КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2014 р. Справа№ 910/25614/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Пашкіної С.А.

при секретарі Майданевич
Г.А.

за участю

представників сторін : від
позивача - Залерцов М.О.

від
відповідача - Стужук П.П.

розглянувши Публічного
акціонерного товариства "Акціонерна

апеляційну скаргу компанія
"Київводоканал"

на рішення

господарського суду міста Києва

від 04.03.2014 року

у справі № 910/25614/13
суддя: (Мандриченко О. В.)

за позовом Публічного
акціонерного товариства

"Акціонерна
компанія "Київводоканал"

до
Житлово-будівельного кооперативу

"Автотранспортник - 7"

про стягнення 386
041,30 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 04.03.2014 року позов задоволено
частково.

Стягнуто з Житлово-будівельного
кооперативу "Автотранспортник - 7" (інд.
04201, м. Київ, вул. Петра Панча, 11-А, 11-Б, ) на користь Публічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал" (інд. 01015, м.
Київ, вул. Лейпцизька, 1-А, ) 130 031 (сто тридцять тисяч тридцять
одну) грн. 62 коп. основного боргу, 6 446
(шість тисяч чотириста сорок шість) грн.
85 коп. пені, 34 (тридцять чотири) грн. 90
коп. інфляційних втрат, 3880 (три тисячі
вісімсот вісімдесят) грн. 96 коп. трьох
відсотків річних з простроченої суми,
6501 (шість тисяч п'ятсот одну) грн. 58 коп.
штрафу, та 2937 (дві тисячі дев'ятсот
тридцять сім) грн. 92 коп. витрат по
сплаті судового збору.

В задоволенні іншої частині позову
відмовлено.

Не погоджуючись із вищевказаним
рішенням, позивач звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
міста Києва в частині відмови у
стягненні заборгованості у розмірі
239145,39 грн. та прийняти нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги в цій
частині.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 04.04.2014 року
апеляційну скаргу прийнято до
провадження. Розгляд справи призначено
до розгляду.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються доводи
та заперечення сторін, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд встановив
наступне.

Як вбачається з матеріалів даної
справи, Між Відкритим акціонерним
товариством "Акціонерна компанія
"Київводоканал" (правонаступником
якого є Публічне акціонерне товариство
"Акціонерна компанія "Київводоканал",
постачальник) та Житлово-будівельним
кооперативом "Автотранспортник - 7"
(абонент) 11.11.2004 р. укладено договір №
05238/4-05 на постачання питної води та
приймання стічних вод через приєднані
мережі (далі договір).

За цим договором постачальник (позивач)
зобов'язується надавати абоненту
(відповідачу) послуги з постачання
питної води та приймання від нього
стічних вод у міську каналізаційну
мережу, а абонент зобов'язується
здійснювати своєчасну оплату наданих
йому постачальником послуг на умовах
цього договору, дотримуватися порядку
користування питною водою з
комунальних водопроводів і приймання
стічних вод, що встановлені Правилами
користування системами комунального
водопостачання та водовідведення в
містах та селищах України,
затверджених наказом
Держжитлокомунгоспу України № 65 від
01.07.1994 р., зареєстрованих в Міністерстві
юстиції 22.07.1994 р. за № 165/374 (в подальшому
правила користування), Правилами
приймання стічних вод підприємств у
комунальні та відомчі системи
каналізації населених пунктів України,
затверджених наказом Державного
комітету будівництва, архітектури та
житлової політики України № 37 від
19.02.2002 р., зареєстрованих в Міністерстві
юстиції 26.04.2002 року за № 403/6691 (в
подальшому правила приймання), а також
дотримуватися норм, визначених іншими
нормативними актами, що регулюють
правовідносини, які виникають за цим
договором (п.1.1. договору).

Згідно з п. 2.1.1 договору облік
поставленої води та кількість
прийнятих стоків здійснюється за
показаннями лічильника,
зареєстрованого у постачальника, окрім
випадків, передбачених правилами
користування. У випадку наявності у
абонента декількох об'єктів
споживання, облік спожитої ним води
здійснюється з урахуванням показань
всіх лічильників, зареєстрованих за
абонентом. Обсяг наданої води для
поливу визначається за показаннями
лічильника. В разі технічної
неможливості встановлення лічильника,
кількість поставленої для поливу води
може визначатися за узгодженим із
постачальником розрахунком на
підставі наданих абонентом офіційних
документів, якими визначена площа
поливу.

