ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2014 р.
Справа № 922/4125/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя
Терещенко О.І. , суддя Медуниця О.Є.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників:

позивача - Слінько С.П., дов. №2-49д від
17.12.2013 року

відповідача - Артюх Р.В., директор

третьої особи - Яновська В.С., дов. №38-1871
від 28.05.2010 року

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх. №598
Х/1-18) на рішення господарського суду
Харківської області від 28.01.2014 року у
справі № 922/4125/13

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Укргазвидобування" в особі
філії Публічного акціонерного
товариства "Укргазвидобування
"Український науково-дослідний
інститут природних газів", м. Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійні
вимоги на предмет спору, на стороні
позивача - Комунальне підприємство
"Харківські теплові мережі", м. Харків,

до Південного державного
проектно-конструкторського
науково-дослідного інституту
авіаційної промисловості
"ПівдендніпроНДІавіапром", м. Харків,

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Публічне акціонерне
товариство "Укргазвидобування" в особі
філії Публічного акціонерного
товариства "Укргазвидобування
"Український науково-дослідний
інститут природних газів" звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовом до Південного
державного проектно-конструкторського
науково-дослідного інституту
авіаційної промисловості
"ПівдендніпроНДІавіапром",
відповідача, про стягнення основної
заборгованості у розмірі 220669,40 грн.,
пені у розмірі 24038,93грн., інфляційних
втрат у розмірі 1064,84грн. та 3% річних у
розмірі 4804,39 грн.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 28.01.2014 року у
справі № 922/4125/13 (суддя Яризько В.О.)
позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь
позивача основний борг за теплову
енергію в розмірі 220669,40 грн., пеню в
розмірі 13547,02 грн., 3% річних у розмірі
4804,39 грн., інфляційні втрати в розмірі
1064,84 грн., витрати по сплаті судового
збору в розмірі 4801,71 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням
місцевого господарського суду в
частині стягнення з нього 91893,82 грн.
основного боргу, 13547,02 грн. пені, 4804,39
грн. 3% річних та 1064,84 інфляційних втрат,
подав до Харківського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу,
в якій просить рішення місцевого
господарського суду у вказаній частині
скасувати та прийняти нове рішення,
яким відмовити в задоволенні
зазначеної частини позову.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що,
виходячи із предмета договору № 1 СГМ
від 01.09.2007 року, позивач бере на себе
зобов"язання постачати відповідачеві
теплову енергію у вигляді гарячої води,
яка поступає від ТЕЦ-3, а відповідач
зобов'язується сплачувати за одержану
теплову енергію за встановленими
тарифами. При цьому, як вказує
відповідач, питання врегулювання
відшкодування вартості спожитої
теплової енергії пропорційно займаній
площі договір № 1 СГМ від 01.09.2007 року
не містить. Крім того, як вказує
апелянт, позивач не має відповідної
ліцензії на постачання теплової
енергії, у зв"язку з чим договір № 1 СГМ
від 01.09.2007 року є недійсним.

До того ж, на думку апелянта,
правовідносини, які фактично виникли
між позивачем та відповідачем, не
можуть розглядатися і грунтуватися на
договорі № 1 СГМ від 01.09.2013, так як цей
договір є удаваним правочином і
відносини сторін регулюються
правилами щодо фактичного правочину,
який сторони насправді вчинили
відповідно до вимог статті 235
Цивільного кодексу України.

Окрім того, апелянт зазначає, що він
заперечує проти відшкодування
позивачеві витрат за споживання
теплової енергії за січень 2013 року та
лютий 2013 року, так як в цей період
теплової енергії не отримував, у
зв'язку з відсутністю потреби
інституту в опаленні своїх приміщень,
оскільки перейшов на альтернативний
спосіб опалення, про що повідомив
позивача листом 16/2-АУП від 30.10.2012 року і
жодних актів приймання виконаних
робіт за цей період не підписував.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 03.03.2014 року
(колегія суддів у складі: головуючий
суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І.,
суддя Медуниця О.Є.) апеляційну скаргу
відповідача було прийнято до
провадження та призначено її до
розгляду на 19.03.2014 року на 09:30 год. та
зобов"язано позивача і третю особу
надати відзиви на апеляційну скаргу.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 19.03.2014 року
розгляд справи було відкладено на
03.04.2014 року на 10:00 год. у зв"язку із тим,
що від позивача на адресу Харківського
апеляційного господарського суду
18.03.2014 року надійшов відзив на
апеляційну скаргу, з метою повного,
всебічного та об"єктивного розгляду
справи.

