м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/3004/14 09.04.14

За позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Українська боргова
компанія» до Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Універсал-спецтехніка»простягнення
108 055,61 грн.

Суддя Смирнова Ю.М.

Представники:

від позивача Хуторянець О.В. -
представник від відповідача Сюйва І.В.
- представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Українська боргова
компанія» звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Універсал-спецтехніка» про стягнення
108 055,61 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконанням відповідачем умов договору
№ 01-162/08-ОБЛ від 26.06.2008, внаслідок чого в
останнього утворилась заборгованість
у розмірі 88 379,51 грн. За прострочення
виконання грошового зобов'язання
позивач просить стягнути з відповідача
1 325,69 грн. інфляційних втрат, 3 552,13 грн.
3% річних, 17 449,66 грн. пені.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 27.02.2014 за вказаним позовом
порушено провадження у справі № 910/3004/14
та призначено розгляд справи на 19.03.2014.

В судовому засіданні 19.03.2014 оголошено
перерву до 09.04.2014.

Представник позивача в судове
засідання, призначене на 09.04.2014,
з'явився, позовні вимоги підтримав в
повному обсязі.

Представник відповідача в судове
засідання з'явився, проти позову
заперечив, а також підтримав подану
18.03.2014 заяву про застосування наслідків
спливу строку позовної давності.

В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.06.2008 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Українська
лізингова компанія» (лізингодавець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю
«Універсал-спецтехніка»
(лізингоодержувач) укладено договір №
01-162/08-ОБЛ (надалі - Договір), відповідно
до п. 1.1 якого лізингодавець на підставі
Договору купівлі-продажу (поставки)
зобов'язується набути у свою власність
і передати на умовах фінансового
лізингу у тимчасове володіння та
користування майно, найменування,
модель, рік випуску, ціна одиниці,
кількість і загальна вартість якого
наведені в специфікації і умовах
передачі предмету лізингу, а
лізингоодержувач зобов'язується
прийняти предмет лізингу та сплачувати
лізингові платежі на умовах цього
Договору.

На виконання умов Договору 01.07.2008
лізингодавцем було передано, а
лізингоодержувачем прийнято у
користування об'єкт лізингу -
автонавантажувач Komatsu FG15T-20, FG15T-20, рік
випуску 2008, в кількості 3 одиниці
загальною вартістю 349 245,00 грн. з ПДВ.

31.03.2010 на підставі акта приймання
передачі відповідний об'єкт лізингу
було повернуто лізингодавцеві, факт
чого сторонами не заперечується.

За своєю правовою природою укладений
між відповідачем та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Українська лізингова компанія»
Договір є договором фінансового
лізингу.

Відповідно до ст. 806 Цивільного кодексу
України за договором лізингу одна
сторона (лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг),
або майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий
лізинг), на певний строк і за
встановлену плату (лізингові платежі).
До договору лізингу застосовуються
загальні положення про найм (оренду)
з урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом.

Статтею 1 Закону України «Про
фінансовий лізинг» передбачено, що за
договором фінансового лізингу
лізингодавець зобов'язується набути у
власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом (стаття 2
вказаного Закону).

Статтею 762 Цивільного кодексу України
визначено, що за користування майном з
наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.
Форма плати за користування майном
встановлюється договором найму. Плата
за користування майном вноситься
щомісячно, якщо інше не встановлено
договором.

Законом України «Про фінансовий
лізинг» передбачено, що сплата
лізингових платежів здійснюється в
порядку, встановленому договором.
Лізингові платежі можуть включати: а)
суму, яка відшкодовує частину вартості
предмета лізингу; б) платіж як
винагороду лізингодавцю за отримане у
лізинг майно; в) компенсацію відсотків
за кредитом; г) інші витрати
лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
лізингу (стаття 16 Закону).

У відповідності до п. 3.1 Договору
Лізингоодержувач виплачує
лізингодавцю лізингові платежі
відповідно до Графіку та умов ст. 3
Загальних умов. Лізингові платежі
складаються з авансового лізингового
платежу, який включає суму, яка
відшкодовує (компенсує) частину
вартості предмета лізингу, а також
чергових лізингових платежів кожен з
яких включає: суму, яка відшкодовує
(компенсує) частину вартості предмета
лізингу, винагороду (комісію)
лізингодавцю за отриманий у лізинг
предмет лізингу.

Пунктом 3.1 Загальних умов фінансового
лізингу (Додаток № 4 до Договору)
передбачено, що усі платежі за
Договором лізингоодержувач
зобов'язаний здійснювати в
національній валюті України (гривнях)
відповідно до Графіку та Загальних
умов шляхом перерахування грошових
коштів на поточний рахунок
лізингодавця.

Додатком № 1 до Договору сторони
погодили Графік сплати лізингових
платежів, згідно з яким відповідач
зобов'язаний був сплатити авансовий
лізинговий платіж у розмірі 40 388,43 грн.
та чергові лізингові платежі у
кількості 61 платіж.

Відповідно до п. 3.5 Загальних умов
фінансового лізингу (Додаток № 4 до
Договору) якщо передача предмета
лізингу відбулася до 15 числа місяця,
чергові лізингові платежі сплачуються
кожного 5 числа місяця, інакше, чергові
лізингові платежі сплачуються кожного
20 числа місяця.

Отже, з урахуванням положень п. 3.5
Загальних умов фінансового лізингу,
відповідач зобов'язаний був сплачувати
лізингові платежі до 5 числа
відповідного місяця.

