ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2014 р.Справа № 915/184/14Колегія
суддів Одеського апеляційного
господарського суду у складі:

головуючого Ярош А.І.,

суддів Журавльова О.О., Лисенко В.А.,

при секретарі судового засідання
Максіміхіній Ю.В.,

за участю представників:

від прокуратури: Коломійчук І.О., за
посвідченням;

від позивача: Горб С.А., за довіреністю;

від відповідача: Сапожник А.А., за
довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Департаменту житлово-комунального
господарства Миколаївської міської
ради

на рішення господарського суду
Миколаївської області від 03 березня 2014
року

по справі № 915/184/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Софіт-Люкс»

до Департаменту житлово-комунального
господарства Миколаївської міської
ради

за участю прокурора м.Миколаєва в
інтересах держави в особі Департаменту
житлово-комунального господарства
Миколаївської міської ради

про стягнення 102 696,63 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Софіт-Люкс»
звернулось до господарського суду
Миколаївської області з позовною
заявою про стягнення з Департаменту
житлово-комунального господарства
Миколаївської міської ради 102 696,63 грн.
за договором поставки №603 13-0110/59980 від
01.10.2013 року.

В процесі розгляду справи до участі у
справі вступив прокурор м.Миколаєва в
інтересах держави в особі Департаменту
житлово-комунального господарства
Миколаївської міської ради.

Рішенням господарського суду
Миколаївської області від 03 березня 2014
року (суддя Дубова Т.М.) Позов
задоволено повністю, стягнуто з
Департаменту житлово-комунального
господарства Миколаївської міської на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Софіт-Люкс"
заборгованість в сумі 102 696,63 грн., з
яких: 99 653,00 грн. - основного боргу, 498,26
грн. - інфляції, 477,26 грн. - 3% річних, 2068,11
грн. - пені та 2053,93 грн. - судового збору.

Приймаючи рішення, суд першої
інстанції дійшов до висновку про
обґрунтованість позовних вимог щодо
стягнення основного боргу та штрафних
санкцій, та недоведеність доводів
відповідача.

Не погодившись з вищезазначеним
рішенням, Департамент
житлово-комунального господарства
Миколаївської міської ради звернувся
до Одеського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду
Миколаївської області від 03 березня 2014
року та постановити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
ТОВ «Софіт-Люкс».

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу,
апелянт зазначає, що суд першої
інстанції не звернув уваги на п.7.3
укладеного договору, згідно якого
сторони не несуть відповідальності за
порушення своїх зобов'язань за
договором, якщо воно сталося не з їх
вини. Таке вибіркове ставлення суду
першої інстанції, на думку апелянта,
порушує норми цивільного
законодавства щодо змісту договору та
нівелює принцип рівності всіх
договірних умов, які обумовлені та
прийняті сторонами.

Як зазначає апелянт, департаментом
житлово-комунального господарства
було вжито всіх можливих заходів щодо
виконання зобов'язання, так, було
надано копії усіх платіжних доручень,
які були взяті органами казначейства
на зобов'язання в сумі 99 653 грн. Основною
причиною не надходження вказаних
грошових сум на рахунок позивача є
неможливість здійснити оплату у
зв'язку з фінансовим не підтвердженням
рахунків та операцій, які проходять
через Управління Державної
казначейської служби України у
Миколаївській області.

В своїй апеляційній скарзі апелянт
посилався на положення ст..ст.218, 219 ГК
України, ст..614, 617, ч.3 ст.712 ЦК України,
які на його думку, не враховані судом
першої інстанції при винесенні
рішення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги,
розглянувши матеріали справи на
предмет правильності встановлення
обставин та застосування місцевим
судом норм матеріального права, та
вислухавши представників сторін,
судова колегія дійшла висновку про
відсутність підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування
рішення суду, виходячи із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи,
встановлено судом першої інстанції та
перевірено в ході апеляційного
розгляду, 01.10.2013 р. сторони уклали
договір поставки № 603 13-0110/59980 з
додатками (а.с. 10-14), згідно якого
позивач зобов'язався у 2013 році
поставити відповідачу світильники
зовнішні GALAD ЖКУ02-100-003 Пегас (надалі -
товар), а відповідач - прийняти та
оплатити товар.

Пунктами 1.3, 3.1 договору поставки
сторони встановили, що номенклатура,
асортимент товару, одиниця виміру, його
кількість, ціна, загальна сума
закупівлі зазначаються в специфікації
(додаток №1), яка підписується
сторонами договору, скріплюється їх
печатками і є невід'ємною частиною
договору. Сума договору становить 99
653,00 грн.

Відповідно до п.п. 4.1, 4.4 договору
поставки оплата за товар здійснюється
у безготівковому порядку шляхом
перерахування відповідачем коштів на
поточний рахунок позивача. Розрахунки
за поставлений товар здійснюються на
умовах відстрочки платежу протягом 60
календарних днів з дня поставки; днем
поставки вважається дата видаткової
накладної.