Представник відповідача у судових
засіданнях 19.03.2014 року та 03.04.2014 року
підтримав апеляційну скаргу.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу
та його представник у судових
засіданнях 19.03.2014 року та 03.04.2014 року
проти її доводів заперечує, вважає
оскаржуване рішення законним та
обгрунтованим, просить залишити його
без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Свої заперечення обгрунтовує тим, що
факт непідписання та неповернення
актів за січень та лютий 2013 року не
свідчить про те, що приміщення, які
використовуються відповідачем за
адресою : Харківська область, м. Харків,
вул. Сумська, буд. 130, не опалювалися, або
теплова енергія постачалася в обсягах,
менших, ніж зазначено у вказаних актах.

Окрім цього, зазначає, що на лист 16/2-АУП
від 30.10.2012 року за вих. № 01/юр/2837 від
03.12.2012 року позивачем було направлено
відповідь, в якій було вказано на те, що
розірвання договору можливе за умов:

- проведення взаємних розрахунків -
погашення заборгованості;

- укладення додаткової угоди, щодо
врегулювання відносин сторін при
односторонньому розірванні договору;

- укладення відповідачем договору на
постачання теплової енергії
безпосередньо з теплопостачальною
організацією;

- встановлення окремого вузлу обліку.

Також, зазначає, що система опалення
будівлі за адресою : Харківська
область, м. Харків, вул. Сумська, буд. 130
взагалі не передбачає можливості
окремого постачання теплоносія для
опалення окремих поверхів або
приміщень. Фактично зайняті
відповідачем виробничі приміщення
розташовані на різних поверхах та в
різних частинах будівель.

Тобто, подавати теплову енергію на
опалення приміщень за адресою :
Харківська область, м. Харків, вул.
Сумська, буд. 130, оминаючи фактично
зайняті відповідачем виробничі
приміщення, технічно є неможливим,
також не є можливим і перехід на
альтернативний спосіб опалення та
від'єднання окремих виробничих
приміщень від загальної опалювальної
мережі.

Окрім того, переходу на альтернативний
спосіб опалення приміщень, зайнятих
відповідачем, здійснено не було.

Третя особа у відзиві на апеляційну
скаргу та його представник у судових
засіданнях 19.03.2014 року та 03.04.2014 року
проти її доводів також заперечує,
вважає оскаржуване рішення законним та
обгрунтованим, просить залишити його
без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Свої заперечення обгрунтовує тим, що
згідно з договором № 1 ГСМ від 01.09.2007р.
позивач зобов'язується починати та
закінчувати подачу теплової енергії
згідно рішень місцевих органів влади,
разом з відповідачем проводити в
міжопалювальний період підготовку
системи опалення до зими та проводити
взаємні розрахунки за встановленими
тарифами, тобто, фактично укладений
сторонами договір спрямований на
врегулювання питання відшкодування
відповідачем вартості спожитої
теплової енергії пропорційно займаній
площі, розрахунок за яку проводить
позивач перед Комунальним
підприємством "Харківські теплові
мережі".

При цьому, оплата позивачем отриманої в
будівлі за адресою : Харківська
область, м. Харків, вул. Сумська, буд. 130
теплової енергії на користь
Комунального підприємства "Харківські
теплові мережі" підтверджена наявними
в матеріалах справи копіями платіжних
доручень, актів звірок, підписаних
відповідачем.

Також, вказує на те, що акти постачання
теплової енергії складались сторонами
щомісячно, в яких погоджувалась
вартість спожитої відповідачем
теплової енергії, дані акти з боку
відповідача підписані директором та
скріплені печаткою. До того ж,
позивачем щомісячно виставлялись
рахунки відповідачу на відшкодування
вартості фактично спожитої теплової
енергії, однак, такі рахунки за
зазначений період не були оплачені.

