ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2014 року Справа № 905/8332/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді Добролюбової
Т.В.,суддівГоголь Т.Г., Швеця В.О.
(доповідач)розглянувши касаційну
скаргуТовариства з обмеженою
відповідальністю "Донбас-Томський
електромеханічний завод ім.
В.В.Вахрушева" на
постановуДонецького апеляційного
господарського суду від 18.02.14у справі№
905/8332/13 Господарського суду Донецької
області за первісним
позовомПублічного акціонерного
товариства "Євраз суха балка"
доТовариства з обмеженою
відповідальністю "Донбас-Томський
електромеханічний завод ім.
В.В.Вахрушева"простягнення 91 008 грн.
та за зустрічним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Донбас-Томський електромеханічний
завод ім. В.В.Вахрушева"до Публічного
акціонерного товариства "Євраз суха
балка"про визнання недійсним пункту
договору

Представники сторін в судове засідання
не з'явилися, хоча належно повідомлені
про час та місце розгляду касаційної
скарги.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "ЄВРАЗ
СУХА БАЛКА" звернулося з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Донбас - томський
електромеханічний завод ім.
В.В.Вахрушева" про стягнення 91 008 грн.
неустойки. Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
зобов'язань за договором поставки від
02.08.12 № 2514 в частині порушення строків
поставки товару. При цьому позивач
посилався на приписи статей 530, 610, 611
Цивільного кодексу України, статей 193,
230, 232 Господарського кодексу України.

Водночас, до суду першої інстанції із
зустрічним позовом звернулося
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Донбас - томський
електромеханічний завод ім. В.В.
Вахрушева" до Публічного акціонерного
товариства "ЄВРАЗ СУХА БАЛКА" про
визнання недійсним пункту 10.2. договору
поставки від 02.08.12 № 2514, яким
передбачено стягнення неустойки за
прострочення постачання товару. В
обґрунтування своїх вимог, позивач за
зустрічним позовом вказував на
недодержання сторонами в момент
вчинення спірного правочину
встановлених законодавством вимог. При
цьому посилався на приписи статей 203, 217,
526, 549, 611, 712 Цивільного кодексу України,
статей 193, 265 Господарського кодексу
України.

Рішенням Господарського суду
Донецької області від 15.01.14, ухваленим
суддею Мирошниченком Я.С., первісний
позов задоволено, у зустрічному позові
відмовлено. Вмотивовуючи оскаржуване
рішення, місцевий господарський суд,
виходив з того, що оспорюваний пункт
договору, яким сторонами погоджено
відповідальність за прострочення
постачання товару, не суперечить
чинному законодавству, зокрема
приписам статей 230, 231 Господарського
кодексу України. Водночас визнавши
доведеним порушення відповідачем
строків поставки товару, суд дійшов
висновку про наявність підстав для
стягнення спірної суми з відповідача.
При цьому суд керувався також
приписами статей 525, 526, 530 627, 712
Цивільного кодексу України, статей 193,
264, 265 Господарського кодексу України.

Донецький апеляційний господарський
суд, колегією суддів у складі: Діброви
Г.І. - головуючого, Бойченка К.І., Стойки
О.В., постановою від 18.02.14 перевірене
рішення місцевого господарського суду
залишив без змін з тих же підстав.

Не погоджуючись з прийнятими у справі
судовими актами, Товариство з
обмеженою відповідальністю "Донбас -
томський електромеханічний завод ім.
В.В. Вахрушева" звернулося з касаційною
скаргою до Вищого господарського суду
України, в якій просить рішення та
постанову у справі скасувати та
прийняти нове рішення, яким у
первісному позові відмовити, а
зустрічний позов задовольнити.
Обґрунтовуючи доводи касаційної
скарги, скаржник зазначає про
неврахування судами того, що погоджена
спірним пунктом договору
відповідальність за своєю правовою
природою підпадає під визначення пені,
стягнення якої за негрошове
зобов'язання законодавством не
передбачено. Водночас зазначає про
неврахування судами того, що чинне
законодавство не класифікує неустойку
як самостійний вид забезпечення
зобов'язання наряду із пенею та
штрафом. При цьому скаржник
посилається на порушення судами
приписів статей 6, 549, 627 Цивільного
кодексу України, статей 230, 231
Господарського кодексу України.

Відзиву на касаційну скаргу до Вищого
господарського суду України не
надходило.

Вищий господарський суд України,
заслухавши доповідь судді Швеця В.О.,
переглянувши матеріали справи і доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування
господарськими судами приписів
чинного законодавства, відзначає
наступне.

