ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2014 р.Справа № 916/134/14Одеській
апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів :

головуючого: Мирошниченко М. А.,

суддів: Головей В. М. та Шевченко В. В.,

(Склад колегії суддів сформовано на
підставі автоматичного розподілу
справ між суддями та розпорядження
голови суду № 455 від 27.03.2014 р.)

при секретарі судового засідання -
Щербатюку О.В.

за участю представників :

ПАТ „Одеська ТЕЦ" - Зуйкова Ю.Р. та
Чернік О.Ю. ( на підставі доручення),

КП „Теплопостачання міста Одеси" -
Мельниченко Н.О. ( на підставі
доручення),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одеса апеляційну скаргу
Комунального підприємства
„Теплопостачання міста Одеси" на
рішення господарського суду Одеської
області від 12.03.2014 р. по справі № 916/134/13
за позовом Публічного акціонерного
товариства „Одеська ТЕЦ" до
Комунального підприємства
„Теплопостачання міста Одеси" про
стягнення 80 325,59 грн.

ВСТАНОВИЛА:

15.01.2014 р. Публічне акціонерне
товариство „Одеська ТЕЦ" (далі позивач)
звернулось до господарського суду
Одеської області з позовом до
Комунального підприємства
„Теплопостачання міста Одеси" (далі
відповідач) про стягнення 1 329 333,14 грн. (в
т.ч.: 1182621,83 грн. заборгованості; 11211,31грн.
- три відсотка річних; 82783,52 грн. - 7 %
штрафу; 52 716,48 грн. пені), а також
понесені судові витрати при подачі
позову.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що
відповідач у порушення укладеного між
ними договору №138/ТГО-189-13 від 17.04.2013р.
частково не розрахувався за надані
йому послуги і має заборгованість в
розмірі 1 329 333,14 грн. на яку позивач
нарахував передбачену умовами
договору пеню та чинним законодавством
7% штрафу і 3% річних.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 20.01.2013 р. за вказаним
позовом порушено провадження у справі.

Відповідач у письмовому відзиві на
позові вимоги позивача не визнав та
просив відмовити в його задоволенні,
пославшись на відсутність
заборгованості. Він також зазначив, що
штрафні санкції нараховані
необґрунтовано, оскільки його вини в
затриманні платежів не було.

В процесі розгляду справи позивачем до
місцевого господарського суду
подавались заяви про зменшення
позовних вимог, у зв'язку погашенням
відповідачем заборгованості.

Згідно остаточної вимог, викладених в
заяві про зменшення позовних вимог від
05.03.2014р. (а.с.52-53) позивач просив стягнути
з відповідача суму 80 325,59 грн., з яких

4 405,27 грн. - три відсотки річних; 53 945,34
грн. - 7% штрафу; 21 974,98грн. - пені.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 12.03.2014 р. у зв'язку зі
зменшенням позовних вимог позивачу
частково повернуто судовий збір в
розмірі 24759,66грн.

Рішенням господарського суду Одеської
області від 12.03.2014 р. (повний текст якого
складено суддею Літвіновим С.В. -
17.03.2014р.) позов, з урахування заяви про
зменшення позовних вимог, задоволено
повністю, а саме стягнуто з відповідача
на користь позивача 4 405,27 грн. - три
відсотки річних; 53 945,34 грн. - 7% штрафу; 21
974,98 грн. - пені, а також 1827грн. витрат по
сплаті судового збору.

Рішення місцевого господарського суду
вмотивовано тим, що позивач умови
договору укладеного між сторонами
договору виконав належним чином, а
відповідач несвоєчасно розрахувався з
позивачем за надані за цим договором
послуги, а відтак у позивача були
правові підстави для нарахування та
стягнення з відповідача пені, штрафу та
3% річних у визначеному позивачем
розмірі.

Не погодившись з вищевказаним рішенням
місцевого суду відповідач звернувся до
Одеського апеляційного господарського
суду з апеляційною скаргою, в якій
просить це рішення скасувати та
прийняти нове яким відмовити позивачу
у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що
місцевий суд ухвалюючи рішення не
врахував фінансового стану
відповідача та тих обставин що
заборгованість виникла не з його вини,
а у зв'язку з тим, що населення
несвоєчасно і в неводному обсягу
розраховується за теплову енергію, а
встановлені державою тарифи на теплову
енергію населенню не покривають витрат
відповідача, а саме лише з цих платежів
населення він розраховується з
позивачем.