Пунктом 2.1.2 договору передбачено, що
зняття показників лічильника (-ів)
здійснюється, як правило, щомісячно
представником постачальника у
присутності представника абонента у
строки згідно з графіком
обслуговування постачальника. Для
абонента із стабільним об'ємом
водоспоживання (до 30 м. куб. із
незначним коливанням) зняття показань
з лічильника може здійснюватися
постачальником поквартально, при цьому
останній направляє абоненту щомісячно
розрахункові документи на оплату
наданих послуг, виходячи з його
середньодобового споживання води.
Показання лічильника за відповідний
період можуть бути прийняті до
розрахунків постачальником від
абонента в письмовому вигляді. В разі,
якщо абонент не забезпечить
присутності свого представника для
зняття показань, дані, що зняті
постачальником, є підставою для
виставлення розрахункових документів
на оплату наданих послуг.

Кількість стічних вод, які надходять у
міську каналізаційну мережу,
визначається за показаннями
лічильників стічних вод, або за
кількістю води, що надходить із
комунального водопроводу та інших
джерел водопостачання згідно з
показаннями лічильників води та/або
іншими способами визначення об'ємів
стоків у відповідності до розділу 21
Правил користування та місцевих правил
приймання (п. 2.1.4 Договору).

У відповідності до пунктів 2.1.5, 2.1.6
договору абонент веде первинний облік
водоспоживання та водовідведення у
журналі обліку споживання води
(пронумерований, прошитий та
скріплений печаткою), який
заповнюється абонентом та
представником постачальника; облікові
дані абонента щодо кількості та
вартості спожитих ним послуг
підлягають обов'язковому звірянню у
постачальника; абонент щоквартально,
не пізніше 10-го числа наступного за
звітним кварталом місяця та в інші
строки (за письмовою вимогою
постачальника) направляє до останнього
письмовий звіт по обсягах наданих
послуг (за встановленою постачальником
формою) та проводить з останнім
звіряння обсягів наданих послуг у
відповідному обліковому періоді, а
також звіряння по проведених
розрахунках за надані послуги; для
проведення звіряння абонент направляє
свого представника до постачальника із
необхідними для цього обліковими та
бухгалтерськими документами; звіряння
вважається проведеним з моменту
отримання постачальником підписаного
повноважними особами акту звіряння
розрахунків; в разі невиконання
абонентом цього пункту договору,
облікові дані постачальника щодо
кількості та вартості наданих послуг
та проведених абонентом розрахунків
вважаються безумовно погодженими
абонентом.

Пунктом 2.2.1 договору сторони погодили,
що постачальник щомісячно направляє до
банківської установи абонента
розрахункові документи (в електронному
вигляді дебетові повідомлення або у
паперовому вигляді вимоги-доручення
тощо) для оплати за поставлену воду та
прийняті стічні води відповідно до
встановлених тарифів. Тарифи на
послуги з водопостачання та
водовідведення встановлюються
уповноваженими органами відповідно із
чинним законодавством та не підлягають
узгодженню сторонами. В разі зміни
тарифів у період дії цього договору,
постачальник доводить абоненту нові
тарифи у розрахункових документах без
внесення додаткових змін до цього
договору стосовно строків їх введення
та розмірів.

Згідно з пунктом 2.2.2 договору у
платіжних документах зазначаються
вартість та кількість наданих послуг
за відповідний період, а також розмір
діючих тарифів. Оплата вартості послуг
здійснюється абонентом щомісячно у
безготівковій формі у п'ятиденний
термін з дня направлення
постачальником розрахункового
документа до банківської установи
абонента. За згодою постачальника
оплата може здійснюватися іншими
способами, що не суперечать чинному
законодавству України. В разі
утворення боргу, оплата за надані
послуги, що надходить від абонента,
незалежно від зазначеного в платіжному
документі платежу, позачергово
зараховується постачальником в
погашення боргу.

У разі неотримання від постачальника
поточного щомісячного розрахункового
документа, абонент здійснює оплату
вартості наданих йому послуг, не
пізніше 5-го числа наступного місяця,
платіжним дорученням, виходячи з
діючого тарифу та фактичної кількості
спожитої води (пункт 2.2.4. договору).