Згідно п.7.3, 7.4 договору, сторони не
несуть відповідальності за порушення
своїх зобов'язань за Договором, якщо
воно сталося не з їх вини. Сторона
вважається невинуватою, якщо вона
доведен, що вжила всіх залежних від неї
заходів для належного виконання
зобов'язання. За порушення сторонами
строків виконання їхніх зобов'язань за
цим Договором, винна сторона виплачує
іншій стороні неустойку у розмірі не
нижче облікової ставки НБУ за кожен
день затримкм.

Відповідно до п. 10.1 договору, строк його
дії становить з моменту підписання до
31.12.13 року, водночас до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань.

На виконання умов договору поставки та
специфікації, позивач поставив
відповідачу товар на загальну суму
99653,00 грн., що підтверджується
видатковими накладними № 1574 від 04.10.13 р.
на суму 38632,00 грн., № 1612 від 09.10.13 р. на
суму 26340,00 грн., № 1617 від 11.10.13 р. на суму
4390,00 грн., № 1616 від 11.10.13 р. на суму 2195,00
грн., № 1658 від 18.10.13 р. на суму 28096,00 грн.,
підписаними сторонами та
довіреностями № 61 від 04.10.13 р., № 64 від
09.10.13 р., № 65 від 11.10.13 р., № 66 від 11.10.13 р.,
№ 70 від 18.10.13 р. (а.с. 15-29).

Відповідач свої зобов'язання за
договором не виконав, за поставлений
товар не розрахувався, доказів
погашення боргу станом на час розгляду
справи не надав, у зв'язку з чим у нього
виникла заборгованість в сумі 99653,00
грн., що і стало підставою для звернення
до суду ТОВ «Софіт-Люкс» з даним
позовом.

Відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України,
зобов'язання повинно виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору або вимог ЦК України. Якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.712 ЦК України, за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 216, ч. 1. ст. 230 ГК
України, учасники господарських
відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором. Штрафними санкціями у цьому
Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції про
обґрунтованість позовних вимог та їх
задоволення в повному обсязі, оскільки
заборгованість відповідача
підтверджена первинними
бухгалтерськими документами, як-то
видатковими накладними та
довіреностями на отримання
товарно-матеріальних цінностей, на
підставі яких представник відповідача
Жело Тетяна Миколаївна отримувала від
позивача товар за договором (а.с.15-29).

Судова колегія зауважує, що між
сторонами укладено цивільно-правовий
договір поставки, а тому
взаємовідносини сторін мають
регулюватися нормами Цивільного і
Господарського кодексів України.

Згідно зі статтею 617 Цивільного кодексу
України, статтею 218 Господарського
кодексу України відсутність у боржника
необхідних коштів не є підставою для
звільнення боржника від
відповідальності за порушення
зобов'язання.

В постанові Верховного Суду України
від 15.05.2012 у справі № 11/446 вказується на
те, що відсутність бюджетних коштів,
передбачених у видатках Державного
бюджету України на черговий рік, не
виправдовує бездіяльність установи
яка фінансується з державного бюджету,
і не є підставою для звільнення від
відповідальності за порушення
зобов'язання. В силу статті 111-28
Господарського процесуального кодексу
України рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Таким чином, судова колегія, приймаючи
до уваги вищевказану постанову, дійшла
висновку про те, що відсутність
фінансування, не проведення фінансових
операцій та не підтвердження рахунків
Державною казначейською службою
України не звільняє відповідача від
відповідальності та обов'язку
оплачувати товар по договору та не може
бути підставою для відмови в
задоволенні даного позову.

Аналогічну правову позицію викладено у
постанові Вищого господарського суду
України від 03.02.2014р. по справі № 905/6033/13.

Доводи апелянта про відсутність вини
відповідача в нездійсненні оплати, з
посиланням на п.7.3 договору,
відхиляються судовою колегією з огляду
на вищевикладене.

Колегія суддів перевірила розрахунки
позивача пені, 3% річних, інфляційних
втрат за кожною видатковою накладною,
викладених у позовній заяві, та вважає
суму нарахувань вірною, що, до речі,
визнається представником відповідача.

Таким чином, підсумовуючи
вищевикладене, судова колегія дійшла
висновку про те, що апелянтом не надано
жодного доказу в підтвердження
незаконності та необґрунтованості
судового рішення першої інстанції, не
спростовано висновків суду першої
інстанції, доводи апеляційної скарги
безпідставні, необґрунтовані, а тому
судова колегія не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги, та
скасування рішення суду на підставі
ст.104 ГПК України., та вирішила
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а оскаржуване рішення
суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103- 105
Господарського процесуального кодексу
України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту
житлово-комунального господарства
Миколаївської міської ради залишити
без задоволення.

Рішення господарського суду
Миколаївської області від 03 березня 2014
року по справі № 915/184/14 залишити без
змін.

Постанова набирає чинності з дня її
прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку до ВГСУ.

Повний текст постанови підписаний
14.04.2014 року

Головуючий суддя

А.І. Ярош

Судді :

О.О. Журавльов

В.А Лисенко