Ухвалою Одеського апеляційного
господарського суду від 28.03.2014 р.,
зазначену апеляційну скаргу прийнято
до провадження та призначено до
розгляду на 24.04.2014 р. о 12:00 год., про що
всі учасники судового процесу були
належним чином повідомлені.

Суд також зобов'язав скаржника
доплатити судовий збір за подання цієї
скарги.

У письмовому відзиві на скаргу позивач
просив залишити її без задоволення, а
рішення місцевого суду - без змін.

Фіксація судового процесу
здійснювалась за допомогою технічних
засобів.

Скаржник на виконання вимоги суду
доплатив судовий збір, що
підтверджується наданим суду
платіжним дорученням , яке колегія
суддів залучила до матеріалів справи.

Представник скаржника в усних
поясненнях наданих суду просив
задовольнити скаргу, скасувати рішення
суду першої інстанції та ухвалити нове,
яким відмовити в задоволенні позову
повністю.

Представники позивача в усних
поясненнях наданих суду просили
залишити скаргу без задоволення, а
рішення місцевого суду без змін.

Згідно ст. 85 ГПК України, в судовому
засіданні оголошувались лише вступна
та резолютивна частини судової
постанови.

Заслухавши усні пояснення
представників сторін, обговоривши
доводи, викладені в апеляційній
скарзі, відзиві на неї дослідивши
наявні у матеріалах справи докази та
обставини справи, а також перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, судова колегія
встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та ці
обставини дослідив місцевий суд, 17
квітня 2013 року між позивачам - ПАТ
„Одеська ТЕЦ" (виконавець) та
відповідачем - КП „Теплопостачання
міста Одеси" (замовник) було укладено
договір №138/ТГО-189/13 на послуги з
гідравлічних опресувань і заповнення
теплових мереж КП „Теплопостачання
міста Одеси" (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. договору,
виконавець зобов'язується надати
замовникові у 2013році послуги з
проведення випробувань теплових
систем (проведення гідравлічних
опресувань і заповнення теплових
мереж), надалі - послуги (згідно ДК
016-2010-71.20.1 - Послуги щодо технічного
випробування й аналізування
(гідравлічні випробування та
заповнення теплових мереж)), відповідно
до програми та графіка опресувань, які
погоджені Сторонами, та є невід'ємними
частинами договору, а замовник -
прийняти і оплатити такі послуги.

Загальна сума відповідно до п. 2.1.
Договору складає 2 023 948,00 з урахуванням
ПДВ 20%, але може бути іншою ніж вказана в
п. 2.1. договору, в разі зміни фактичних
витрат виконавця (п.2.2).

П.п. 3.3.1. Договору сторони передбачили
обов'язок замовника сплатити аванс у
розмірі 50% саме від суми, зазначеної у п.
2.1. Договору, протягом 10 (десяти)
банківських днів.

Крім тою, відповідно до пп. 3.3.2. Договору
замовник зобов'язувався сплачувати за
послуги щомісячно протягом десяти
банківських днів з моменту підписання
сторонами актів здавання-приймання
наданих послуг.

Пунктом 5.4. сторони передбачили, що
уразі несплати замовником платежів у
строки встановлені п. 3.3. договору він
сплачує виконавцю пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ з
простроченої суми за кожний день
прострочення .

З матеріалів справи вбачається, що на
часткове виконання п.3.3.1 договору
відповідач перерахував позивачу
платіжними дорученнями №2710 від 08.05.2013р.
№2721 від 13.05.2013р.) 600 000 грн. 00 коп.(а.с.28-29).

Наявні у матеріалах справи акти
приймання-передачі наданих послуг та
калькуляції фактичних витрат (а.с.10-15)
свідчать, що позивач надав відповідачу
послуги за цим договором у серпні -
жовтні 2013 р. на загальну суму 975 226,70 грн.
в т.ч.:

- за актом приймання-передачі наданих
послуг від 31.08.2013 р. на суму 252684,09 грн.;

- за актом приймання-передачі наданих
послуг від 30.09.2013 р. на суму 358 609,57 грн.;

- за актом приймання-передачі наданих
послуг від 07.10.2013 р. на суму 363 933,07 грн.;

Однак, як вбачається з матеріалів
справи (а.с. 30-31), відповідач
розрахувався за ці послуги в повному
обсягу лише 15-16 січня 2014 р. (з
урахуванням раніше здійсненого
платежу в розмірі 204 578,87 грн.), тобто у
порушення строків встановлених п.3.3.2.
Договору .

