донецький апеляційний господарський
суд
Постанова

Іменем України

08.04.2014р. справа №905/9180/13

Донецький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівЛомовцевої Н.В.
Принцевської Н.М., Скакуна О.А.при
секретарі судового засідання
Прилуцьких М.І.за участю представників:
від позивача: не прибуввід
відповідача:ОСОБА_5 довіреність №278 від
07.04.2014р.розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну
скаргуФізичної особи - підприємця
ОСОБА_6, м.Єнакієве Донецької області
на рішення господарського суду
Донецької областівід05.02.2014р. по
справі№905/9180/13 (суддя Подколзіна Л.Д.)за
позовом:Державного підприємства
«Українська правова інформація»,
м.Київ до відповідача:Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_6, м.Єнакієве
Донецької області простягнення 31
314,65грн.

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство «Українська
правова інформація», м. Київ звернулось
до господарського суду Донецької
області з позовом до Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_6, м. Єнакієве
Донецької області про стягнення 31
314,65грн., з яких: заборгованості 29
360,00грн. та пені у розмірі 1 954,65грн.

До прийняття рішення по справі позивач
звернувся до суду з клопотанням про
вжиття заходів забезпечення позову.
Ухвалою від 20.01.2014р. господарським
судом Донецької області було
відмовлено у задоволенні
вищезазначеного клопотання.

Рішенням господарського суду
Донецької області від 05.02.2014р. позовні
вимоги задоволено частково. Стягнуто з
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6,
м.Єнакієве Донецької області на
користь Державного підприємства
«Українська правова інформація»,
м.Київ заборгованість у розмірі 29
360,00грн. та витрати по сплаті судового
збору в сумі 1 613,11грн. У задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись з прийнятим
судовим рішенням, звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення місцевого господарського суду
скасувати та відмовити повністю у
задоволені позовних вимог.

Підставами для скасування рішення
апелянт зазначає порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права. В обґрунтування
своїх доводів скаржник посилається на
те, що йому стало відомо про розгляд
справи лише 04.02.2014р., у зв'язку з чим ним
було подано клопотання про відкладення
розгляду справи, яке було неправомірно
не задоволено господарським судом, що
стало підставою порушення права
відповідача, передбаченого ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України. Апелянт вважає, що позивач не
повинен був розміщувати макети
рекламних матеріалів, оскільки їх не
було затверджено сторонами та не було
підписано додаток до договору, який би
визначив обсяг рекламних матеріалів та
вартість послуг з їх розміщення, тому
між сторонами не було досягнуто
істотних умов договору. Зазначає, що не
було визначено об'єм наданих послуг та
ціну послуг, а в рахунку-фактурі
№СФ-0000179 від 20.05.2013р., за яким було
проведено оплату, об'єм та ціна послуг
були визначені з певними розбіжностями
з іншими первинними документами.
Посилається на те, що акт
здачі-прийняття робіт від 10.09.2013р.
№ОУ-0000489 відповідачем не було та не
могло бути отримано 03.10.2013р., оскільки з
03.10.2013р. по 04.10.2013р. ОСОБА_6 знаходилася у
місті Київ, що підтверджується
довідкою ТОВ «Техно-Ойл» від 17.03.2014р.
№3/14к.

Представник позивача у судове
засідання не прибув, надав відзив, в
якому проти доводів апеляційної скарги
заперечував, та клопотання про розгляд
справи без участі свого представника.

Представник відповідача у судове
засідання прибув, підтримав доводи,
викладені в апеляційній скарзі та
поясненнях до неї. Проти розгляду
апеляційної скарги за відсутністю
представника позивача не заперечував.
Надав клопотання про припинення
провадження у справі на підставі п.6 ч.1
ст. 80 Господарського процесуального
кодексу України, у зв'язку з тим, що
діяльність ФОП ОСОБА_6 була припинена
та її було виключено із Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. Водночас
просить скасувати рішення
господарського суду Донецької області
від 05.02.2014р. по справі №905/9180/13 та
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Заявлене клопотання про скасування
рішення господарського суду та
припинення провадження по суті є
правовою позицією по справі, якій
колегією суддів надано наступну
оцінку.

Як на момент звернення позивача з
позовом до господарського суду так і на
момент винесення рішення відповідач
мала статус суб'єкта підприємницької
діяльності.

Статтею 21 Господарського
процесуального кодексу визначено, що
сторонами в судовому процесі -
позивачами і відповідачами - можуть
бути підприємства та організації,
зазначені у статті 1 цього Кодексу,
зокрема, громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності.

