ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2014 р.Справа № 922/1159/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання
Дородіної І.А.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Харківгаз", м. Харків до
Державної установи "Харківський
обласний лабораторний центр
держсанепідслужби України", м. Харків
про стягнення 99261,40 грн. за участю
представників сторін:

позивача - Василенко Г.В., довіреність №
3926 від 26.12.13 року;

відповідача - Горбатенко І. М.,
довіреність № 1.5/3870 від 02.07.13 року;

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Харківгаз" звернулось до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою, в якій
просить стягнути з Державної установи
"Харківській обласний лабораторний
центр держсанепідслужби України" суму
боргу у розмірі 93590,37 грн., пеню у
розмірі 3240,45 грн., 3% річних у розмірі 745,82
грн. та інфляційні витрати у розмірі
1684,76 грн. Позовні вимоги обгрунтовані
невиконанням відповідачем умов
Договору № 15 П-БГ-31-2013 на постачання
природного газу за регульованим
тарифом. Витрати по сплаті судового
збору у розмірі 1827,00 грн. позивач
просить покласти на відповідача.

14 квітня 2014 року до канцелярії суду від
відповідача надійшов відзив на позовну
заяву за вх. № 12541 , в якому відповідач
суму основного боргу визнав, однак в
частині стягнення пені у розмірі 3240,45
грн., 3 % річних у розмірі 745,82грн. та
інфляційних витрат у розмірі 1684,76 грн.
заперечував, посилаючись на те, що
заборгованість утворилась не з вини
відповідача, а внаслідок випадку. В
обгрунтування своєї позиції,
відповідач зазначає, що є бюджетною
установою та перерахування коштів
здійснюється органами державного
казначейства в межах бюджетного року,
тобто до 31.12.2013 року, а оскільки
акт-приймання передачі за постачання
газу був підписаний сторонами лише
31.12.2013 року, відповідач був позбавлений
можливості здійснити відповідні дії по
погашенню заборгованості за
постачання газу перед позивачем через
органи державного казначейства, а саме
зареєструвати в органі державного
казначейства фінансове зобов'язання за
грудень 2013 року в січні 2014 року. Відзив
розглянутий та долучений судом до
матеріалів справи.

Представник позивача у судовому
засіданні 15 квітня 2014 року позовні
вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні основну суму боргу визнає,
але просить суд відмовити у
задоволенні позовної заяви в частині
стягнення пені у розмірі 3240,45 грн., 3 %
річних у розмірі 745,82 грн. та
інфляційних витрат у розмірі 1684,76 грн.,
в запереченнях посилається на відзив
наданий 14 березня 2014 року. Також надав
до суду із супровідним листом за вх. №
12825 додаткові документи, в тому числі
акт-звіряння від 27.01.2014 року. Документи
долучені судом до матеріалів справи.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та
всебічно дослідивши матеріали справи в
їх сукупності, надаючи правову оцінку
позовним вимогам, вислухавши пояснення
представників сторін, суд встановив
наступне.

11 вересня 2013 року між ПАТ "Харківгаз" (
далі - Позивач, Постачальник) та
Державною установою "Харківський
лабораторний центр держсанепідслужби
України" (далі - Відповідач, Споживач)
було укладено Договір № 15 П-БГ-31-2013 на
постачання природного газу за
регульваним тарифом (далі - Договір).

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків; договір є
відплатним, якщо інше не встановлено
договором, законом або не випливає із
суті договору.

Відповідно до статті 6 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості (стаття
627 ЦК України).

Статтею 265 Господарського кодексу
України встановлено, що за договором
поставки одна сторона - постачальник,
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки другій стороні -
покупцеві, товар, а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
і сплатити за нього певну грошову суму.
Договір укладається на розсуд сторін.

Відповідно до п. 1.1. Договору,
Постачальник протягом 2013 року здійснює
Споживачу постачання природного газу в
обсягах і порядку, передбачених
Договором для забезпечення потреб
Споживача, а Споживач оплачує
Постачальнику вартість газу у
розмірах, строках, порядку та на умовах,
передбачених Договором.