Заслухавши усні пояснення
представників сторін та третьої особи,
ознайомившись з доводами апеляційної
скарги, дослідивши обставини і
матеріали справи, в тому числі наявні у
ній докази, відповідність викладених в
рішенні висновків цим обставинам і
доказам, а також перевіривши
додержання та правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, а рішення господарського
суду першої інстанції слід залишити
без змін, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи та було
вірно встановлено місцевим
господарським судом, 01.09.2007 року між
Публічним акціонерним товариством
"Укргазвидобування" в особі філії
Публічного акціонерного товариства
"Укргазвидобування "Український
науково-дослідний інститут природних
газів", постачальником та Південним
державним проектно-конструкторським
науково-дослідним інститутом
авіаційної промисловості
"ПівдендніпроНДІавіапром", споживачем,
було укладено договір про постачання
теплової енергії №1 ГСМ, відповідно до
пункту 1, підпунктів 3.1.1 та .3.2.1. якого
постачальник зобов'язався передати
споживачу теплову енергію у вигляді
гарячої води, яка поступає від
Закритого акціонерного товариства
"ТЕЦ-3", для опалення виробничих
приміщень споживача, які розташовані
за адресою: Харківська область, м.
Харків, вул. Сумська, буд. 130, а споживач -
прийняти та оплатити за спожиту
теплову енергію за розрахунковий
період в термін, передбачений
договором.

На виконання вказаного договору
сторонами було складено та підписано
акти постачання енергії згідно з
договором №1 ГСМ від 01.09.2007 року,
рахунки фактури, розрахунки витрат між
споживачами теплової енергії на
будівлі за адресою: Харківська область,
м. Харків, вул. Сумська, буд. 130,
одержаної від теплової мережі
Комунального підприємства "Харківські
теплові мережі" згідно з договором 4359
від 01.09.2002 року, актів звірки взаємних
розрахунків.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 15.08.2006
року, виданого Виконавчим комітетом
Харківської міської ради, власником
нежитлових будівель, розташованих за
адресою : Харківська область, м. Харків,
вул. Сумська, буд. 130, які складаються з:
літ. А-3 загальною площею 3695,4 кв.м., літ.
Б-2 загальною площею 850,8 кв.м.. літ. В-1
загальною площею 243,7 кв.м., літ. Г-1
загальною площею 12,5 кв.м., літ. Д-1
загальною площею 58,4 кв.м., є держава
Україна, підстава: розпорядження
Харківського міського голови від 01.08.2006
року №1856 ( том ІІ, а.с. 2).

При цьому, згідно зі схемою поетажних
планів 1-го, 2-го та 3-го поверхів
фактичного розміщення інституту
ПівдендніпроНДІавіапром, завода ФЕД та
інститута "Укргазвидобування"
Українського науково-дослідного
інституту природних газів в будівлях
за адресою: Харківська область, м.
Харків, вул. Сумська, буд. 130 станом на
01.01.2006 року (том ІІ, а.с. 57), відповідач
займає частину приміщень та
ухиляється від укладання стосовно них
договору оренди.

Як вірно зазначив господарський суд
першої інстанції, відповідач не
укладав окремий договір з Комунальним
підприємством "Харківські теплові
мережі" щодо постачання теплової
енергії в приміщення, які він займає, а
тому і не сплачує Комунальному
підприємству "Харківські теплові
мережі" за спожиту теплову енергію.

Опалення будівель за адресою:
Харківська область, м. Харків, вул.
Сумська, буд. 130 здійснюється згідно з
договорами купівлі - продажу теплової
енергії № 4359 від 01.09.2002р. та № 4359 від
01.02.2013 року, укладеними між Комунальним
підприємством "Харківські теплові
мережі" та позивачем відповідно до
вимог Закону України "Про
теплопостачання" від 02.06.2005р. № 2633- IV.

Теплова енергія за цими договорами
постачається до приладу комерційного
обліку на власному тепловому пункті
позивача, який розташований
безпосередньо у підвальному
приміщенні будівлі за адресою :
Харківська область, м. Харків, вул.
Сумська, буд. 130.

Оплата позивачем за періоди з 31.01.2012р.
по 30.04.2012р. та з 30.11.2012р. по 28.02.2013р.
отриманої в будівлях за адресою :
Харківська область, м. Харків, вул.
Сумська, буд. 130 теплової енергії на
користь Комунального підприємства
"Харківські теплові мережі"
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями платіжних доручень,
актів звірок.

Таким чином, постачання теплової
енергії в зазначені будівлі, за яку
повністю розраховується позивач,
здійснює Комунальне підприємство
"Харківські теплові мережі" за
договорами № 4359 від 01.09.2002р. та № 4359 від
01.02.2013 року.

