КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2014 р. Справа№ 910/24689/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Сухового В.Г.

Рудченка С.Г.

при секретарі судового засідання
Білецькому Л.І.,

від позивача - Ситник С.Г. (дов. №б/н від
24.02.2014 року),

від відповідача - Босенко О.М. (дов. №б/н
від 06.02.2014 року),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

товариства з обмеженою
відповідальністю «Емблер»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 06.03.2014 року

у справі №910/24689/13 (суддя О.В. Котков)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Шен-Сервіс»,
Київська обл., м. Вишневе

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Емблер», м. Київ

про стягнення грошових коштів -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Шен-Сервіс» (надалі -
ТОВ «Шен-Сервіс», позивач у справі)
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю «Емблер»
(надалі - ТОВ «Емблер», відповідач у
справі) про стягнення заборгованості
за договором про надання послуг зі
щоденного прибирання нежитлових
приміщень № 03-200513/6 від 06.06.2013 року в
сумі 48 400,00 грн.

Керуючись ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України 07.02.2014
року позивач подав заяву про
збільшення розміру позовних вимог, з
якої вбачається, що позивач просить
стягнути з відповідача 61 174,19 грн. суми
боргу за договором № 03-200513/6 від 06.06.2013
року за послуги надані у липні-жовтні
2013 року.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 06.03.2014 року у справі №910/24689/13
позовні вимоги ТОВ «Шен-Сервіс»
задоволено в повному обсязі.
Присуджено до стягнення з ТОВ «Емблер»
на користь ТОВ «Шен-Сервіс» основний
борг в розмірі 61 174,19 грн. та судовий
збір в розмірі 1 720,50 грн. Рішення суду
першої інстанції мотивовано тим, що
оскільки сторонами було підписано акти
наданих послуг, а відповідачем не було
надано мотивованих заперечень з
приводу наданих послуг, тому суд першої
інстанції дійшов висновку про
задоволення позовних вимог у повному
обсязі.

Не погодившись із вказаним рішенням,
ТОВ «Емблер» подало до Київського
апеляційного господарського суду
скаргу, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва №910/24689/13 від 06.03.2014 року повністю
та прийняти нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на
неповне з'ясування судом першої
інстанції обставин, що мають значення
для справи, а також на невідповідність
висновків, викладених в оскаржуваному
рішенні, обставинам справи. Відповідач
зазначає, що надані позивачем акти
здачі-приймання робіт не відповідають
вимогам встановлених законодавством
до первинних документів, оскільки не
містять зазначення прізвища та
ініціалів особи, що підписала акт
здачі-приймання робіт (надання послуг),
а тому не є належними доказами надання
послуг. Крім того, відповідач зазначає,
що в порушення умов договору позивачем
до матеріалів справ не було надано
завдання на надання комплексу послуг
та докази виставлення відповідачу
рахунків на оплату таких послуг, тому
на думку відповідача не має правових
підстав для задоволення будь-яких
грошових вимог позивача.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 11.04.2014 року у
справі №910/24689/13 апеляційну скаргу ТОВ
«Емблер» на рішення господарського
суду міста Києва від 06.03.2014 у справі
№910/24689/13, прийнято до провадження та
призначено її розгляд на 23.04.2014 року.

В судовому засіданні 23.04.2014 року
представники відповідача надав усні
пояснення по суті апеляційної скарги,
просить колегію суддів скасувати
рішення суду першої інстанції у
повному обсязі. Представник позивача
надав усні заперечення по суті
апеляційної скарги, просив колегію
суддів залишити рішення суду першої
інстанції без змін, а скаргу без
задоволення.

Статтею 101 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що у процесі перегляду
справи апеляційний господарський суд
за наявними у справі і додатково
поданими доказами повторно розглядає
справу. Апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, 06.06.2013 року між ТОВ
«Шен-Сервіс» (виконавець за договором)
та ТОВ «Емблер» (замовник за договором)
було укладено договір про надання
послуг зі щоденного прибирання
нежитлових приміщень № 03-200513/6 (надалі
-договір) (а.с. 7-9).

Відповідно до п. 1.1. договору виконавець
зобов'язується у відповідності до
завдання замовника надати комплекс
послуг по щоденному прибиранню
нежитлових приміщень замовника, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцю надані ним послуги на умовах
та в порядку, визначених договором.

Згідно із п. 1.2. договору предмет та вид
послуг, терміни їх надання
узгоджуються сторонами на кожний
об'єкт окремо та вказуються в додатках
до даного договору, які є невід'ємною
частиною даного договору. Сторони
дійшли згоди, що вартість послуг, що
надаються протягом місяця визначені в
Додатка до даного Договору, які є
невід'ємними частинами даного
Договору. (п. 2.1. договору).

