КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2014 р. Справа№ 910/19333/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Коршун Н.М.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Гирич О.В. (довіреність
№19 від 07.11.2013 р.)

від відповідача - Волчек Н.М.
(довіреність №111-1-4/38-Ю від 20.12.2013 р.),

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Публічного акціонерного
товариства «Українська страхова
компанія «Гарант-Авто»

на рішення господарського суду міста
Києва від 19.12.2013 року

у справі №910/19333/13 (суддя Полякова К.В.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Незалежна сервісна
компанія»

до Публічного акціонерного товариства
«Українська страхова компанія
«Гарант-Авто»

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
«Незалежна сервісна компанія»
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовною заявою до
Публічного акціонерного товариства
«Українська страхова компанія
«Гарант-Авто» про стягнення
заборгованості в сумі 193160,71 грн.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 19.12.2013 р. позов задоволено частково.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача 126963,13 грн. боргу та 2539,26 грн.
судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати вказане рішення та прийняти
нове, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що
судом першої інстанції неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи, а також неправильно
застосовано норми матеріального права.

Представник позивача в судовому
засіданні заперечував проти
апеляційної скарги, просив відмовити в
її задоволенні, а рішення залишити без
змін.

Представник відповідача в судовому
засіданні повністю підтримав доводи
апеляційної скарги, просив її
задовольнити, рішення скасувати, в
позові відмовити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, апеляційний господарський суд
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

19.04.2002 р. між Відкритим акціонерним
товариством Страхова компанія
«Правекс-Страхування», яке у
подальшому перейменоване у Публічне
акціонерне товариство «Незалежна
Сервісна Компанія» (перестрахувальник)
та Відкритим акціонерним товариством
«Українська страхова компанія
«Гарант-Авто», найменування якого у
відповідності до вимог Закону України
«Про акціонерні товариства» змінено на
Публічне акціонерне товариство
«Українська страхова компанія
«Гарант-Авто» (перестраховик) укладено
договір облігаторного квотного
перестрахування договорів
добровільного страхування
транспортних засобів № 0401/02.

Відповідно до п.п. 1.1., 1.2., 1.3. вказаного
договору перестрахування, предметом
даного договору є облігаторне квотне
перестрахування перестрахувальником у
перестраховика частини
відповідальності за договорами
(сертифікатами, полісами)
добровільного страхування
транспортних засобів.

Договори страхування укладаються на
відповідних умовах та містять у собі
покриття ризиків, зокрема, протиправне
заволодіння (вилучення) транспортного
засобу проти волі страхувальника або
особи, яка керувала автомобілем,
вчиненого з будь-якою метою та
будь-яким способом (крадіжка, грабіж,
розбій).

Перестрахувальник зобов'язаний
передавати, а перестраховик
зобов'язаний приймати у
перестрахування відповідальність за
всіма договорами страхування
транспортних засобів, укладених
перестрахувальником з 19.04.2002 р.,
відповідно вимогам та умовам Правил №
06-01 «Добровільного страхування
транспортних засобів (крім
залізничного транспорту)» ВАТ СК
«Правекс-Страхування» від 12.12.2001 р., а
також умовам даного договору.

Положеннями пунктів 2.1. та 2.2. договору
перестрахування, визначені обсяги
відповідальності сторін. Так,
відповідальність перестрахувальника
складає 30% страхової суми за кожним
транспортним засобом, який відповідає
умовам даного договору, проте не більше
суми у гривні еквівалентної 20000,00 дол.
США. Відповідальність перестраховика
складає 70% страхової суми за кожним
транспортним засобом, який відповідає
умовам даного договору.

Згідно п.п. 3.1.2., 3.1.3. договору
перестрахування, один раз на місяць, не
пізніше 10 числа місяця, наступного за
звітним, перестрахувальник
зобов'язується надавати
перестраховику рахунок-бордеро премій
та рахунок-бордеро збитків за всіма
договорами страхування транспортних
засобів.

Перестрахувальник зобов'язується
перераховувати перестраховику
перестрахувальну премію на умовах п.
4.1., тобто відповідно до підписаних
рахунків-бордеро премій.

14.06.2006 р. між Відкритим акціонерним
товариством Страхова компанія
«Правекс-Страхування» та ОСОБА_4
укладено договір добровільного
страхування транспортного засобу,
наданого у заставу №492183. За умовами
вказаного договору, позивач
застрахував автомобіль марки Toyota Lexus GS
300, державний номерний знак НОМЕР_1.