У разі незгоди щодо кількості або
вартості отриманих послуг, зазначених
у розрахунковому документі, абонент
зобов'язаний у десятиденний термін з
дня направлення постачальником
платіжного документу до банківської
установи абонента, письмово повідомити
про це постачальника та у цей же термін
направити представника з
обґрунтовуючими документами для
проведення звіряння та підписання
акту. В іншому випадку відмова Абонента
оплатити платіжний документ
вважається безпідставною (п. 2.2.5
договору).

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Приписами частини 1 статті 67
Господарського кодексу України
встановлено, що відносини підприємства
з іншими підприємствами,
організаціями, громадянами в усіх
сферах господарської діяльності
здійснюються на основі договорів.

Відповідно до статей 11, 626 Цивільного
кодексу України договір є підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу
України визначено, що зміст договору
становлять умови, визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Згідно із ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Частиною 1 статті 193 Господарського
кодексу України передбачено, що
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України визначено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться, одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Цивільного
кодексу України цивільні обов'язки
виконуються у межах, встановлених
договором або актом цивільного
законодавства.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004,
відносини між учасниками договірних
відносин у сфері житлово-комунальних
послуг здійснюються виключно на
договірних засадах.

За ст. 1 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги"
житлово-комунальні послуги - результат
господарської діяльності, спрямованої
на забезпечення умов проживання та
перебування осіб у жилих і нежилих
приміщеннях, будинках і спорудах,
комплексах будинків і споруд
відповідно до нормативів, норм,
стандартів, порядків і правил; виробник
- суб'єкт господарювання, який виробляє
або створює житлово-комунальні
послуги; комунальні послуги - результат
господарської діяльності, спрямованої
на задоволення потреби фізичної чи
юридичної особи у забезпеченні
холодною та гарячою водою,
водовідведенням, газо- та
електропостачанням, опаленням, а також
вивезення побутових відходів у
порядку, встановленому законодавством;
споживач - фізична чи юридична особа,
яка отримує або має намір отримати
житлово-комунальну послугу.

Положеннями статті 13 України "Про
житлово-комунальні послуги"
встановлено перелік комунальних
послуг, який не є вичерпним.

Пунктом 3.13 Правил користування
системами централізованого
комунального водопостачання та
водовідведення в населених пунктах
України, затверджених наказом
Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України № 190 від 27.06.2008 року та
зареєстрованих Мінюстом 07.10.2008 року
(далі Правила користування №190)
визначено, що суб'єкти господарювання,
у яких теплові пункти (котельні)
перебувають на балансі або яким вони
передані в управління, повне
господарське відання, користування,
концесію, здійснюють розрахунки з
виробником на основі укладених
договорів за весь обсяг питної води,
яка відпущена з систем водопостачання
і використана на потреби гарячого
водопостачання та інші потреби, а також
розраховуються за власний обсяг
водовідведення.

За п. 2.1 Правил користування №190
договірні відносини щодо користування
системами централізованого
комунального водопостачання та
водовідведення здійснюються виключно
на договірних засадах відповідно до
Законів України "Про питну воду та
питне водопостачання" та "Про
житлово-комунальні послуги".

Статтею 2 Закону України "Про питну воду
та питне водопостачання" встановлено,
що дія закону поширюється на всі
суб'єкти господарювання, що виробляють
питну воду, забезпечують міста, інші
населенні пункти, окремо розташовані
об'єкти питною водою шляхом
централізованого питного
водопостачання або за допомогою
пунктів розливу води (в тому числі
пересувних), застосування установок
(пристроїв), інших засобів
централізованого водопостачання, а
також на органи виконавчої влади та
органи місцевого самоврядування, що
здійснюють регулювання, нагляд і
контроль за якістю питної води, станом
джерел та систем питного
водопостачання, а також споживачів
питної води.

Вимоги до якості питної води
встановлені Державними санітарними
нормами та правилами "Гігієнічні
вимоги до води питної, призначеної для
споживання людиною", затвердженими
наказом Міністерства охорони здоров'я
України від 12.05.2010 № 400.

