ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.04.14р. Справа № 904/1122/14

За позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м.Дніпропетровськ

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,
м.Дніпропетровськ

про стягнення 41 359,80 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

Секретар судового засідання Завалєй
Я.О.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_2, особисто

ОСОБА_3, представник за
довіреністю № б/н від 17.03.14р.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі
- позивач) звернувся до господарського
суду Дніпропетровської області з
позовом до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (далі - відповідач) про
стягнення 41 359,80 грн.

Сума позову складається з наступних
сум: 40 160,00 грн. - заборгованість за
поставлений товар, 1 199,80 грн. - 3% річних.

Ухвалою господарського суду від 25.02.14р.
порушено провадження у справі,
прийнято позовну заяву до розгляду,
справу призначено до розгляду в
судовому засіданні на 11.03.14р.

Ухвалою господарського суду від 11.03.14.
відкладено розгляд справи на 27.03.14р.

Ухвалою господарського суду від 27.03.14.
відкладено розгляд справи на 16.04.14р.

14.04.14р. до суду від позивача надійшли
письмові заперечення на відзив.

16.04.14р. позивач та його повноважний
представник у судове засідання не
з'явилися. Жодних пояснень щодо причини
неявки або інших клопотань до
господарського суду не надходило. Про
день, час та місце розгляду справи
позивач та його повноважний
представник повідомлені належним
чином, що підтверджує протокол
судового засідання від 27.03.14р. (а.с.48).

Враховуючи зазначене, господарський
суд вважає, що позивач та його
повноважний представник у судове
засідання не з'явилися без поважних
причин, у зв'язку з чим суд вважає за
можливе розглянути справу в даному
судовому засіданні без участі позивача
та його повноважного представника за
наявними в ній матеріалами.

Відповідач та його повноважний
представник у судовому засіданні
заявлені позовні вимоги не визнають та
просять суд відмовити позивачу в їх
задоволенні у повному обсязі. Крім
того, відповідач заявив клопотання про
долучення до матеріалів справи
додаткових доказів.

В судовому засіданні 16.04.14р. оголошено
вступну та резолютивну частини
судового рішення, згідно зі ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши подані докази, заслухавши
пояснення повноважних представників
сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

21.08.12р. між позивачем та відповідачем
укладено договір реалізації № 1 (далі -
Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого
позивач передає, а відповідач приймає
для реалізації товар в асортименті
(згідно з специфікацією) та по цінам
згідно прайс листа. Ціна за товар
вказана у специфікаціях.

В п. 2.1. Договору передбачено, що
відповідач щомісячно виплачує
позивачу мінімально 3 000,00 грн., а в
залежності від реалізації товару сума
може бути збільшена.

Відповідно до п. 2.2. Договору,
відповідач оплачує гроші за
реалізований товар позивачу, в період з
25 по 30 число кожного місяця, шляхом
видачі грошових коштів.

Згідно з п. 2.3. Договору, позивач має
можливість самостійно реалізовувати
товар, сума реалізації цього товару не
зменшує суму щомісячної виплати.

Пунктом 6.1. Договору передбачено, що всі
спори та розбіжності, виникаючі при
виконанні договору або пов'язані з ним
мають бути розглянуті в господарському
суді згідно з діючим законодавством
України.

Договір вступає в силу з моменту його
підписання сторонами та діє до повної
виплати відповідачем суми вказаної в
специфікації або товаром з
двосторонньою згодою сторін (п.5.1.
Договору).

На виконання умов вищезазначеного
Договору, 21.08.12р. між сторонами
підписана специфікація № 1 відповідно
до якої позивач передав, а відповідач
прийняв товар на загальну суму 52 000,00
грн. (а.с. 10).