На виконання умов договору
перестрахування, а саме п. 3.1.2 та 3.1.3,
позивачем було складено
рахунок-бордеро премій № 47, у графі 19
якого зазначено інформацію щодо
страхувальника ОСОБА_4 за договором
добровільного страхування
транспортного засобу, наданого у
заставу №492183. У подальшому, ПАТ
«Незалежна Сервісна Компанія»
здійснено перерахування
перестрахувальної премії на користь
ПАТ «Українська страхова компанія
«Гарант-Авто» у розмірі 95500,60 грн., що
підтверджується наявною у матеріалах
справи копією платіжного доручення №
3374 від 17.07.2006 р.

28.03.2007 р. автомобіль марки Toyota Lexus GS 300,
державний номерний знак НОМЕР_1
викрадено зі стоянки та пошкоджено у
ДТП, про що позивачем складено та
направлено відповідачу повідомлення
про подію, яка сталася з автомобілем
перестрахованим по договору
перестрахування (а.с. 20).

Відповідно до страхового акту № 4995 від
20.04.2008 р., складеного представниками
позивача подія, що сталась із
застрахованим транспортним засобом
28.03.2007 р., не визнана страховим випадком.

Не погоджуючись з таким рішенням
позивача, страхувальник - ОСОБА_4 у
травні 2011 року звернувся з позовом до
суду з вимогами про стягнення
страхового відшкодування.

Рішенням апеляційного суду міста Києва
від 13.12.2011 р. по справі №22-ц/2690/13019/2011
позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, на
його користь присуджено до стягнення з
Публічного акціонерного товариства
«Незалежна страхова компанія» грошові
кошти загальною сумою 270814,18 грн.

У межах відкритого виконавчого
провадження ВП № 30862423, за виконавчим
листом № 2-2885/11 від 18.01.2012 р., виданого на
виконання рішення апеляційного суду
міста Києва від 13.12.2011 р., позивач
сплатив на користь страхувальника
ОСОБА_4 272634,18 грн. (за рішенням суду 270814,18
грн. та судові витрати 1820,00 грн.), що
підтверджується наявною у матеріалах
справи копією платіжного доручення №
104 від 17.02.2012 р. (а. с. 32).

В межах розгляду справи за позовом
ОСОБА_4 до Публічного акціонерного
товариства «Незалежна сервісна
компанія» про стягнення суми
страхового відшкодування, апеляційним
судом міста Києва від 14.02.2013 р. винесено
рішення, яким позовні вимоги
задоволені та стягнуто з ПАТ
«Незалежна сервісна компанія» на
користь ОСОБА_4 263376,47 грн.

Здійснивши виплату страхового
відшкодування страхувальнику,
Публічним акціонерним товариством
«Незалежна сервісна компанія»
складено Розрахунок збитків за
договором перестрахування № 2606 від
06.08.2013 р. та, разом із супровідним
листом-вимогою № 2609 від 07.08.2013 р.,
направив розрахунок перестраховику -
Публічному акціонерному товариству
«Українська страхова компанія
«Гарант-Авто» (а. с. 33, 34).

Проте, відповідачем відмовлено у
здійсненні відшкодування частини
страхового відшкодування за договором
перестрахування, із посиланням на
порушення позивачем порядку
повідомлення перестраховика про
страховий випадок, передбачений п.п.
3.1.7, 3.1.8, 3.1.9 договору перестрахування,
про що зазначено у листі № 3459-5/24 від
30.08.2013 р. (а. с. 35).

З огляду на відмову у здійснення
виплати частини сплаченого страхового
відшкодування, Публічне акціонерне
товариство «Незалежна сервісна
компанія» звернулось з даним позовом
до суду.

Заперечуючи проти задоволення
позовних вимог, відповідач посилається
на положення договору перестрахування,
якими передбачений порядок звернення
до нього, як перестраховика, у разі
настання страхового випадку, що на його
думку позивачем не дотриманий.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено,
що договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Договір є обов'язковим до виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено,
що якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

За своєю правовою природою договір
облігаторного квотного
перестрахування договорів
добровільного страхування
транспортних засобів № 0401/02 від 19.04.2002
р. є договором перестрахування.