Судами попередніх інстанцій
установлено та підтверджується
матеріалами справи, що 02.08.12 між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Донбас - томський
електромеханічний завод ім. В.В.
Вахрушева" (постачальник) та Публічним
акціонерним товариством "ЄВРАЗ СУХА
БАЛКА" (покупець) укладено договір
поставки № 2514, за умовами якого
постачальник зобов'язався поставити
покупцю вентилятори (далі - товар), а
покупець зобов'язався прийняти та
оплатити товар на передбачених даним
договором умовах. Пунктом 2.3. договору
сторони погодили, що постачальник
зобов'язаний поставити товар протягом
терміну, погодженого сторонами та
зазначеного в специфікації до даного
договору. Згідно з пунктом 10.2. договору,
у разі прострочення поставки з вини
постачальника у передбачені даним
договором терміни, крім форс-мажорних
обставин, постачальник виплачує
покупцю неустойку у розмірі 0,5 % за
кожен день прострочення від вартості
недопоставленого у строк товару. Також
судами установлено, що 24.04.13 сторонами
підписана специфікація № 3 до договору,
умовами якої передбачена поставка
продукції на суму 568 800 грн. протягом 50
календарних днів з моменту підписання
специфікації. Установлено судами і те,
що в порушення умов договору,
відповідачем за первісним позовом
поставлено товар з пропуском
встановленого строку, про що свідчить
видаткова накладна № 130 від 16.07.13. Як
убачається з матеріалів справи,
предметом первісного позову є вимога
ПАТ "ЄВРАЗ СУХА БАЛКА" до ТОВ "Донбас -
томський електромеханічний завод ім.
В.В. Вахрушева" про стягнення 91 008 грн.
неустойки. Предметом зустрічного
позову є вимога ТОВ "Донбас - томський
електромеханічний завод ім. В.В.
Вахрушева" до ПАТ "ЄВРАЗ СУХА БАЛКА" про
визнання недійсним пункту 10.2. договору
поставки. За приписами статті 11
Цивільного кодексу України одною з
підстав виникнення цивільних прав і
обов'язків є договори. Відповідно до
статті 509 Цивільного кодексу України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона, боржник,
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони, кредитора, певну дію або
утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. За частиною 1
статті 626 цього Кодексу, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав і обов'язків.
За приписами статей 6, 627, 628 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності і справедливості; зміст
договору становлять умови, пункти,
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства. Згідно з приписами
статей 525, 526 Цивільного кодексу України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається; зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться. Відповідно до
статті 610 Цивільного кодексу України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Відповідно до
приписів статті 530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події. Відповідно до
статті 230 Господарського кодексу
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання. В силу
пункту 4 статті 231 зазначеного Кодексу у
разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).
Водночас частина 3 статті 549 Цивільного
кодексу визначає те, що пеня
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. З правового
аналізу зазначених вище норм
убачається, що сторони договору, за
відсутності встановлених спеціальними
законами обмежень, не позбавлені права
передбачити договором неустойку, що
стягується за прострочення
негрошового зобов'язання у відсотках
до суми невиконаного зобов'язання за
кожен день прострочення, та звернутися
з вимогою про стягнення такої
неустойки у зв'язку з простроченням
зобов'язання. Саме такими приписами
керувались сторони, узгоджуючи пункт
10.2. договору поставки, передбачивши
обов'язок постачальника зі сплати
покупцеві неустойки у розмірі 0,5 % за
кожен день прострочення від вартості
недопоставленого у строк товару.
Судами обґрунтовано відзначено, що не
може бути підставою відмови у
задоволенні вимоги про сплату
неустойки те, що вона встановлена за
кожен день прострочення іншого (а не
тільки грошового) зобов'язання. Вказане
не повинно бути підставою і для
висновку про те, що відповідна умова
договору є недійсною. За таких обставин
висновки судів про наявність підстав
для задоволення первісного позову щодо
стягнення з відповідача 91 008 грн.
неустойки за прострочення товару та
відмова у зустрічному позові,
визнаються правомірними. Доводи
касаційної скарги не можуть бути
підставою для скасування постанови у
справі, оскільки спростовуються
встановленими судами попередніх
інстанцій обставинами. Колегія суддів
також зазначає, що скаржник в
касаційній скарзі вказує і на питання,
які стосуються оцінки доказів. Згідно з
частиною другою статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази. Таким чином, підстав для
скасування переглянутої постанови
апеляційної інстанції та задоволення
касаційної скарги не вбачається.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Донбас-Томський електромеханічний
завод ім. В.В.Вахрушева" залишити без
задоволення.

Постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 18.02.14 у справі
№ 905/8332/13 Господарського суду
Донецької області залишити без змін.

Головуючий суддя:
Т. Добролюбова

Судді:
Т. Гоголь

В. Швець