Як зазначає позивач, відповідач не
належним чином виконував умови
укладеного між сторонами Договору, у
зв'язку з чим позивачем було направлено
на адресу відповідача лист з вих. № 30/03
від 30.03.13р., відповідно до якого позивач
зазначив про те, що за період з 22.11.12р. по
30.03.13р. відповідач не надав звіт про
реалізовану продукцію, у зв'язку з чим є
підстави для проведення звірки
взаєморозрахунків між сторонами. Для
цього позивач направляє акти звірки на
просить один примірник акту у 5-денний
строк повернути позивачу. Крім того,
позивач зазначив про те, що
заборгованість відповідача по
Договору перед позивачем становить 16
980,00 грн., яку позивач просить на протязі
5-ти днів перерахувати позивачу (а.с. 11,
12). Відповідач вказаний лист з актами
звірки отримав 01.04.13р., що підтверджує
повідомлення про вручення поштового
відправлення (а.с. 13).

Позивач звертає увагу суду, що
відповідач акт звірки не підписав, але
03.04.13р. перерахував позивачу 510,00 грн.
(а.с. 27).

Крім того, позивачем на адресу
відповідача був направлений лист з вих.
№ 18/04 від 18.04.13р., відповідно до якого
позивач просив відповідача не пізніше
24.04.13р. здійснити погашення
заборгованості по Договору у розмірі 16
470,00 грн. (а.с. 14). Зазначений лист
відповідач отримав 19.04.13р., що
підтверджує повідомлення про вручення
поштового відправлення (а.с. 15).

Позивач зазначає про те, що за період з
квітня 2013р. по листопад 2013р.
відповідачем здійснено реалізацію
товару на загальну суму 4 310,00 грн.

Таким чином, позивач зазначає про те, що
відповідач має заборгованість перед
позивачем по Договору у розмірі 40 160
грн.

За неналежне виконання відповідачем
своїх обов'язків по Договору, позивачем
на підставі ч. 2. ст. 625 ЦК України були
нараховані 3% річних у розмірі 1 199,80 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач
просить стягнути з відповідача
заборгованість по Договору у розмірі 40
160,00 грн. та 3% річних у розмірі 1 199, 80 грн.,
всього 41 359,80 грн.

Відповідач заявлені позовні вимоги не
визнав та просив суд відмовити
позивачу в їх задоволенні у повному
обсязі, виходячи з наступного.

Як зазначає відповідач, умовами
укладеного між сторонами Договору не
передбачений обов'язок відповідача
надавати позивачу звіти про
реалізовану продукцію.

Крім того, відповідач звертає увагу
суду на те, що між сторонами укладено
договір реалізації, а не договір
купівлі-продажу, а тому право власність
на товар до відповідача не перейшло, а
належить саме позивачу.

09.03.13р. відповідач направив позивачу
лист, в якому повідомив позивача про
неможливість подальшої реалізації
товару у зв'язку з зниженням попиту на
товар та неплатоспроможністю
населення. Таким чином, відповідач
просив позивача забрати товар
переданий ним для реалізації на
протязі 10-ти календарних днів.

Посилаючись на Акт звірки від 17.03.14р.,
відповідач зазначає про те, що у нього
на даний час перебуває товар позивача
на загальну суму 40 160 грн. (зворот а.с.39).

04.04.13р. відповідачем було направлено на
адресу позивача лист, в якому
відповідач наполягав на припиненні
правовідносин між сторонами та просив
позивача забрати нереалізований товар
з орендованого відповідачем
приміщення до 20.04.13р.

Відповідач звертає увагу суду, що ним
було направлено на адресу позивача
лист від 24.04.13р., в якому відповідач
повідомляв позивачу про те, що
відповідач вимушений відмовитися від
орендованого приміщення в якому
реалізовувався товар позивача, тому
відповідач просив позивача у строк до
28.04.13р. забрати нереалізований товар.
Крім того, в зазначеному листі
відповідач повідомив позивача про те,
що до 28.04.13р. він повинен звільнити
орендоване ним приміщення та передати
його власнику у зв'язку з розірванням
договору оренди складських приміщень.

28.04.13р. відповідач повернув орендоване
приміщення в якому здійснював
реалізацію товару позивачу, його
власнику, що підтверджується актом
приймання-передачі (а.с.40).

