ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.04.14р. Справа № 904/1325/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дієг-авіастар", м.
Дніпропетровськ

до Публічного акціонерного товариства
Завода "Павлоградхіммаш", м. Павлоград

про стягнення 38 280,00 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Завалєй
Я.О.

Представники:

від позивача: Савельєв К.В., представник
за довіреністю № 14 від 01.08.13р.

від відповідача: Маслов Д.В.,
представник за довіреністю № 50 від
15.07.13р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Дієг-авіастар" (далі -
позивач) звернулось до господарського
суду Дніпропетровської області з
позовом до Публічного акціонерного
товариства Завода "Павлоградхіммаш"
(далі-відповідач) про стягнення 38 280,00
грн.

Ухвалою господарського суду від 05.03.14р.
порушено провадження у справі,
прийнято позовну заяву до розгляду,
призначено судове засідання на 01.04.14р.

Наказом голови господарського суду
Дніпропетровської області № 181-к від
24.03.14р. суддю Петренко Н.Е. направлено на
курси для проходження підготовки з
31.03.14р. по 11.04.14р. включно.

Ухвалою господарського суду від 24.03.14р.
перенесено судове засідання на 14.04.14р.

14.04.14р. повноважний представник
позивача у судовому засіданні заявлені
позовні вимоги підтримав та просив суд
задовольнити їх у повному обсязі. Крім
того, повноважний представник позивача
надав для огляду суду всі оригінали
первинних документів на підставі яких
виник спір, а для долучення до
матеріалів справи витребувані судом
документи.

В свою чергу, повноважний представник
відповідача у судовому засіданні
позовні вимоги не визнав, просив суд
застосувати строк позовної давності та
відмовити позивачу в задоволенні
позовних вимог повністю, про що також
зазначено у відзиві, який долучено до
матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи, подані
документи та заслухавши пояснення
повноважних представників сторін,
14.04.14р. у судовому засіданні оголошено
перерву до 15.04.14р.

15.04.14р. повноважний представник
відповідача у судовому засіданні
заявив клопотання про долучення до
матеріалів справи додаткових доказів.

В судовому засіданні 15.04.14р. оголошено
вступну та резолютивну частини
судового рішення згідно зі ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення повноважних
представників сторін, дослідивши
подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

25.06.10р. між позивачем та відповідачем
укладено договір поставки № 10-15-0333
(далі - Договір поставки), відповідно до
умов п. 1.1. якого, позивач зобов'язується
поставити, а відповідач прийняти та
оплатити товар.

В п. 1.2. Договору поставки зазначено про
те, що номенклатура, кількість, ціна та
умови оплати поставленого товару
уточняється сторонами на кожну
поставку окремо у специфікаціях, які є
невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 3.1. Договору поставки,
позивач зобов'язаний передати
відповідачу товар в асортименті,
узгодженому сторонами у специфікаціях.

Строк поставки визначається сторонами
у специфікаціях (п. 4.2. Договору
поставки).

Згідно з п. 5.1.Договору поставки,
порядок оплати поставлених товарів
визначається сторонами у
специфікаціях.

Як зазначено у п. 12.1 Договору поставки,
строк дії договору 3 роки з моменту його
укладання.

25.06.10р. між сторонами було підписано
Специфікацію № 1 до Договору поставки,
відповідно до якої позивач повинен на
протязі 20 календарних днів з моменту
отримання 10% попередньої оплати на
рахунок позивача, поставити
відповідачу товар на загальну суму 600
000,00 грн., останні 90% - на протязі 3-х
банківських днів з моменту поставки
товару на склад відповідача.

Відповідачем 06.07.10р. було перераховано
на рахунок позивача 10% попередньої
оплати у розмірі 60 000,00 грн. від вартості
товару.

Як зазначає позивач, на виконання умов
вищезазначеного Договору поставки,
позивачем було поставлено відповідачу
товар на загальну суму 98 280,00 грн., що
підтверджує видаткова накладна № РН-0038
від 19.10.10р. та довіреність на отримання
цінностей № 1196 від 14.10.10р.