Згідно з підпунктом 3.1 пункту 3
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» від
26.12.2011р. №18 встановлено, що громадянин,
який мав статус суб'єкта
підприємницької діяльності, але на
дату подання позову втратив такий
статус, не може бути стороною в
судовому процесі у господарському
суді. Однак якщо відповідна зміна
статусу відбулася та під час розгляду
справи господарським судом, то вона не
тягне за собою наслідків у вигляді
припинення провадження у справі у
зв'язку зі зміною підвідомчості такої
справи, оскільки на час звернення до
господарського суду її розгляд належав
до юрисдикції останнього.

При таких обставинах справа підлягає
розгляду по суті.

Судова колегія вважає можливим
здійснити розгляд справи у відсутності
представника позивача за наявними
матеріалами справи, оскільки сторони
були повідомлені про день та час
судового засідання належним чином
відповідно до вимог Господарського
процесуального кодексу України.

Судове засідання апеляційної
інстанції здійснювалось за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
у порядку розгляду апеляційної скарги
встановленого ст.ст. 4-4, 81-1, 99, 101
Господарського процесуального кодексу
України.

Колегія суддів Донецького
апеляційного господарського суду
відповідно до ст.101 Господарського
процесуального кодексу України, на
підставі встановлених фактичних
обставин, переглядає матеріали
господарської справи та викладені в
скарзі доводи щодо застосування судом
при розгляді норм матеріального та
процесуального права, що мають
значення для справи. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської
справи, апеляційну скаргу, заслухавши
пояснення представника відповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
судова колегія апеляційної інстанції
встановила.

Як вбачається з матеріалів справи, 30
липня 2012р. між Державним підприємством
"Українська правова інформація", м.Київ
(далі по тексту-Виконавець) та Фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_6, м. Єнакієве
Донецької області (далі по
тексту-Замовник) був укладений договір
№Р-10/12, згідно умов якого Замовник
доручає, а Виконавець бере на себе
зобов'язання розмістити надані йому
рекламні матеріали замовника в засобах
інформації в об'ємі та на умовах,
передбачених цим договором та
додатками, які є невід'ємною частиною
цього договору, а замовник зобов'язався
прийняти та оплатити послуги
виконавця.

Пунктом 1.2 договору визначено, що під
засобами інформації визначеними у п.1.1
цього договору розуміється журнал
"Ваше Свято Україна", згідно із
тематикою рекламних матеріалів.

Згідно з п.2.1 договору, Виконавець
зобов'язався: надати послуги, зазначені
у розділі 1 цього договору якісно та
повному обсязі; надавати Замовнику для
підписання акти наданих послуг за цим
договором. Замовник протягом 5 робочих
днів підписує акт наданих послуг, або
направляє Виконавцю мотивовану
відмову від підписання. Якщо протягом
вказаного терміну акт наданих послуг
не буде підписаний чи Виконавцем не
буде одержано мотивованої відмови, то
акт наданих послуг вважається належним
чином підписаним, послуги надані
належним чином і у повному обсязі без
будь-яких зауважень та претензій зі
сторони Замовника. Правові наслідки
такого факту прирівнюються до правових
наслідків підписання Акту наданих
послуг.

Замовник зобов'язався: оплатити
послуги, які надаються Виконавцем,
згідно умов Договору; на протязі 5
робочих днів підписати акт наданих
послуг та повернути його Виконавцю або
направити мотивовану відмову від його
підписання. У випадку неповернення
акту або не надання мотивованої
відмові у вказаний строк, зобов'язання
Виконавця за цим Договором вважаються
виконаними належним чином та в повному
обсязі. (п.2.3 договору).

Відповідно до п.3.2 договору оплата
здійснюється Замовником у формі 100%
попередньої оплати шляхом
перерахування безготівкових коштів на
поточний рахунок Виконавця.

Даний договір вступає в силу з моменту
його підписання і діє протягом
невизначеного терміну або до моменту
коли стороною не буде заявлено про його
розірвання (п.7.2 договору).

Договір підписаний сторонами та
скріплений печатками.

Оцінивши зміст спірного договору,
апеляційний господарський суд дійшов
висновку, що останній за правовою
природою є договором про надання
послуг, відносини за яким регулюються
умовами спірного договору та главою 63
Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 901
Цивільного кодексу України, за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Статтею 903 Цивільного кодексу України
визначено, що якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором. У
разі неможливості виконати договір про
надання послуг, що виникла не з вини
виконавця, замовник зобов'язаний
виплатити виконавцеві розумну плату.
Якщо неможливість виконати договір
виникла з вини замовника, він
зобов'язаний виплатити виконавцеві
плату в повному обсязі, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 905 Цивільного
кодексу України, строк договору про
надання послуг встановлюється за
домовленістю сторін, якщо інше не
встановлено законом або іншими
нормативно-правовими актами.