Відповідно до п. 2.1. розділу 2 вказаних
норм, вода питна, призначена для
споживання людиною (питна вода), - вода
склад якої за органолептичними,
фізико-хімічними, мікробіологічними,
паразитологічними та радіаційними
показниками відповідає вимогам
державних стандартів та санітарного
законодавства (з водопроводу -
водопровідна, фасована, з кюветів,
пунктів розливу, шахтних колодязів та
каптажів джерел), призначена для
забезпечення фізіологічних,
санітарно-гігієнічних, побутових та
господарських потреб населення, а
також для виробництва продукції, що
потребує використання питної води.

Договором № 05238/4-05 від 11.11.2004р. не
регулюється питання щодо питної води,
яка відпускається позивачем для потреб
гарячого водопостачання та
водовідведення (відповідний обсяг
стічних вод). Крім того, позивачем не
надано доказів того, що ним з
відповідачем, як абонентом, оформлений
відповідний договір і відповідач подав
до позивача відповідну заяву та
розрахунок-заявку на потрібну
кількість води для другого вводу (код:
5-50389) на постачання питної води для
потреб гарячого водопостачання, а
також, акту меж обслуговування та схему
зовнішніх мереж з прив'язкою до
місцевості на цей ввод.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про
теплопостачання", теплова енергія -це
товарна продукція, що виробляється на
об'єктах сфери теплопостачання для
опалення, підігріву питної води, інших
господарських і технологічних потреб
споживачів, призначена для
купівлі-продажу.

Згідно з ст. 275 Господарського кодексу
України за договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
відпускає електричну енергію, пару,
гарячу і перегріту воду споживачеві,
який зобов'язаний оплатити прийняту
енергію та дотримуватися
передбаченого договором режиму її
використання. Відпуск енергії без
оформлення договору енергопостачання
не допускається. Предметом договору
енергопостачання є окремі види енергії
з найменуванням, передбаченим у
державних стандартах або технічних
умовах.

Відповідно до п. 2, 6 Правил надання
послуг з централізованого опалення,
постачання холодної та гарячої води і
водовідведення, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 21.07.2005 № 630, централізоване
постачання гарячої води - послуга,
спрямована на задоволення потреб
споживача у гарячій воді, яка надається
виконавцем з використанням
внутрішньобудинкових систем гарячого
водопостачання. Послуги повинні
відповідати з централізованого
постачання гарячої води - вимогам щодо
якості і тиску води, температури
гарячої води, а також розрахунковим
нормам витрати води у точці розбору.

Згідно з п.3.13 Правил користування
системами централізованого
комунального водопостачання та
водовідведення в населених пунктах
України, затверджених наказом
Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України № 190 від 27.06.2008, суб'єкти
господарювання, у яких теплові пункти
перебувають на балансі або яким вони
передані в управління, повне
господарське відання, користування,
здійснюють розрахунки з виробником на
основі укладених договорів за весь
обсяг питної води, яка відпущена з
систем водопостачання і використана на
потреби гарячого водопостачання та
інші потреби, а також розраховуються за
власний обсяг водовідведення.

Обсяг питної води, поданої до теплових
пунктів, фіксується засобами обліку,
які встановлені на межі балансової
належності. Обсяг гарячого
водопостачання, переданий споживачам
виконавцем послуг з постачання гарячої
води, ураховується в загальному обсязі
стічних вод споживачів і оплачується
ним за договором з виробником на
підставі показів засобів обліку або в
порядку, обумовленому договором.

З наведених норм вбачається, що чинне
законодавство України не розділяє
послугу з постачання споживачам
гарячої води (гарячого водопостачання)
на окремі частини з постачання окремо
теплової енергії та окремо холодної
води, а встановлює, що енерговиробник
та/або енергопостачальник виробляє та
постачає гарячу воду (яку законодавець
також називає енергією). Постачання
холодної води для приготування гарячої
є окремою послугою, що повинна, в якості
сировини, надаватись підприємству, яке
має можливість та безпосередньо
виробляє гарячу воду.

Тобто, саме гаряча вода є товаром,
продуктом енерговиробника та/або
енергопостачальника, яку отримує
споживач, при цьому саме
енерговиробник та/або
енергопостачальник споживає холодну
воду для вироблення гарячої води.