За таких обставин та враховуючи
передбачену п. 5.4 договору
відповідальність за прострочення
платежів, колегія суддів дійшла
висновку, що позивач мав правові
підстави на несвоєчасно сплачену
відповідачем заборгованість в розмірі
770 647,83 грн. нарахувати останньому
штрафні санкції у вигляді пені за
період з дати її виникнення і до повної
її погашення, але, згідно ч. 6 ст. 232 ГК
України, за період не більше ніж шість
місяців.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок пені в розмірі 21 974, 98 грн.
нарахованої на зазначену
заборгованість по вказаним актам (а.с.55)
колегія суддів дійшла висновку що його
зроблено методологічно та арифметично
правильно.

При цьому слід зазначити, що позивач
нарахував пеню за період менший ніж мав
на це право (нарахував до 30.11.2013 р. тоді
як відповідач повністю розрахувався з
ним 16.01.2014 р.), однак це його право
(волевиявлення) і суд з власної
ініціативи не має правових підстав
збільшувати цю суму.

Доводи скаржника щодо
необґрунтованості нарахування пені з
посиланням на тяжкий фінансовий стан,
різницю в тарифах та на те, що до
бюджетних організацій фактично
неможливо застосовувати штрафні
санкції не можуть прийматись до уваги,
оскільки чинне законодавства не
передбачає звільнення від сплати
штрафних санкцій за неналежне
виконання договірних зобов'язань, в.т.ч.
з урахуванням вказаних скаржником
обставин та правового статусу -
бюджетної організації.

Слід зазначити, що відповідач у
порушення приписів ст..33 ГПК України не
надав суду належних та достатніх
доказів які б надали суду можливість (з
власної ініціативи або за клопотанням
відповідача) зменшити розмір пені що
підлягає стягненню у відповідності до
приписів п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України ч. 3
ст.. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку що місцевий суд
обґрунтовано стягнув з відповідача на
користь позивача пеню у визначеному
останнім розмірі і правові підстави
для скасування рішення місцевого суду
в цієї частини та ухвалення нового про
відмову в задоволенні цієї вимоги
відсутні.

Оцінюючи вимоги позивача в частині
стягнення 3% річних, висновки місцевого
суду по цій вимозі та заперечення
скаржника з цього питання колегія
суддів встановила наступне.

Згідно ст.. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Приймаючи до уваги, що відповідач
прострочив строк виконання своїх
зобов'язань по оплаті наданих йому у
вищевказаних актах послуг позивач
обґрунтовано, на підставі ст.. 625 ЦК
України, нарахував відповідачу 3%
річних від простроченої суми.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок річних в розмірі 4405,27 грн.
нарахованих на заборгованість по
вказаним актам в розмірі 770 647,83грн
(а.с.54) колегія суддів дійшла висновку
що його зроблено методологічно та
арифметично правильно.

При цьому колегія суддів звертає увагу
, що позивач нарахував 3% річних за
період менший ніж мав на це право
(нарахував до 30.11.2013р. тоді як
відповідач повністю розрахувався з
ним 16.01.2014 р.), однак це його право
(волевиявлення) і суд з власної
ініціативи не має правових підстав
збільшувати цю суму.

Доводи скаржника щодо
необґрунтованості нарахування річних
з посиланням на тяжкий фінансовий
стан, різницю в тарифах та на те, що до
бюджетних організацій фактично
неможливо застосовувати штрафні
санкції не можуть прийматись до уваги,
оскільки нарахування та стягнення
річних не є штрафною санкцією і чинне
законодавства не передбачає
звільнення від сплати річних за
неналежне виконання договірних
зобов'язань, в т.ч. якщо такі порушення
допущено бюджетною організацією.

Водночас колегія суддів вважає
безпідставною вимогу позивача про
стягнення з відповідача 53 945,34грн. - 7%
штрафу за прострочення здійснення
платежів більше 30 днів і відповідно не
погоджується з висновком місцевого
суду щодо стягнення цього штрафу, з
огляду на таке.