27 вересня 2013р. позивач, у зв'язку з
припиненням випуску друкованого
видання «Ваше свято Україна», направив
відповідачу лист при припинення дії
договору.

Згідно ст.631 ЦК України строком
договору є час, протягом якого сторони
можуть здійснити свої права і виконати
свої обов'язки відповідно до договору.
Закінчення строку договору не звільняє
сторони від відповідальності за його
порушення, яке мало місце під час дії
договору.

За приписами ч.7 ст.180 ГК України строком
дії господарського договору є час,
впродовж якого існують господарські
зобов'язання сторін, що виникли на
основі цього договору. На зобов'язання,
що виникли у сторін до укладення ними
господарського договору, не
поширюються умови укладеного договору,
якщо договором не передбачено інше.
Закінчення строку дії господарського
договору не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення, що
мало місце під час дії договору.

Згідно із ч.2 ст.11 Цивільного кодексу
України, підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

На виконання своїх зобов'язань за
договором позивачем були виставлені
відповідачу рахунки-фактури №СФ-0000529
від 31.07.2012р. на суму 5 000грн., №СФ-0000710 від
28.11.2012р. на суму 29 400грн., №СФ-0000179 від
20.05.2013р. на суму 47 860грн.

Відповідач здійснив повну попередню
оплату послуг з розміщення рекламних
матеріалів за рахунками-фактурами
№СФ-0000529 та №СФ-0000710 на загальну суму 34
400,00грн. та часткову - за
рахунком-фактурою №СФ-0000179 на суму 18
500грн., що підтверджується наданими до
матеріалів справи платіжними
дорученнями.

На виконання умов договору позивачем
було надано послуги з розміщення
рекламних матеріалів на суму 34 400,00грн.,
що підтверджується актами №ОУ-0000606
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
від 27.08.2012р. на суму 5 000грн., №ОУ-0000863 від
03.12.2012р. на суму 29 400грн. Зазначені акти
підписані сторонами без зауважень.

27 вересня 2013 року позивачем, у зв'язку
із власним рішенням про припинення
випуску друкованого видання "Ваше
свято Україна" та з посиланням на п.7.2
договору, було надіслано відповідачу
лист від 26.09.2013 року за №03/470 про
припинення дії договору №Р-10/12 та акт
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
від 10.09.2013 року №ОУ-0000489, з пропозицією
його підписати та повернути один
екземпляр позивачу. Крім того, позивач
вимагав погасити в повному обсязі
заборгованість у розмірі 29 360грн.00коп.

Проте, відповідач вказаний акт не
підписав, мотивовану відмову від його
підписання не висловив, відповідь на
даний лист не надав.

Водночас, з умов договору вбачається,
що доказом надання послуг є акт,
порядок підписання якого визначено
розділом 2-м договору, а саме: у випадку
неповернення акту або не надання
мотивованої відмови у вказаний строк,
зобов'язання виконавця за цим
договором вважаються виконаними
належним чином та в повному обсязі.

Як вбачається з вищезазначеного акту, в
ньому визначено вид наданої послуги, її
об'єм, кількість та ціна.

Тобто своїми конклюдентними діями
сторони визначили умови надання послуг
у певний період.

Колегія суддів вважає, що
господарський суд дійшов
обґрунтованого висновку, що в
матеріалах справи знаходяться докази
надіслання зазначеного акту, а саме:
рекомендоване повідомлення про
вручення поштового відправлення з
відмітками поштового відділення та
вручення, і іншого відповідач не довів.

Надана відповідачем довідка від
17.03.2014р. №3/14к., яку додано до пояснень,
не приймається як належний доказ
неотримання спірного акту
відповідачем, оскільки її видано ТОВ
«Техно-Ойл», яке не є учасником процесу,
будь-яких клопотань суду про
витребування цього доказу в порядку ст.
38 Господарського процесуального
кодексу України не заявлялося. Таким
чином, довідка не відповідає вимогам
щодо належних та допустимих доказів,
визначених статтями 33, 34, 36
Господарського процесуального кодексу
України.

Таким чином, наведене спростовує
доводи апелянта про неузгодженість
істотних умов договору.