З огляду на вищевикладене, Публічним
акціонерним товариством "Акціонерна
компанія "Київводоканал" безпідставно
нарахована відповідачу вартість
питної води, яка йде на підігрів,
оскільки розрахунки за питну воду, яка
постачається позивачем до ІТП для
потреб гарячого водопостачання та
водовідведення, повинні здійснюватися
між позивачем та ПАТ "Київенерго", так
як ІТП знаходиться на балансі саме ПАТ
"Київенерго". Відповідач не має з
позивачем договору на постачання
питної води для потреб гарячого
водопостачання та водовідведення
(відповідний обсяг стічних вод), у
зв'язку з тим, що відповідач не є
власником (балансоутримувачем) ІТП.
Крім того, договором № 05238/4-05 від 11.11.2004
р. не регулюються питання щодо питної
води, що постачається позивачем до ІТП
для потреб гарячого водопостачання, а
тому суми, які були нараховані
позивачем для сплати за цю питну воду
(код: 5-50389), є не обґрунтованими та
безпідставними. Таким чином, з
відповідача на користь позивача
підлягає до стягнення сума
заборгованості за кодом № 5-389 в розмірі
130031,62 грн.

Крім суми основного боргу, позивач, у
межах даного спору, просить стягнути з
відповідача інфляційні втрати у
розмірі 3368,24 грн., 3 проценти річні у
розмірі 12339,76 грн., пеню у розмірі 12306,84
грн., та 17048,88 грн. штрафу у зв'язку з
неналежним виконанням відповідачем
своїх зобов'язань за договором.

Відповідно до ч.1. статті 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України
встановлено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до статті 611 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Згідно з п. 4.2 у разі порушення строків
виконання зобов'язання по оплаті за
надані послуги, абонент сплачує
постачальнику пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ за кожний день
прострочення платежу; нарахування пені
припиняється через один рік від дня,
коли зобов'язання мало бути виконано;
оплата абонентом пені не звільняє
останнього від оплати несплаченого
рахунку в повному розмірі.

Відповідно до п. 4.5. договору, за
безпідставну відмову оплатити
направлений рахунок, абонент сплачує
постачальнику штраф у розмірі 5% від
суми, яку відмовився сплатити.

Згідно п.1. статті 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями у
Господарському кодексі України
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно статті 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу
України, боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно з ч.6 статті 232 Господарського
кодексу України, нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до інформаційного листа №
01-06/928/2012 від 17.07.2012 "Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права" сказано, що
нарахування неустойки за прострочення
виконання зобов'язання за шість
місяців, що передують моменту
звернення з позовом, можливе лише в
тому випадку якщо період нарахування
неустойки не перевищує одного року від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Відповідно до ч.4 статті 631 Цивільного
кодексу України, закінчення строку
договору не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.

Враховуючи вищенаведене та те, що
відповідачем прострочено виконання
грошового зобов'язання по оплаті
отриманих послуг за договором № 05238/4-05
на постачання питної води та приймання
стічних вод через приєднані мережі від
11.11.2004 р., суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, що позовні вимоги
позивача про стягнення з відповідача 3%
річних, інфляційних збитків, пені та
штрафу підлягають частковому
задоволенню, а саме у частині
нарахування вказаних грошових сум на
суму боргу за послугами, які
обліковуються за кодом 5-389, тобто у
розмірі 6446,85 грн. пені, 3880,96 грн. - 3 %
річних, інфляційних втрат у розмірі 34,90
грн. та штрафу в розмірі 6501,58 грн.

Відповідно до частини 1 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору на
підставі доказів у справі. Зокрема,
відповідно до частини 2 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України - на підставі письмових доказів
та пояснень представників сторін.

Згідно із частиною 1 статті 36
Господарського процесуального кодексу
України письмовими доказами є
документи і матеріали, які містять дані
про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин в їх сукупності.

Приписами статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи, обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Тож, оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, колегія суддів цілком
підтримує висновок суду першої
інстанції про те, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню у
загальній сумі 146 895,91 грн.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду м. Києва
від 04.03.2014 року у справі №910/25614/13
залишити без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення.

2. Справу № 910/25614/13 повернути до
господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови направити сторонам.

Головуючий суддя
О.М. Баранець

Судді
Н.Ф. Калатай

С.А. Пашкіна

Повний текст постанови складено 23.04.2014
року.