Позивач звертає увагу суду, що з метою
досудового врегулювання спору, 18.03.13р.
направив на адресу відповідача
претензію № 374 від 18.03.13р., відповідно до
якої позивач вимагав від відповідача у
строк до 25.03.13р. перерахувати на рахунок
позивача заборгованість по Договору
поставки у розмірі 38 280,00 грн.

Відповідач не провів остаточного
розрахунку у розмірі 38 280,00 грн. (98 280,00
грн. поставлений товар - 60 000,00 грн.
попередня оплата) за отриманий товар, у
зв'язку з чим позивач був змушений
звернутися з даним позовом до суду.

Враховуючи вищевикладене, позивач
просить стягнути з відповідача
заборгованість за поставлений товар у
розмірі 38 280,00 грн.

Відповідач доказів належного
виконання своїх зобов'язань по
вищезазначеному Договору поставки на
момент розгляду спору до
господарського суду не надав, позовні
вимоги не визнав, просив суд
застосувати строк позовної давності та
відмовити позивачу в задоволенні
позовних вимог повністю.

Дослідивши наявні матеріали справи,
заслухавши пояснення повноважних
представників сторін, оцінивши надані
докази в їх сукупності, суд дійшов до
висновку, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Приймаючи рішення господарський суд
виходив із наступного.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає,
зокрема із господарського договору (ст.
174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Статтею 266 Господарського кодексу
України передбачено, що предметом
поставки є визначені родовими ознаками
продукція, вироби з найменуванням,
зазначеним у стандартах, технічних
умовах, документації до зразків
(еталонів), прейскурантах чи
товарознавчих довідниках. Предметом
поставки можуть бути також продукція,
вироби, визначені індивідуальними
ознаками. Загальна кількість товарів,
що підлягають поставці, їх часткове
співвідношення (асортимент, сортамент,
номенклатура) за сортами, групами,
підгрупами, видами, марками, типами,
розмірами визначаються специфікацією
за згодою сторін, якщо інше не
передбачено законом.

Згідно зі ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

Як зазначено у ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу
України у разі прострочення сплати за
товар продавець має право вимагати
сплати товару.

Враховуючи вищевикладені норми
чинного законодавства України, умови
Договору поставки та обставини справи,
господарський суд вважає, що
відповідач порушив строки оплати
визначені сторонами у специфікації,
яка є невід'ємною частиною цього
договору, у зв'язку з чим позивач мав
право звернутися до суду за захистом
порушеного права або охоронюваних
законом інтересів позивача. Таким
чином, суд вважає, що позивач
правомірно звернувся до суду з позовом
щодо стягнення заборгованості за
поставлений товар, але відповідачем
була зроблена заява про застосування
строку позовної давності та відмови
позивачу у задоволенні позовних вимог.

Позовна давність, за визначенням
статті 256 Цивільного кодексу України, -
це строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Отже, позовна давність є інститутом
цивільного права і може
застосовуватися виключно до вимог зі
спорів, що виникають у цивільних
відносинах, визначених у частині
першій статті 1 Цивільного кодексу
України, та у господарських відносинах
(стаття 3 Господарського кодексу
України).

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 Цивільного кодексу України).

Статтею 260 Цивільного кодексу України
передбачено, що позовна давність
обчислюється за загальними правилами
визначення строків, встановленими
статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок
обчислення позовної давності не може
бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до частини 1 статті 261
Цивільного кодексу України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу
України передбачена можливість
застосування позовної давності, у тому
числі й спеціальної, лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
рішення судом.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Господарським судом встановлено, що
позивачем пропущено строк позовної
давності. Крім того, суд вважає за
необхідне зазначити про те, що
позивачем не було заявлено клопотання
про відновлення строку з зазначенням
поважних причин щодо пропущення строку
позовної давності.

Враховуючи вищевикладене,
господарський суд відмовляє позивачу в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 256, 257, 260, 261, 267, 509, 525, 526,
530, 549, 599, 610, 612, 625, 629, 692 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218, 265, 266
Господарського кодексу України, ст. ст.
4, 32-34, 43-44, 48, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Витрати по справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня його підписання і може бути
оскарженим протягом цього строку до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду.

Суддя Н.Е. Петренко

Повне рішення складено 15.04.14р.