Судом встановлено та сторонами не
заперечується, що позивач користувався
переданим на підставі Договору майном
в період з 01.07.2008 по 30.03.2010, а 31.03.2010 майно,
яке є об'єктом лізингу, було повернуто
лізингодавцю на підставі акта
приймання-передачі від 31.03.2010,
підписаного представниками обох
сторін та скріпленого печатками.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

В обґрунтування позовних вимог позивач
вказує, що незважаючи на факт
повернення майна, відповідач
зобов'язаний був продовжувати
сплачувати лізингові платежі у розмірі
та в строки, наведені в Договорі та у
Графіку сплати лізингових платежів.

В судовому засіданні представник
позивача пояснив суду, що у
відповідності до розрахунку позивача,
доданого до позовної заяви, станом на
момент повернення майна
лізингоодержувачу у лізингодавця
існувала заборгованість зі сплати
лізингових платежів у розмірі 110 840,96
грн. Враховуючи, що на момент
повернення майна вартість об'єктів
лізингу становила 240 933,60 грн., частина
з наведеної суми (у розмірі 110 840,96 грн.)
була зарахована лізингодавцем в
рахунок погашення заборгованості за
попередні періоди, а решта вартості
майна - в рахунок сплати визначених у
Графіку майбутніх платежів, які, на
думку позивача, мали бути сплачені
відповідачем незважаючи на повернення
майна.

Відтак, враховуючи здійснене
лізингодавцем зарахування частини
вартості майна в рахунок сплати
визначених Графіком платежів (строк
сплати яких було визначено після дати
повернення майна), позивач просить суд
стягнути з відповідача суму лізингових
платежів за період з 05.05.2012 по 05.09.2013 у
розмірі 88 379,51 грн.

Однак, наведені доводи позивача судом
відхиляються з огляду на наступне.

Відповідно до п. 8.1 Договору даний
договір може бути розірваний за згодою
сторін.

31.03.2010 лізингоодержувачем було
повернуто об'єкт лізингу
лізингодавцеві, про що повноважними
представниками сторін Договору
підписано відповідний акт
приймання-передачі від 31.03.2010.

Такі дії сторін Договору щодо
повернення (і прийняття з користування)
об'єкта лізингу та підписання
відповідного акту приймання-передачі
до закінчення строку дії Договору,
свідчить про досягнення сторонами
правочину згоди про розірвання такого
Договору.

Зазначені обставини не заперечувалися
представниками сторін в судовому
засіданні.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 653 Цивільного кодексу
України у разі розірвання договору
зобов'язання сторін припиняються. У
разі зміни або розірвання договору
зобов'язання змінюється або
припиняється з моменту досягнення
домовленості про зміну або розірвання
договору, якщо інше не встановлено
договором чи не обумовлено характером
його зміни.

Умовами Договору (п. 4.4 Загальних умов
фінансового лізингу) передбачено, що у
випадку вилучення предмета лізингу
зобов'язання лізингоодержувача по
сплаті лізингових платежів
припиняються з моменту вилучення
предмету лізингу, окрім сплати
простроченої та поточної
заборгованості за лізинговими
платежами до моменту вилучення
предмету лізингу.

Таким чином, оскільки об'єкт лізингу
було повернуто лізингодавцю 31.03.2010, то з
огляду на положення п. 4.4 Загальних умов
фінансового лізингу, після зазначеної
дати обов'язок відповідача зі сплати
лізингових платежів припинився (в тому
числі платежів за заявлений до
стягнення період - з 05.05.2012 по 05.09.2013).

Отже, з огляду на викладене, вимоги
позивача про стягнення з відповідача
заборгованості по лізингових платежах
за період з 05.05.2012 по 05.09.2013 у розмірі 88
379,51 грн. задоволенню не підлягають.

При цьому, суд відзначає, що питання про
наявність чи відсутність
заборгованості за період до дати
повернення відповідачем майна
лізингодавцю не є предметом спору у
даній справі, а правомірність
зарахування частини вартості майна в
рахунок платежів за попередні періоди
лізингу сторонами не оспорюється.

Крім основної заборгованості, за
прострочення виконання відповідачем
грошового зобов'язання позивачем
заявлено до стягнення з відповідача 1
325,69 грн. інфляційних втрат, 3 552,13 грн. 3 %
річних та 17 449,66 грн. пені.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

За змістом наведених положень
законодавства, застосування
відповідальності у вигляді пені, а
також обов'язок сплати на вимогу
кредитора інфляційних втрат та 3%
річних виникає за умови наявності з
боку суб'єкта господарювання
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Відтак, з огляду на те, що факту
існування заявленої до стягнення суми
основної заборгованості за Договором,
і як наслідок - факту прострочення
виконання відповідачем зобов'язання зі
сплати суми коштів у розмірі 88 379,51 грн.,
позивачем належними та допустимими
доказами не доведено, відсутні
підстави для стягнення з відповідача
сум пені, 3% річних та інфляційних втрат,
а тому в цій частині позовні вимоги
також задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, в задоволенні
позовних вимог суд відмовляє.

Оскільки позивачем належними та
допустимими доказами не доведено
існування у відповідача заявленої до
стягнення суми заборгованості, суд
відмовляє в задоволенні позову з
підстав його необґрунтованості, а тому
клопотання відповідача про
застосування наслідків спливу строку
позовної давності задоволенню не
підлягає.

У відповідності до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України витрати по сплаті судового
збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 18.04.2014.

Суддя
Ю.М. Смирнова