Всього до договору було підписано два
додатки: додаток № 1 (а.с. 10) та додаток №
2 (а.с. 11-12), які визначили, що послуги
будуть надаватися в місті Києві в
приміщенні на пр-т. Перемоги, 84, а
вартість їх становить 16 500,00 грн. Крім
того, сторонами було визначено основні
види прибиральних робіт за договором
та термін їх надання.

Пунктом 2.2. договору сторони визначили,
що замовник зобов'язується оплачувати
Виконавцю вартість послуг після
підписання сторонам акту
прийому-передачі наданих послуг на
підставі виставлених виконавцем
рахунків, протягом 10-ті банківських
днів з дня отримання рахунку
замовником.

Акт приймання-передачі наданих послуг
складається за поточний місяць та
надається виконавцем замовнику до 5
(п'ятого) числа місяця наступного за
звітним. Акт підписується замовником
не пізніше 5 (п'яти) робочих днів з дня
отримання ним такого акту. У випадку
наявності зауважень до якості наданих
послуг, їх кількості, обсягу або
наявності ненаданих послуг, замовник
має право вимагати належного їх
надання, про що обов'язково
зазначається в акті приймання-передачі
наданих послуг при його підписанні (п.
3.1. договору).

Відповідно до п.3.2. договору
встановлено, що у випадку виникнення
претензій до якості наданих послуг,
представник замовника разом з
представником виконавця складає акт
про дефекти наданих послуг (дефекти
прибирання). Дефекти повинні бути
усунені виконавцем протягом 24 годин
або в інші строки, погоджені сторонами.

Згідно із п. 4.1.5. договору виконавець
має право вимагати від замовника
своєчасної та в повному обсязі оплати
наданих послуг.

Пунктом 4.2.1. договору встановлено, що
замовник зобов'язаний своєчасно та в
повному обсязі оплачувати надані
виконавцем послуги. Замовник
зобов'язаний своєчасно підписувати
акти приймання-передачі наданих послуг
та інші документи, які необхідні для
виконання даного договору (п. 4.2.3.
договору).

Договір набирає сили з моменту його
підписання сторонами та діє до 30 травня
2014 року (п. 8.1. договору).

Спір у справі виник у зв'язку із
неналежним, на думку позивача,
виконанням відповідачем грошового
зобов'язання по договору, щодо оплати
актів з липня 2013 року по жовтень 2013 року
на загальну суму 61 174,19 грн.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем з липня по вересень
надавались відповідачу послуги, що
підтверджується актами
здачі-прийняття робіт (надання послуг):
№ 2013/07/51 від 31.07.2013 року (а.с. 29), №2013/08/63
від 31.08.2013 року (а.с. 31), №2013/09/57 від 30.09.2013
року (а.с. 30), які підписаними сторонами
та скріпленими печатками. В вказаних
актах здачі-прийняття робіт сторонами
було зазначено, що претензій одна до
одної не мають.

Крім того, 21.01.2014 року під час розгляду
справи у суді першої інстанції позивач
направив на адресу відповідача рахунок
фактури №2013/10/137 від 31.10.2013 року (а.с. 119)
та акт здачі-приймання робіт (надання
послуг) за жовтень 2013 року від 31.10.2013
року (а.с. 117). Вказані вище документи
були отримані відповідачем 25.01.2014 року,
що підтверджується рекомендованим
повідомлення про вручення поштового
відправлення уповноваженою особою
№03 3 від 21.01.2014 року (а.с. 48) та не
заперечується відповідачем.

Проте акт здачі-приймання робіт
(надання послуг) від 31.10.2013 року
відповідачем підписано не було, про що
відповідачем був надісланий лист №58
від 27.02.2014 року (а.с. 94-95), відповідно до
якого відповідач повністю заперечує
проти оплати будь-яких грошових вимог
позивача. Проте, колегією суддів
береться до уваги то, що відповідачем в
зазначеному листі не було вказано
недоліків з приводу наданих позивачем
послуг.

У своєму відзиві на позов та в
апеляційній скарзі відповідач
зазначає, що надані позивачем акти
здачі-приймання робіт за липень 2013 року
по вересень 2013 року не містять
зазначення прізвища та ініціалів
особи, що підписала дані акти, а тому не
є належними доказами надання послуг.
Також, відповідач зазначає, що в
порушення умов договору позивачем до
матеріалів справ не було надано
завдання на надання комплексу послуг
та доказів виставлення відповідачу
рахунків на оплату послуг, тому на
думку відповідача не має правових
підстав для задоволення будь-яких
грошових вимог позивача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції зазначив, що в жовтні
2013 року виконавець звернувся до
замовника з претензією № 179 від 20.10.2013
року (а.с. 32) про сплату боргу в розмірі 48
400,00 грн., яку відповідач отримав 30.10.2013
року, про що свідчить вх. відмітка про
вручення кореспонденції, проставлена
замовником на претензії. Зі змісту
відповідної претензії випливає про
обставини вручення повіреним
довірителю рахунків-фактур за липень
2013 року по вересень 2013 року на оплату
послуг на суму 48 400,00 грн., що свідчить
про обставини обізнаності замовника
про визначення підстави для здійснення
оплати послуг по договору та,
відповідно, про їх виставлення
виконавцем.