З огляду на те, що відповідачем було
здійснено часткову оплату згідно
виставленого рахунку-фактури № СФ-0000179
від 20.05.2013р. та на його адресу було
направлено акт здачі-прийняття робіт
№ОУ-0000489 від 10.09.2013р., докази отримання
якого знаходяться в матеріалах справи,
колегія суддів вважає, що
господарський суд дійшов правомірного
висновку стосовно того, що позивачем
були надані послуги з розміщення
рекламних матеріалів згідно акту
№ОУ-0000489 від 10.09.2013 року здачі-прийняття
робіт (надання послуг) на суму 47 860грн.
Проте, даний акт залишився не оплачений
відповідачем на суму 29 360грн.

Доводи скаржника відносно того, що ДП
«Українська правова інформація» не
повинно було розміщувати макети
рекламних матеріалів, оскільки їх не
було затверджено сторонами та не було
підписано додаток до договору, який би
визначав обсяг рекламних матеріалів та
вартість послуги з їх розміщення,
судовою колегією не приймаються.
Оскільки акт здачі-прийняття робіт
№ОУ-0000489 від 10.09.2013р. є доказом
виконаних послуг з розміщення
рекламних матеріалів, якщо він навіть
не підписаний замовником, відповідно
до умов договору.

Тобто на момент звернення до
господарського суду з позовом у
відповідача перед позивачем була
заборгованість у розмірі 29 360грн.

Випуск друкованого засобу масової
інформації - журналу "Ваше свято
Україна" був припинений за рішенням
засновника видання, Державного
підприємства "Українська правова
інформація" та Свідоцтво про державну
реєстрацію друкованого засобу масової
інформації від 05.07.2012 року серія КВ
№19026-7906Р було визнано Державною
реєстраційною службою недійсним
відповідно до наказу від 25.10.2013 року
№598.

За приписами ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання мають
виконуватися належним чином
відповідно до умов закону, інших
правових актів, договору, а за
відсутністю таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України
встановлено, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Сторони у договорі термін оплати
наданих послуг не встановлювали у
випадку їх надання без попередньої
оплати. Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК
України, коли строк виконання
зобов'язання не встановлений, то
боржник повинен виконати таке
зобов'язання у семиденний термін з дня
пред'явлення вимог кредитором. Така
вимога у вигляді листа від 26.09.2013 року
за №03/470 була надіслана на адресу
відповідача 27.09.2013р., в якій позивач
запропонував відповідачу терміново
оплатити суму заборгованості на його
рахунок. Але відповідач на претензію
відповіді не надав.

Статтею 538 ЦК України встановлено, що
виконання свого обов'язку однією із
сторін, яке відповідно до договору
обумовлене виконанням другою стороною
свого обов'язку, є зустрічним
виконанням зобов'язання. Якщо
зустрічне виконання обов'язку
здійснено однією із сторін, незважаючи
на невиконання другою стороною свого
обов'язку, друга сторона повинна
виконати свій обов'язок.

Матеріалами справи доведено, що
відповідач, в порушення умов договору,
надані послуги не оплатив.

За приписами ст.43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Будь-яких належних документів в
підтвердження відсутності наявності
боргу відповідачем надано не було.

У зв'язку з вищевикладеним, колегія
суддів дійшла висновку, що
господарським судом правомірно
задоволені вимоги Державного
підприємства "Українська правова
інформація" про стягнення з
відповідача заборгованості у розмірі 29
360грн.

Крім того, позивач, посилаючись на ч.2
ст.625 Цивільного кодексу України та
Інформаційний лист Вищого
господарського суду України від
27.02.2012р. №01-06/224/2012, просив стягнути з
відповідача пеню за період з
28.05.2013р.-20.12.2013р. у розмірі 1954,65грн.

Згідно з пунктами 1, 3 статті 549
Цивільного кодексу України, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

За приписами ст.ст.546, 549 ЦК України
неустойка (штраф, пеня) нараховуються в
разі невиконання або неналежного
виконання зобов'язання, зокрема в разі
прострочення виконання, якщо це
передбачено договором.

Згідно з частиною 2 статті 343
Господарського кодексу України
платник грошових коштів сплачує на
користь одержувача цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Статтею 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" від
22.11.1996р. №543-96-ВР, платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочення
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін,
обчислюється від суми простроченого
платежу і не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Тобто, з наведеного вбачається, що пеня
стягується тільки у тому разі, коли її
розмір встановлено в договорі.