Можливість стягнення штрафу в розмірі
7% від простроченої суми за
прострочення здійснення платежу за
надані послуги більше 30 днів не
передбачена умовами договору, тобто
сторони не узгодили можливість
стягнення цього виду штрафної санкції
за порушення грошових зобов'язань за
цим договором.

Дійсно ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу
України, на яку посилався позивач у
позові, а місцевий суд у рішенні,
передбачено, що у разі якщо порушено
господарське зобов'язання, в якому хоча
б одна сторона є суб'єктом
господарювання, що належить до
державного сектора економіки, а
порушення строків виконання
зобов'язання стягується пеня у розмірі
0,1 відсотка вартості товарів (робіт,
послуг), з яких допущено прострочення
виконання за кожний день прострочення,
а за прострочення понад тридцять днів
додатково стягується штраф у розмірі
семи відсотків вказаної вартості.

Проте з системного аналізу вказаної
норми можливо зробити висновок, що
застосування до боржника, який порушив
господарське зобов'язання, штрафної
санкції, передбаченої абзацом третім
частини другої статті 231
Господарського кодексу України,
допускається за сукупності таких умов:
якщо інший розмір певного виду
штрафних санкцій не передбачений
договором або законом; якщо, між іншим,
порушено господарське зобов'язання, в
якому хоча б одна сторона є суб'єктом
господарювання, що належить до
державного сектора економіки; якщо
допущено прострочення виконання
негрошового зобов'язання, пов'язаного з
обігом (поставкою) товарів, виконанням
робіт, наданням послуг, з вартості яких
і вираховується у відсотковому
відношенні розмір штрафу.

Приймаючи до уваги, що позивач
нарахував штраф за порушення грошового
зобов'язання у місцевого суду не було
правових підстав для задоволення цих
вимог.

Слід зазначити, що такої правової
позиції притримується Пленум Вищого
господарського суду України у своїх
роз'ясненнях наданих у п.2.2. постанови
від 17.12.2014 р. "Про деякі питання
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань".

За огляду на викладене рішення
місцевого суду в частині стягнення 7 %
штрафу в розмірі 53 945,34 грн. підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
і цієї частині про відмову в
задоволенні цих вимог.

Враховуючи викладене колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
відповідача підлягає частковому
задоволенню, а рішення місцевого суду
зміні.

Враховуючи, що скарга задовольняється
частково скаржнику слід частково
відшкодувати понесені ним витрати по
сплаті судового збору за подання
апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.49, 99,101- 105 ГПК України,
колегія суддів Одеського апеляційного
господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

1). Апеляційну скаргу Комунального
підприємства „Теплопостачання міста
Одеси" задовольнити частково.

2). Рішення господарського суду
Одеської області від 12.03.2014 р. по справі
№ 916/134/13

змінити, виклавши його резолютивну
частину в наступній редакції :

„Позов Публічного акціонерного
товариства „Одеська ТЕЦ" задовольнити
частково.

Стягнути з Комунального підприємства
„Теплопостачання міста Одеси" на
користь Публічного акціонерного
товариства „Одеська ТЕЦ"

- 21974, 98 грн. (двадцять одна тисяча
дев'ятсот сімдесят чотири ) грн., 98 коп. -
пені;

- 4405 (чотири тисячі чотириста п'ять) грн.
27 коп. - річних;

- 1827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім)
грн..00 коп. - відшкодування понесених
витрат по сплаті судового збору за
подання позову.

В решті частині позовних вимог
(стягнення штрафу в розмірі 53 945,34грн.) -
відмовити."

3). Стягнути з Публічного акціонерного
товариства „Одеська ТЕЦ" на користь
Комунального підприємства
„Теплопостачання міста Одеси" 618
(шістсот вісімнадцять) грн.. 18 коп. -
часткове відшкодування понесених
витрат по сплаті судового збору за
подання апеляційної скарги.

4). Зобов'язати господарський суд
Одеської області видати накази
відповідно до резолютивної частини
цієї постанови зі зазначенням у них
всіх необхідних реквізитів сторін.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України,
набуває законної сили з дня її
оголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови складено і
підписано 24.04.2014 р.

Головуючий суддя
Мирошниченко М.А.

Судді
Головей В.М.

Шевченко В.В.