З тексту договору № 1ГСМ від 01.09.2007 року
вбачається, що позивач зобов'язується
починати та закінчувати подачу
теплової енергії згідно з рішеннями
місцевих органів влади, разом з
відповідачем проводити в
міжопалювальний період підготовку
системи опалення до зими та проводити
взаємні розрахунки за встановленими
тарифами.

Тобто, первісним постачальником
теплової енергії позивачу є Комунальне
підприємство «Харківські теплові
мережі», тоді як позивач, отримуючи
відповідні розрахунки від цього
підприємства, виставляє відповідні
рахунки відповідачеві, тобто, фактично
має місце відшкодування відповідачем
позивачеві вартості спожитої теплової
енергії пропорційно займаній площі у
будівлі за адресою : Харківська
область, м. Харків, вул. Сумська, буд. 130.

А тому, колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про те, що договір № 1ГСМ від 01.09.2007
року фактично спрямований на
врегулювання питання відшкодування
відповідачем вартості спожитої
теплової енергії пропорційно займаній
площі, розрахунок за яку проводить
позивач перед Комунальним
підприємством "Харківські теплові
мережі".

При цьому, договір № 1ГСМ від 01.09.2007 року
не було розірвано або визнано
недійсним у встановленому
законодавством порядку, у зв"язку з чим
в силу статті 204 Цивільного кодексу
України він є чинним.

Відповідно до пункту 4.2 договору № 1ГСМ
від 01.09.2007 року розрахунковим періодом
є календарний місяць, а пунктом 4.4.
договору передбачено, що відповідач
сплачує рахунки позивача протягом 5
днів з моменту виставлення рахунку.

Відповідачем в актах на постачання
теплової енергії підтверджено факт
отримання теплової енергії в періоди з
31.01.2012 року по 30.04.2012 року, з 30.11.2012 року
по 28.02.2013 року.

При цьому, акти постачання теплової
енергії складались сторонами
щомісячно, в яких погоджувалась
вартість спожитої відповідачем
теплової енергії, дані акти з боку
відповідача підписані директором та
скріплені печаткою.

Позивачем щомісячно виставлялись
рахунки відповідачу на відшкодування
вартості фактично спожитої теплової
енергії, однак, такі рахунки за
зазначений період не були оплачені.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем неодноразово направлялись
на адресу відповідача вимоги про
сплату заборгованості, які отримані
відповідачем, проте залишені без
відповіді та оплати.

Відповідно до частини 1 статті 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
-відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлена обов'язковість договору
для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Проте, як свідчать матеріали справи,
відповідач умови договору № 1ГСМ від
01.09.2007 року щодо оплати позивачеві за
теплову енергію своєчасно та в повному
обсязі не виконував.

А тому, у відповідача перед позивачем
існує заборгованість з відшкодування
вартості спожитої теплової енергії за
періоди з 31.01.2012 року по 30.04.2012 року, з
30.11.2012 року по 28.02.2013 року у загальній
сумі 220669,04 грн. за вказаним договором,
який є діючим та обов"язковим до
виконання.

Відповідач в апеляційній скарзі
зазначає, що правовідносини, які
фактично виникли між позивачем та
відповідачем, не можуть розглядатися і
грунтуватися на договорі № 1 СГМ від
01.09.2013, так як цей договір є удаваним
правочином і відносини сторін
регулюються правилами щодо фактичного
правочину, який сторони насправді
вчинили відповідно до вимог статті 235
Цивільного кодексу України.

Однак, колегія суддів не може
погодитися із такими посиланнями,
оскільки апелянт не навів доводів щодо
того, у чому полягає удаваність цього
договору і який, на його думку, правочин
сторони уклали фактично.

Окрім того, відповідач заперечує проти
відшкодування позивачеві витрат за
споживання теплової енергії за січень
2013 року та лютий 2013 року, оскільки,
вважає, що в цей період теплової
енергії не отримував і жодних актів за
цей період не підписував, у зв'язку з
відсутністю потреби в опаленні своїх
приміщень через перехід на
альтернативний спосіб опалення, про що
відповідач повідомив позивача своїм
листом 16/2-АУП від 30.10.2012 року .

Однак, колегія суддів не може
погодитись із такими твердженнями, так
як згідно зі статтею 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

При цьому, ані законом, ані договором
не передбачена одностороння відмова
відповідача від спірного договору за
відсутності порушень цього договору з
боку позивача.