Статтею 987 ЦК України передбачено, що за
договором перестрахування страховик,
який уклав договір страхування,
страхує в іншого страховика
(перестраховика) ризик виконання
частини своїх обов'язків перед
страхувальником. Страховик, який уклав
договір перестрахування, залишається
відповідальним перед страхувальником
у повному обсязі відповідно до
договору страхування.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про
страхування» визначено, що
перестрахування - страхування одним
страховиком (цедентом,
перестрахувальником) на визначених
договором умовах ризику виконання
частини своїх обов'язків перед
страхувальником у іншого страховика
(перестраховика) резидента або
нерезидента, який має статус
страховика або перестраховика, згідно
з законодавством країни, в якій він
зареєстрований.

Відповідно до ст. 355 ГК України, об'єкти
страхування, види обов'язкового
страхування, а також загальні умови
здійснення страхування, вимоги до
договорів страхування та порядок
здійснення державного нагляду за
страховою діяльністю визначаються
Цивільним кодексом України, цим
Кодексом, законом про страхування,
іншими законодавчими актами.

Статтею 979 ЦК України встановлено, що за
договором страхування одна сторона
(страховик) зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

Предметом договору страхування, згідно
ч. 1 ст. 980 ЦК України, можуть бути
майнові інтереси, які не суперечать
закону з відшкодуванням шкоди,
завданої страхувальником (страхування
відповідальності).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 984 ЦК України
страховиком є юридична особа, яка
спеціально створена для здійснення
страхової діяльності та одержала у
встановленому порядку ліцензію на
здійснення страхової діяльності.
Страхувальником може бути фізична або
юридична особа.

Отже, договір облігаторного квотного
перестрахування договорів страхування
транспортних засобів № 0401/02 від 19.04.2002
р., укладений між сторонами у справі,
виходячи з його змісту є також за своєю
правовою природою і договором
страхування, оскільки страховик
страхує в іншого страховика ризик
виконання частини своїх обов'язків
перед страхувальником.

Матеріалами справи підтверджується, що
подія, яка мала місце 28.03.2007 р. із
застрахованим транспортним засобом,
визнана страховим випадком за рішенням
суду, яке набрало законної сили 14.02.2013
р., та яке на день розгляду даної справи
є виконаним, зокрема у частині виплати
страхового відшкодування ОСОБА_4

У матеріалах справи наявний перелік
премій, оформлений рахунком-бордеро №
47 до договору перестрахування від
19.04.2002 р., підписаний представниками
сторін та скріплений печатками
підприємств, в якому відповідач
погодив наявність у нього
відповідальності відшкодовувати
частину збитків у разі настання
страхового випадку.

Оскільки, подія визнана судом
страховим випадком, відповідач отримав
частину перестрахувальної премії у
розмірі 95500,60 грн., а позивач, у свою
чергу, здійснив виплату страхового
відшкодування, то Публічне акціонерне
товариство «Українська страхова
компанія «Гарант-Авто» зобов'язане
відшкодувати позивачу суму страхового
відшкодування, у розмірі передбаченої
відповідальності за договором.

Як зазначено вище, відповідальність
перестраховика складає 70% страхової
суми за кожним транспортним засобом (п.
2.2. договору перестрахування), а отже
частина страхового відшкодування, що
підлягає стягненню з відповідача, не
повинна перевищувати 70% суми
виплаченого страхового відшкодування.

Так, рішенням апеляційного суду міста
Києва від 14.02.2013 р. у справі № 22-ц/796/406/2013
про стягнення суми страхового
відшкодування, встановлено, що сума
страхового відшкодування становить
181375,90 грн.

Частиною 2 ст. 35 ГПК України
передбачено, що факти, встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори), за винятком встановлених
рішенням третейського суду, під час
розгляду однієї справи, не доводяться
знову при вирішенні інших спорів, в
яких беруть участь ті самі сторони.

Таким чином, розмір частки страхового
відшкодування, яка підлягає стягненню
з відповідача, складає 126963,13 грн.
(181375,90*0,7=126963,13).

У межах позову про стягнення суми
страхового відшкодування ОСОБА_4
заявлено до стягнення також пеню, 3%
річних та інфляційні втраті, які у
подальшому рішенням суду були
присуджені на його користь до
стягнення. Однак, вказані суми є
грошовим виразом відповідальності
позивача, як страховика, перед його
страхувальником - ОСОБА_4, у розумінні
статей 549, 611, 625 ЦК України. Разом з тим,
на відповідача, як перестраховика, не
може бути покладений обов'язок
відшкодовувати вказані грошові суми,
оскільки умовами договору
перестрахування передбачено його
відповідальність за вичерпним
переліком ризиків.