Крім того, судом першої інстанції було
враховано акт здачі-прийняття робіт за
жовтень 2013 року які надавались
позивачем із заявою про збільшення
позовних вимог, оскільки визначив, що
доводи на які посилався відповідач у
своєму листі №58 від 27.02.2014 року є
необґрунтованими, а тому суд визнав що
послуги надавались позивачем належним
чином та підлягали оплаті
відповідачем.

Проаналізувавши вищевикладене,
колегія судді погоджується із
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Зі своєю правовою природою вказаний
договір є договором надання послуг, а
відтак між сторонами виникли
правовідносини, які підпадають під
правове регулювання Глав 63 та
Цивільного кодексу України та Глави 32
Господарського кодексу України .

Частиною 1 ст. 901 Цивільного кодексу
України передбачено, що за договором
про надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

В силу положень ч. 1 ст. 903 Цивільного
кодексу України замовник зобов'язаний
оплатити надані йому послуги в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

Колегія суддів зазначає, що дійсно в
матеріалах справи відсутні докази
поштового надсилання рахунків за
липень по вересень 2013 року на адресу
відповідача, проте не отримання
вищевказаних рахунків не звільняє
відповідача виконувати обов'язок, щодо
оплати наданих послуг, оскільки
відповідач був обізнаний з приводу
надання позивачем відповідних послуг
згідно договору, а відповідно до пункту
2.2. договору сторони передбачили, що
обов'язок відповідача оплатити
вартість послуг виникає після
підписання акту на підставі
виставлених рахунків.

Спростовуючи позицію відповідача,
колегія суддів зазначає, що умовами
договору не передбачений порядок
виставлення рахунків, тобто рахунки
можуть виставлятися, як-то шляхом
направлення відповідного листа або
через електронну пошту чи
безпосередньо надання вказаних
рахунків наручно.

В матеріалах справи наявна претензія №
179 від 20.10.2013 року в якій зазначено, що
рахунки за липень по вересень 2013 року
були надані наручно представнику
відповідача. Натомість, відповідач
належними та допустимими доказами не
спростував отримання вказаних
рахунків, а також не надав
обґрунтованих заперечень на претензію
позивача. Крім того, відповідач не
надав доказів звернення до позивача з
вимогою повторно направити відповідні
рахунки, якщо не отримання вказаних
рахунків було перешкодою оплатити за
надані позивачем послуги.

Таким чином, підписуючи акти
здачі-прийняття робіт за липень по
вересень 2013 року, відповідач був
обізнаний щодо розміру оплати та
необхідності сплатити за надані
позивачем послуги.

З приводу акту здачі-прийняття робіт за
жовтень 2013 року, колегія суддів
зазначає, що хоча відповідач не
підписав вказаний акт, проте в
матеріалах справи наявні докази
отримання його 25.01.2014 року, тобто
відповідно до п. 2.2. договору відповідач
повинен був підписати вказаний акт та
оплатити наданий рахунок до 04.02.2014 року
або скласти разом із позивачем акт про
дефекти наданих послуг.

Колегія суддів зазначає, що відповідач
не надав акт про дефекти наданих послуг
передбаченого п. 3.1. договору та не
надав претензій чи заперечень по
відношенню до будь-яких актів наданих
послуг, що передбачені п. 3.2. договору.

Таким чином, послуги які були зазначені
у акті здачі-прийняття робіт за жовтень
2013 року прийняті відповідачем належним
чином.

Відповідно до ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Колегія суддів зазначає, що відповідач
в супереч ст.ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу не надав
належних та допустимих доказів, які
спростовують позицію позивача, яка
викладена у позовній заяві.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України та ст.ст. 525, 526
Цивільного кодексу України відповідач
повинен був виконати зобов'язання
належним чином та згідно із пунктом 1
статті 530 Цивільного кодексу України у
строк, який визначений у договорі.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції відповідач в порушення
взятих на себе зобов'язань за договором
не розрахувався. Таким чином,
заборгованість відповідача перед
позивачем на день розгляду справи, яка
виникла внаслідок порушення умов
договору, становить 61 174,19 грн.

Враховуючи, що позивачем виконано
обов'язок щодо надання послуг, про що
свідчать акти здачі-прийняття робіт,
проте відповідачем обов'язок щодо
сплати за наданні послуги не виконано,
місцевий господарський дійшов
обґрунтованого висновку, з яким
погоджується суд апеляційної
інстанції про задоволення позовних
вимог щодо стягнення основного боргу у
розмірі 61 174,19 грн.