Враховуючи вищевикладене, відповідач
зазначає про те, що він неодноразово
просив позивача забрати
нереалізований товар, але останній
відмовляється його забирати, а
наполягає на оплаті вартості товару, що
суперечить умовам укладеного між
сторонами Договору.

Дослідивши наявні матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, оцінивши
надані докази в їх сукупності, суд
дійшов до висновку, що позовні вимоги
не підлягають задоволенню.

Приймаючи рішення господарський суд
виходив із наступного.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає,
зокрема із господарського договору (ст.
174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу
України).

Згідно з ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

Частиною 2 статті 218 Господарського
кодексу України передбачено, що
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Враховуючи вищезазначені норми
чинного законодавства України, умови
Договору та обставини справи,
господарський суд зазначає про те, що
умовами укладеного між сторонами
Договору не передбачений обов'язок
відповідача у разі не реалізації
товару сплатити позивачу його повну
вартість. Але, п. 2.3. Договору
передбачена можливість реалізації
товару самим позивачем. Крім того,
сторони взагалі у Договорі не
визначили наслідки або подальші дії
обох сторін у разі не реалізації
товару.

Таким чином, судом встановлено, а
позивачем не доведено, що станом на час
звернення з позовом до суду у
відповідача настав обов'язок з оплати
отриманого для реалізації товару у
зв'язку з настанням строку такого
виконання.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Передчасне уявлення позивача про
наявність підстав для стягнення коштів
за поставлений товар для реалізації за
відсутності при цьому порушень прав та
інтересів позивача, не є підставою для
їх стягнення в судовому порядку,
оскільки відповідно до приписів ст. 1
ГПК України особа звертається до суду
саме за захистом своїх порушених або
оспорюваних прав та охоронюваних
законом інтересів.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством,
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття судом
рішення про відмову в позові.

Разом з тим суд зазначає, що повторне
звернення з позовом до відповідача
може бути реалізоване позивачем при
зміні підстав позову, - у даному випадку
настання строку оплати, у зв'язку з
реалізацією товару відповідачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно зі ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони, звертаючись до суду,
повинні враховувати те, що визначення
та наповнення доказової бази
переданого на розгляд суду спору
покладаються саме на сторони, а не на
суд. Суд вирішує спір на підставі
поданих та витребуваних в порядку ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України сторонами доказів.

За таких обставин, суд вважає, що
позивач передчасно звернувся з позовом
до відповідача про стягнення вартості
залишку нереалізованого товару, не
довівши порушення своїх прав, оскільки
як на момент пред'явлення позову, так і
на момент прийняття судом рішення у
відповідача не настав такий обов'язок,
а у позивача право на стягнення сум
відповідно.

Господарський суд також вважає за
необхідне зазначити, що предметом
укладеного між сторонами Договору є
саме реалізація відповідачем
належного позивачу товару.

Пунктом 5.1. Договору передбачено, що
Договір вступає в силу з моменту його
підписання сторонами та діє до повної
виплати відповідачем суми вказаної в
специфікації або товаром з
двосторонньою згодою сторін.

В матеріалах справи є докази того, що
відповідач неодноразово повідомляв
позивача про те, що не може проводити
подальшу реалізацію товару, у зв'язку з
чим просив позивача припинити
правовідносини між сторонами та
забрати не реалізований товар. Право
повернення товару сторони обумовили п.
5.1. Договору.

Позивач не надав суду жодного
обґрунтованого пояснення щодо не
бажання забрати не реалізований товар.

Посилання позивача на п. 2.1. Договору до
уваги судом не беруться, оскільки
позивач просить стягнути саме суму
вартості не реалізованого товару.

Викладене є підставою для відмови у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Витрати по справі слід покласти на
позивача.

Керуючись ст.ст. 258, 509, 525, 526, 530, 549, 599, 610,
612, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст.
173, 174, 193, 218 Господарського кодексу
України, ст. ст. 1, 4, 32-34, 43-44, 48-49, 82-84
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Судові витрати по справі покласти на
позивача.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня його підписання і може бути
оскарженим протягом цього строку до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду.

Суддя Н.Е. Петренко

Повне рішення складено 16.04.14р.