До того ж, згоди щодо розірвання
договору сторони не дійшли, про що
свідчить відповідь позивача на лист
16/2-АУП від 30.10.2012р. за вих. № 01/юр/2837 від
03.12.2012 року, в якій було вказано на те,
що розірвання договору можливе за умов:

- проведення взаємних розрахунків -
погашення заборгованості;

- укладення додаткової угоди щодо
врегулювання відносин сторін при
односторонньому розірванні договору;

- укладення відповідачем договору на
постачання теплової енергії
безпосередньо з теплопостачальною
організацією;

- встановлення окремого вузлу обліку.

При цьому, непідписання та
неповернення актів за січень 2013 року та
лютий 2013 року не може підтверджувати
той факт, що приміщення, які
використовуються відповідачем за
адресою : Харківська область, м. Харків,
вул. Сумська, буд. 130, не опалювалися, або
теплова енергія постачалася в обсягах,
менших, ніж зазначено у вказаних актах.

Окрім цього, система опалення будівлі
за адресою : Харківська область, м.
Харків, вул. Сумська, буд. 130 не
передбачає можливості окремого
постачання теплоносія для опалення
окремих поверхів або приміщень.
Фактично зайняті відповідачем
виробничі приміщення розташовані на
різних поверхах в різних частинах
будівель.

Тобто, відповідачем не подано
відповідних доказів щодо того, що
подавати теплову енергію на опалення
приміщень за адресою : Харківська
область, м. Харків, вул. Сумська, буд. 130,
оминаючи фактично зайняті
відповідачем виробничі приміщення,
технічно є можливим та що є можливим і
перехід на альтернативний спосіб
опалення.

Отже, відповідачем не підтверджено
відповідними доказами технічну
можливість від'єднання окремих
виробничих приміщень від загальної
опалювальної мережі та переходу на
альтернативний спосіб опалення
приміщень, які він займає.

А тому, колегія суддів погоджується із
висновком місцевого господарського
суду щодо наявності достатніх правових
підстав для задоволення позову в
частині стягнення з відповідача
основної заборгованості у розмірі
220669,40 грн.

Пунктом 4.6 договору № 1ГСМ від 01.09.2007
року передбачено, що у разі
несвоєчасної оплати відповідачем
рахунків за теплову енергію він
сплачує пеню в розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України від суми боргу за кожен день
прострочення.

Відповідно до статті 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання;
штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання;
пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 1 статті 230
Господарського кодексу України
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Позивачем зроблений розрахунок пені,
згідно з яким нарахована пеня складає
24038,93 грн.

Колегія суддів погоджується із
висновком господарського суду першої
інстанції про те, що розрахунок пені
зроблений з порушенням вимог частини 6
статті 232 Господарського кодексу
України, якою передбачено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Умовами договору № 1ГСМ від 01.09.2007 року
не передбачено більший строк
нарахування пені, ніж шість місяців, а
тому, пеня має нараховуватись згідно з
частиною шостою статті 232
Господарського кодексу України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
місцевий господарський суд, з
урахуванням вимог частини 6 статті 232
Господарського кодексу України,
цілком обгрунтовано стягнув з
відповідача пеню в розмірі 13547,02 грн.
та відмовив у стягненні пені в сумі
10491,91 грн. як необґрунтовано
нарахованої.

Відповідно до частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три відсотки річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що
позивач нарахував відповідачеві 3%
річних станом на 31.05.2013 року з
урахуванням різних періодів
прострочення щодо кожного місяця в
сумі 4804,39 грн. та інфляційні втрати в
сумі 1064,84 грн.

Як вірно зазначив місцевий
господарський суд, вказані нарахування
відповідають вимогам чинного
законодавства України, а тому, колегія
суддів вважає, що місцевий
господарський суд правомірно
задовольнив позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача 3% річних у сумі
4804,39 грн. та інфляційних втрат у сумі
1064,84 грн.

Таким чином, колегія суддів зазначає,
що місцевий господарський суд,
приймаючи оскаржуване рішення,
повністю дослідив обставини, які мають
значення для справи, правильно
застосував норми матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для скасування або зміни вказаного
рішення відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103,
статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 28.01.2014 року у
справі № 922/4125/13 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови складено 08.04.2014
року.

Головуючий суддя
Сіверін В. І.

Суддя
Терещенко О.І.

Суддя
Медуниця О.Є.