З приводу тверджень відповідача, які
викладені в апеляційній скарзі, що акти
здачі-прийняття робіт не відповідають
вимогам, встановлених ч. 2 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», а саме
вказані первинні бухгалтерські
документи не містять даних, які б дали
змогу ідентифікувати особу, яка брала
участь у здійсненні господарських
операцій з боку відповідача, колегією
суддів не приймаються до уваги з огляду
на наступне.

Відповідно до пункту 3.4.1. Інструкції
про порядок видачі міністерствам та
іншим центральним органам виконавчої
влади, підприємствам, установам,
організаціям, господарським
об'єднанням та громадянам дозволів на
право відкриття та функціонування
штемпельно-граверних майстерень,
виготовлення печаток і штампів, а також
порядок видачі дозволів на оформлення
замовлень на виготовлення печаток і
штампів, та затвердження Умов і правил
провадження діяльності з відкриття та
функціонування штемпельно-граверних
майстерень, виготовлення печаток і
штампів, затвердженої Наказом
Міністерства внутрішніх справ України
від 11 січня 1999 року № 17 зі змінами від 7
вересня 2005 року № 755, відповідальність
і контроль за дотриманням порядку
зберігання печаток і штампів, а також
законністю користування ними
покладається на керівників
підприємств, установ і організацій,
господарських об'єднань, суб'єктів
господарської діяльності.

Колегія суддів зазначає, що акти
здачі-прийняття робіт містять підпис
та відтиск печатки юридичної особи, а в
матеріалах справи відсутні докази
незаконного використання печатки та
відсутні докази наявності службового
розслідування за фактом незаконного
використання печатки. Також не надано
відповідачем й доказів звернення до
правоохоронних органів стосовно
втрати або викрадення печатки. Крім
того, відповідачем не надано доказів
того, що зазначені акти підписанні
неналежною особою.

Таким чином, твердження відповідача
про те, що акти здачі-прийняття робіт
були підписані не уповноваженою особою
колегією суддів не приймаються.

Крім того, колегія суддів бере до уваги
особливості нематеріального характеру
надання послуг. А саме, послуга
споживається у процесі її надання, тому
її визначення дається як діяльність,
спрямована на задоволення будь-яких
потреб. Таким чином, обов'язок
замовника оплатити послуги (ст. 903
Цивільного кодексу України) виникає за
самим фактом їх надання виконавцем, а
не за фактом передачі послуг на
підставі акту.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, апеляційний
господарський суд погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що доводи відповідача є
необґрунтованими, оскільки підписання
замовником актів здачі-прийняття
робіт, які є первинними обліковими
документами у розумінні Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» і які
відповідають вимогам Закону і
Положенню про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за надані
послуги.

Твердження відповідача, які викладені
в апеляційній скарзі, з приводу того, що
у відповідача відсутній обов'язок
оплати за надані послуги, оскільки в
матеріалах справи відсутні завдання на
надання комплексу послуг, не
приймаються колегією суддів з огляду
на наступне.

В матеріалах справи наявні додаткові
угоди 1 та 2 до договору (а.с. 10-12)
відповідно до яких відповідач надав
завдання позивачу кожного дня
прибирати приміщення за адресою місто
Київ, вул. Перемоги, 84 та визначив
перелік послуг які надає позивач.

Проаналізувавши вказане вище, колегія
суддів зазначає, що додаткові угоди № 1
та 2 до договору є саме тими завданнями,
які сторони передбачили в п. 1.1.
договору, а тому спростовують позицію
відповідача.

З огляду на викладене вище, колегія
суддів дійшла до висновку про те, що
місцевий господарський суд, виконавши
всі вимоги процесуального закону і
всебічно перевіривши обставини справи,
вирішив спір у відповідності з нормами
матеріального права, в рішенні
місцевого господарського суду повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні. Решта доводів скаржника
зводяться до намагань надати їм
перевагу над встановленими судом
першої інстанції обставинами, та
переоцінити ці обставини, однак, які не
впливають на результат розгляду
справи.

Таким чином, колегія суддів встановила,
що обставини, на які посилається
скаржник, не можуть бути підставою для
зміни або скасування рішення
господарського суду міста Києва від
06.03.2014 року у справі №910/24689/13.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Емблер»
на рішення господарського суду міста
Києва від 06.03.2014 року у справі №910/24689/13
залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду міста
Києва від 06.03.2014 року у справі №910/24689/13
залишити без змін.

3. Справу №910/24689/13 повернути до
господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
О.В. Агрикова

Судді
В.Г. Суховий

С.Г. Рудченко