Відповідно до п. 2.9. Договору, акти
приймання-передачі газу є підставою
для остаточних розрахунків Споживача з
Постачальником.

Відповідно до п. 3.5 Договору, на
підставі результатів вимірювання
обсягу газу вузлами обліку Сторонами
складаються щомісяця акти приймання
передачі газу.

Відповідно до п. 4.6. Договору, оплата
вартості послуг з постачання газу
здійснюється Споживачем авансовими
або плановими платежами із розрахунку
договірного обсягу постачання газу. У
випадку недоплати вартості послуг з
постачання газу за розрахунковий
період Споживач проводить остаточний
розрахунок не пізніше 10 числа місяця,
наступного за розрахунковим.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач виконав свої зобов'язання щодо
постачання природного газу в повному
обсязі, що підтверджується підписаними
Сторонами актами приймання-передачі
від 31.10.2013 року на суму 38835,49 грн., від
30.11.2013 року на суму 149170,72 грн., від 18.12.2013
року на суму 171545,24 грн. та від 31.12.2013 року
на суму 94389,62 грн.

Однак, відповідач, в свою чергу свої
зобов'язання за Договором щодо
своєчасного проведення розрахунків за
отриманий природний газ виконав
частково, а саме: на момент подачі
позову відповідач не провів в повному
обсязі розрахунок за отриманий
природний газ у грудні 2013 року, у
зв'язку з чим виникла заборгованість у
розмірі 93590,37 грн.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що
господарські зобов'язання можуть
виникати безпосередньо з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу
України та ст. 526 Цивільного кодексу
України, яка містить аналогічні
положення, зобов`язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
відлягає виконанню у цей строк (термін).

Як свідчать матеріали справи,
заборгованість відповідача перед
позивачем за Договором № 15 П-БГ-31-2013 на
постачання природного газу за
регульованим тарифом складає 93590,37 грн.,
що підтверджується матеріалами, актом
звіряння взаємних розрахунків,
підписаного 27.01.2014 року між сторонами
за період листопад 2013 року - грудень 2013
року, а також визнана відповідачем.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про задоволення позовних вимог в
частині стягнення з відповідача 93590,37
грн. основного боргу.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем також заявлено вимоги про
стягнення з відповідача пені у розмірі
3240,45 грн., 3% річних у розмірі 745,82 грн. та
інфляційних витрат у розмірі 1684,76 грн.

Однак, у своєму відзиві відповідач
заперечує проти задоволення позовних
вимог в частині стягнення пені у
розмірі 3240,45 грн., 3 % річних у розмірі
745,82грн. та інфляційних витрат у
розмірі 1684,76 грн., наполягаючи на тому,
що заборгованість виникла не з його
вини, а внаслідок випадку. Також
відповідач посилається на ст. 617 ЦК
України, відповідно до якої особа яка
порушила зобов'язання, звільняється
від відповідальності за порушення
зобов'язання, якщо вона доведе, що це
порушення сталося внаслідок випадку
або непереборної сили. В обгрунтування
відсутності вини відповідач зазначає,
що є бюджетною установою та
перерахування коштів здійснюється
органами державного казначейства в
межах бюджетного року, тобто до 31.12.2013
року, а оскільки акт-приймання передачі
за постачання газу був підписаний
сторонами лише 31.12.2013 року, відповідач
був позбавлений можливості здійснити
відповідні дії по погашенню
заборгованості за постачання газу
перед позивачем через органи
державного казначейства, а саме
зареєструвати в органі державного
казначейства фінансове зобов'язання за
грудень 2013 року в січні 2014 року.

Однак, вищевказані обставини, суд не
може розцінювати як випадок, оскільки
під випадком ("casus") в практиці
розуміються будь-які діяння, не
викликані чиїмось наміром або
необережністю, тобто відсутність вини
порушника. Випадковою можна визнати
обставину, яку не можна передбачити та
попередити при застосуванні
обов'язкової для боржника обачності,
хоча вона могла б бути передбачена та
попереджена, якщо б боржник віднісся до
свого зобов'язання з більшою обачністю,
ніж та, до якої він був зобов'язаний або
якщо на місці боржника була б інша
особа.