Відповідно п. 3.1.7. договору
перестрахування, перестрахувальних
зобов'язується повідомити
перестраховика про страховий випадок
за перестрахованим ризиком протягом
одного робочого дня з моменту, коли про
настання страхового випадку стало
відомо перестрахувальнику та протягом
трьох робочих днів направити
перестраховику письмове повідомлення
зі стислим описом страхового випадку.

Так, на виконання вищевказаної умови
договору перестрахування, позивачем
28.03.2007 р. направлено на адресу
відповідача повідомлення про подію,
яка сталася з автомобілем
перестрахованим по договору
перестрахування (а.с. 20).

Пунктом 3.1.8 договору перестрахування
визначено, що перестрахувальник
зобов'язаний у повному обсязі
співпрацювати із перестраховиком або
його представниками у розслідуванні
будь-якого страхового випадку, а
перестраховик залишає за собою право у
будь-який час підключатись до
врегулювання страхового випадку.

Дотримання позивачем свого обов'язку,
передбаченого п. 3.1.8. договору
перестрахування, підтверджується
наявними у матеріалах справи
документами. Так, до матеріалів справи
долучено копію листа № 1901 від 02.07.2012 р.,
в якому позивач повідомляє ПАТ «УСК
«Гарант-Авто» щодо результатів
розгляду справи за позовом ОСОБА_4 та
щодо свого наміру залучити
представника відповідача до участі у
справі, у межах повторного розгляду.
Ініціюючи залучення Публічного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Гарант-Авто» у
якості третьої особи до участі у
справі, за позовом ОСОБА_4, Публічним
акціонерним товариством «Незалежна
сервісна компанія» подано до суду
клопотання про залучення третьої
особи, яке у подальшому задоволено
судом (а. с. 91). Відповідач у листі №
1968-1/24 від 25.07.2012 р., не вбачає достатніх
правових підстав для участі у судовому
процесі по справі ОСОБА_4 у якості
третьої особи.

З огляду на вищевикладене, позивачем
дотримано обов'язок щодо співпраці із
перестраховиком, у той час, як
відповідачем проігноровано своє право,
щодо підключення до врегулювання
страхового випадку.

Слід зазначити, що виплата страхового
відшкодування на користь
страхувальника - ОСОБА_4 здійснена за
рішенням суду є належним доказом на
підтвердження страхового випадку.
Враховуючи той факт, що перестраховик є
третьою особою, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача (Публічного
акціонерного товариства «Незалежна
сервісна компанія») у справі за позовом
ОСОБА_4, посилання Публічного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Гарант-Авто» на
положення п. 3.1.9 договору
перестрахування, як підстави
заперечення проти позову, є
безпідставними.

З огляду на вищезазначені обставини,
колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду, що факт наявності заборгованості
Приватного акціонерного товариства
«Українська страхова компанія
«Гарант-Авто» у розмірі 126963,13 грн.
належним чином доведений,
документально підтверджений і
відповідачем належними та допустимими
доказами не спростований, а тому
позовні вимоги в частині стягнення
заборгованості в розмірі 126963,13 грн. є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню. В іншій
частині позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідачем, в порушення зазначеної
норми, належним чином апеляційну
скаргу не обґрунтовано, доказів та
підстав для скасування рішення суду
першої інстанції апеляційному суду не
наведено.

З огляду на викладене, посилання
скаржника на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
а також неправильне застосування норм
матеріального права, слід вважати
такими, що не заслуговують на увагу.
Крім того, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновку місцевого
господарського суду та не
підтверджуються наявними матеріалами
справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
19.12.2013 р. у даній справі є таким, що
відповідає нормам матеріального і
процесуального права, фактичним
обставинам та матеріалам справи, у
зв'язку з чим підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст.
105 ГПК України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Гарант-Авто»
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста
Києва від 19.12.2013 р. у справі №910/19333/13
залишити без змін.

Справу №910/19333/13 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
судовим рішенням апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
С.О. Алданова

Судді
С.Я. Дикунська

Н.М. Коршун