
будь-які докази на підтвердження того,
що оскаржуваний кредитний договір або
додаткові угоди до нього, визнані
недійсними в судовому порядку, у
зв'язку з чим в господарського суду
відсутні підстави вважати зазначені
угоди недійсними або неукладеними.

Крім того, колегія суддів оцінює
критично доводи скаржника, викладені в
апеляційній скарзі про недійсність
договору поруки.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернувся в господарський суд
Волинської області з позовною заявою
про стягнення з відповідача на користь
позивача: 12 000 000 доларів США
заборгованості по кредиту, 691409,59
доларів США. несплачених процентів,
288960,84 грн. пені за несвоєчасне
повернення кредиту, 194703,16 грн. пені за
несвоєчасну сплату відсотків.

Згідно зі статтею 193 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 525, 526, ч. 1 ст. 530 ЦК
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається , якщо інше не
встановлено договором або законом.
Зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Цивільного кодексу України ,
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що
якщо у зобов'язанні встановлено строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін),
а якщо не встановлений строк, кредитор
має право вимагати його в будь - який
час.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Враховуючи вищенаведені норми чинного
законодавства України та умови
оскаржуваного договору, колегія суду
погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції,
щодо стягнення з відповідача на
користь позивача 12 000 000 доларів США
заборгованості по кредиту, 691409,59 грн.
несплачених процентів, а тому залишає
рішення в цій частині без змін.

Відповідно до п. 4.1 кредитного договору,
за несвоєчасне повне або часткове
повернення кредитних коштів (траншів)
та за несвоєчасну повну чи часткову
сплату процентів, позичальник сплачує
банку неустойку у вигляді пені у
розмірі 0,2 процентів, що обчислюється з
суми неповернутих кредитних коштів
та/або несплачених (несвоєчасно
сплачених) процентів за кожний день
прострочення.

Особливості регулювання
відповідальності за порушення
грошових зобов'язань у відносинах
суб'єктів господарювання визначаються
положеннями ст.ст. 534, 549-552 Цивільного
кодексу України, ст. ст. 229-234
Господарського суду України та вимог
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань".

В силу приписів ст. 230 Господарського
суду України, штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язань.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

В частині 6 ст. 231 Господарського
кодексу України визначено, що штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Відповідно до частини 2 ст. 343
Господарського суду України
Господарського суду України платник
грошових коштів сплачує на користь
одержувача цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочу платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

При цьому, частиною 6 ст. 232
Господарського суду України визначено,
що нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Враховуючи вищенаведені правові
положення, апеляційний суд приходить
до висновку, що місцевий господарський
суд дійшов правильного висновку, про
стягнення з відповідача на користь
позивача 288960,84 грн. пені за несвоєчасне
повернення кредиту, 194703,16 грн. пені за
несвоєчасну сплату відсотків, а відтак
залишає рішення в цій частині без змін.

Виходячи з викладеного, у зв'язку із
невиконанням позичальником взятих на
себе за кредитним договором
зобов'язань, колегія суддів
погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції,
що вимога про стягнення з поручителя -
відповідача, як із солідарного
боржника за генеральним кредитним
договором: 12 000 000 дол. США
заборгованості по кредиту, що в
гривневому еквіваленті станом на
07.02.2012р. становить 95 876 400 грн.; 691 409,59
дол. США несплачених процентів, що в
гривневому еквіваленті станом на
07.02.2012р. становить 5 524 155 грн. 20 коп.;288
960 грн. 84 коп. пені за несвоєчасне
повернення кредиту. 194 703 грн. 16 коп. пені
за несвоєчасну сплату відсотків
обґрунтована і підлягає до задоволення
в повному обсязі.

Таким чином, колегія суддів вважає
посилання скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, безпідставними,
документально необґрунтованими,
такими, що належним чином досліджені
судом першої інстанції при розгляді
спору. Відтак, скаржник, в порушення
вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України, не довів
тих обставин, на які він посилався як на
підставу для відмови в задоволенні
позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції повно з'ясував обставини
справи і дав їм правильну юридичну
оцінку. Порушень чи неправильного
застосування норм матеріального чи
процесуального права при розгляді
спору судом першої інстанції, судовою
колегією не встановлено, тому мотиви, з
яких подана апеляційна скарга, не
можуть бути підставою для скасування
прийнятого у справі рішення, а наведені
в ній доводи не спростовують висновків
суду.

Судові витрати зі сплати судового
збору за розгляд апеляційної скарги
покладаються на відповідача згідно ст.
49 ГПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 99, 101, 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України,
Рівненський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Вест Ойл
Груп" на рішення господарського суду
Волинської області від 25.06.12 у справі №
5004/268/12 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Волинської області від 25.06.12 у справі №
5004/268/12 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу №5004/268/12 повернути
господарському суду Волинської
області.

Головуючий суддя
Бучинська Г.Б.

Суддя
Петухов М.Г.

Суддя
Олексюк Г.Є.