Такий підхід щодо суб'єктивної
неможливості передбачити, а отже і
попередити діяння, що викликало
невиконання або неналежне виконання
зобов'язання, дозволяє відмежувати
випадок від непереборної сили
(форс-мажор).

Коментована стаття Цивільного кодексу
встановлює перелік подій, настання
яких не буде вважатися випадком, а отже
не звільняє особу, що порушила
зобов'язання, від відповідальності. До
таких подій відносяться:

- недодержання своїх обов'язків
контрагентами боржника (кредитор не
має нести негативні наслідки відносин
між боржником та його контрагентами);

- відсутність на ринку товарів,
потрібних для виконання зобов'язання
(вступаючи у договірні відносини,
боржник несе відповідні ризики та має
замінити відсутні товари на інші або
вчиняти інші заходи щодо належного
виконання зобов'язання);

- відсутність у боржника необхідних
коштів (дана обставина слідує із
загального розуміння грошей як родових
речей і відомого ще з римських часів
постулату, що "рід не гине". Отже
незалежно від того, що стало причиною
відсутності у боржника необхідної суми
грошей (об'єктивні обставини чи
суб'єктивна недбалість боржника), це не
звільняє його від відповідальності за
невиконання або неналежне виконання
зобов'язання).

Одже, відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України
особа, не звільняється від
відповідальності за порушення
зобов'язання у разі відсутності у
боржника необхідних коштів. Крім того,
згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам в частині стягнення з
відповідача 3240,45 грн. пені, суд зазначає
наступне.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Частиною першою ст. 216 Господарського
кодексу України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського
кодексу України у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції та
адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно зі ст.ст.610, 611 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума, яку боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Водночас частиною шостою статті 232 ГК
України визначено порядок
застосування штрафних санкцій та
обмеження щодо періоду їх нарахування.
Зокрема, частиною шостою цієї статті
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 6.2.2. Договору сторони
визначили, що у разі порушення
Споживачем строків оплати,
передбачених Договором, із Споживача
стягується пеня в розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України, що діяла в в період, за який
сплачується пеня, від суми
простроченого платежу за кожен день
прострочення платежу.

Позивачем до матеріалів справи наданий
розрахунок пені за весь період
прострочення виконання відповідачем
грошового зобов'язання по кожній
поставці природного газу, відповідно
до якого належною до сплати сумою є
3240,45 грн.

На підставі вказаного, суд знаходить
правові підстави для задоволення
позовних вимог в частині стягнення
пені у розмірі 3240,45 грн.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам в частині стягнення 3 % річних у
745,82 грн. та інфляційних витрат у
розмірі 1684,76 грн., суд зазначає
наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те,
що наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3% річних не є санкціями, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінених грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

Як свідчать матеріали справи, період
нарахування позивачем 3% річних та
інфляційних витрат, а також розрахунок
визначений вірно згідно вимог діючого
законодавства, що дає підстави суду
задовольнити позовні вимоги в частині
стягнення 3% річних у сумі 745,82 грн. та
інфляційних витрат у сумі 1684,76 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст. 216, 217, 230, 232, 233 Господарського
кодексу України, ст. 526, ч.1 ст.530, 549, 610, 611,
625 ЦК України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 33-34, 38, 43,
47-49, 75, ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державної установи
"Харківський обласний лабораторний
центр держсанепідслужби України" (61070,
м. Харків, територія Помірки, ) на користь Публічного
акціонерного товариства "Харківгаз"
(61109, м.Харків, вул. Безлюдівська, 1, , рахунок № 87 в філії
Харківського обласного управління ПАТ
"Ощадбанк",МФО 351823)- 93590,37 грн. основного
боргу, 3240,45 грн. пені, 1684,76 грн.
інфляційних витрат, 745,82 грн. 3% річних,
1985,23 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 18.04.2014 р.

Суддя В.В. Суслова

справа № 922/1159/14