Натомість, сторонами не було узгоджено
дану відповідальність відповідача
перед позивачем у договорі №Р-10/12 від
30.07.2012р., що унеможливлює її
застосування.

Крім того, посилання позивача на ч.2
ст.625 Цивільного кодексу України є
невірним, оскільки цією нормою не
врегульовано стягнення штрафних
санкції. Також не є нормативним актом,
який застосовується при вирішенні
господарських спорів відповідно до ст.
4 Господарського процесуального
кодексу України, Інформаційний лист
Вищого господарського суду України від
27.02.2012р. №01-06/224/2012.

З огляду на вищевикладене, судова
колегія апеляційної інстанції вважає,
що господарським судом було правомірно
відмовлено у стягненні пені у розмірі 1
954,65грн.

Скаржник у своїй апеляційній скарзі
зазначає, що господарським судом при
винесені оскаржуваного рішення було
порушено норми процесуального прав.
Посилається при цьому на те, що йому
стало відомо про розгляд справи лише
04.02.2014р., у зв'язку з чим ним було подано
клопотання про відкладення розгляду
справи, яке було неправомірно не
задоволено.

З матеріалів справи вбачається, що
провадження по справі було порушено
ухвалою господарського суду Донецької
області від 27.12.2013р, яку рекомендованим
листом з повідомленням було
відправлено на адресу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_6, м.Єнакієве
Донецької області, та отримано
останньою 02.01.2014р., що підтверджується
поштовим повідомленням про вручення
поштового відправлення (а.с. 64). Крім
того, ухвалу суду від 20.01.2014р., якою
розгляд справи було відкладено на
05.02.2014р., також було отримано скаржником
28.01.2014р., що підтверджується поштовим
повідомленням про вручення поштового
відправлення (а.с. 84).

З наведеного вбачається, що
відповідачу було відомо про розгляд
справи раніше ніж 04.02.2014р., тобто його
право на участь в судовому засіданні
господарським судом не було порушено.

Крім того, розгляд справи відкладався
та відповідача ухвалою суду було
зобов'язано з'явитися у судове
засідання, надати відзив на позовну
заяву та відповідні документи.

Відповідно до ст. 115 Господарського
процесуального кодексу України ухвали
господарського суду, що набрали
законної сили, є обов'язковими на всій
території України.

Натомість, скаржник недобросовісно
скористався своїми правами
передбаченими ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України,
оскільки не з'явився у судове засідання
та, навіть, у разі неможливості неявки у
судові засідання, згідно зі ст. 115
зазначеного кодексу зобов'язаний був
виконати вимоги ухвал суду.

Дійсно відповідачем було подано
клопотання про відкладення розгляду
справи, у зв'язку з зайнятістю свого
представника у іншому судовому
процесі. Але до нього не було додано
жодних документів, які б
підтверджували існування обставин, на
які відповідач посилався.

Крім того, за приписами ст. 77
Господарського процесуального кодексу
господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених ст. 69
Господарського процесуального кодексу
України, розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному засіданні.

В даному випадку суд створив сторонам
усі необхідні умови для встановлення
фактичних обставин справи і правильно
застосував законодавство. В матеріалах
справи було достатньо документів, які
мали значення для правильного
вирішення спору.

З огляду на наведене судова колегія
апеляційної інстанції вважає, що
господарським судом було правомірно не
задоволено клопотання про відкладення
розгляду справи.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків викладених у
рішенні суду першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний
господарський суд вважає, що судом
першої інстанції повно, всебічно і
об'єктивно з'ясовано обставини справи,
винесено рішення у відповідності до
норм матеріального і процесуального
права, тому апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а рішення
господарського суду Донецької області
від 05.02.2014р. у справі №905/9180/13 підлягає
залишенню без змін.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати по сплаті судового збору за
подання апеляційної скарги
покладаються на заявника.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 102, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Донецький апеляційний
господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_6, м.Єнакієве
Донецької області на рішення
господарського суду Донецької області
від 05.02.2014р. у справі №905/9180/13 залишити
без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької
області від 05.02.2014р. у справі №905/9180/13 -
залишити без змін.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено до Вищого
господарського суду України протягом
двадцяти днів з набрання постановою
апеляційного господарського суду
законної сили.

Головуючий
Н.В. Ломовцева

Судді:
Н.М. Принцевська

О.А.Скакун

Надруковано 5 прим.:

2прим.-Позивачу;

1прим.-Відповідачу;

1прим.-У справу,

1прим.-ДАГС,

1прим.-ГСДО.