ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

08 квітня 2014 р. Справа № 902/321/14

Господарський суд Вінницької області у
складі судді Колбасова Ф.Ф.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Зерносвіт", (23241, Вінницька область,
Вінницький район, с. Стадниця, вул.
Гонти, 88)

до: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Немирів Зерно
Інвест", (22831, Вінницька
область, Немирівський район, с. Рубань,
вул. Польова,5)

про стягнення 20981,93 грн. заборгованості

при секретарі судового засідання
Здорик Я.С.

за участю представників сторін:

позивача: Розгонюк Г.М. - довіреність №
б/н від 15.10.13 р.;

відповідача: не з'явився;

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Зерносвіт"
звернулось до господарського суду
Вінницької області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Немирів Зерно
Інвест" про стягнення 16831,50 грн. -
основного боргу, 527,54 грн.- пені, 121,74 грн.
- 3% річних, 3366,30 грн. - штрафу, 134,85 грн. -
інфляційних втрат.

Ухвалою суду від 24.03.2014 р. за вказаним
позовом порушено провадження у справі
№ 902/321/14 та призначено її до розгляду на
08.04.2014 р.

Фіксація судового процесу шляхом
звукозапису не здійснюється в зв'язку з
неподанням клопотання про
застосування засобів технічної
фіксації судового процесу.

В судове засідання 08.04.2014р. з'явився
представник позивача, який позовні
вимоги підтримав в повному обсязі.
Разом з тим, повідомив, що відповідачем
02.04.2014 року здійснено часткову проплату
основного боргу на суму 200 грн., в
підтвердження останнього до суду
надано банківську виписку від 02.04.2014
року.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, документів витребуваних
ухвалою суду від 24.03.2014 року не надав,
причин неявки та неподання документів
не повідомив. Хоча про час, день та
місце розгляду його було повідомлено
завчасно та належним чином - ухвалою
суду від 24.03.2014 року, надіслання та
вручення якої стверджується реєстром
відправки поштової кореспонденції та
поштовим повідомленням за №583.

Про поінформованість відповідача щодо
дати, часу та місця судового засідання
свідчить також те, позивачем 28.03.2014 року
(супровідний лист №28 від 28.03.2014 року)
направлено відповідачу копію ухвали
про порушення провадження у справі від
24.03.2014 року. Отримання зазначеної копії
ухвали відповідачем стверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення № 478.

При цьому суд констатує, що
відповідачем не подано клопотання,
заяви, телеграми, в тому рахунку і щодо
перенесення розгляду справи, її
відкладення чи неможливості
забезпечити участь в судовому
засіданні свого представника.

Враховуючи викладене суд вважає, що
вжив всі залежні від нього заходи для
повідомлення відповідача належним
чином про час і місце розгляду судової
справи і забезпечення явки останнього
в судове засідання для реалізації ним
права на судовий захист своїх прав та
інтересів.

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, п.4 ч. 3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень створені належні умови
для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач своїм правом на
участь у засіданні суду та наданні
письмових або усних пояснень не
скористався, а тому, беручи до уваги
приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо
строків вирішення спору та той факт, що
неявка в засідання суду відповідача
або його представника, належним чином
та відповідно до законодавства
повідомленого про дату, час та місце
судового засідання, не перешкоджає
розгляду справи суд дійшов висновку
про розгляд справи за наявними у ній
матеріалами, відповідно до приписів
ст.75 Господарського процесуального
кодексу України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено наступне.

27.11.2013 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Зерносвіт" (за
договором - постачальник) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Немирів Зерно
Інвест" (за договором - покупець)
укладено договір поставки-висівки №
0641-В.

Відповідно до п. 1.1 договору
постачальник зобов'язується постачати
товар (передавати у власність покупця)
для використання у підприємницькій
діяльності, а покупець зобов'язується
прийняти товар та сплатити за нього на
умовах договору.

Згідно із п.2.1. договору предметом
поставки є товар визначений в
специфікації (додаток № 1 до договору).
Товар, вказаний в п. 2.1 договору,
постачається покупцю партіями. Кожна
партія товару визначається
специфікацією, в якій зазначається:
найменування товару, кількість товару,
що повинна постачатися в конкретній
партії (п. 2.2 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору партія
товару, що узгоджена замовленням
повинна бути поставлена покупцю не
пізніше 3 днів від дня узгодження
замовлення постачальником. Замовлення
передається через електронні засоби
зв'язку, по факсу.

В п.п. 4.1, 4.2. договору сторони погодили,
що вартість кожної партії товару, що
поставляється згідно договору,
визначається у видатковій накладній.
Розрахунки за кожну поставлену партію
товару здійснюються в безготівковому
порядку протягом 3 календарних днів з
моменту поставки відповідної партії
товару.

Взяті на себе зобов'язання відповідно
до умов договору позивач виконав
належним чином, відвантаживши партіями
на адресу відповідача висівки згідно
специфікації № 1 (додаток № 1 до
договору) на загальну суму 174 762,00 грн.,
що стверджується видатковими
накладними: РН-0003700 від 27.11.13 р. на суму
5187,00 грн., РН-0003703 від 27.11.13 р. на суму 5291,50
грн., РН-0003704 від 27.11.13 р. на суму 5852,00 грн.,
РН-0003705 від 27.11.13 р. на суму 5339,00 грн.,
РН-0003718 від 28.11.13 р. на суму 18306,50 грн.,
РН-0003740 від 29.11.13 р. на суму 25298,50 грн.,
РН-0003803 від 05.12.13 р. на суму 17290,00 грн.,
РН-0003816 від 06.12.13 р. на суму 17784,00 грн.,
РН-0003817 від 06.12.13 р. на суму 22667,00 грн.,
РН-0003820 від 09.12.13 р. на суму 14791,50 грн.,
РН-0003846 від 11.12.13 р. на суму 15599,00 грн.,
РН-0003894 від 16.12.13р. на суму 5272,00 грн.,
РН-0003895 від 16.12.13 р. на суму 5453,00 грн.,
РН-0003916 від 17.12.13 р. на суму 5595,50 грн.,
РН-0003921 від 17.12.13 р. на суму 5035,00 грн. та
довіреностями № 101 від 26.11.2013 року та №
109 від 06.12.2013 року.

Однак відповідач свої договірні
зобов'язання належним чином не виконав,
за поставлений товар розрахувався лише
частково на загальну суму 157930,50 грн., що
стверджується наявними в матеріалах
справи банківськими виписками: БВ-0000270
від 28.11.13 р. на суму 16330,50 грн., БВ-0000271 від
29.11.13р. на суму 16000,00 грн., БВ-0000274 від
04.12.13р. на суму 30000,00 грн., БВ-0000277 від
06.12.13р. на суму 17000,00 грн., БВ-0000278 від
09.12.13р. на суму 25000,00 грн., БВ-0000279 від
10.12.13р. на суму 10000,00 грн., БВ-0000282 від
12.12.13р. на суму 18000,00 грн., БВ-0000287 від
18.12.13р. на суму 5000,00 грн., БВ-0000289 від
20.12.13р. на суму 5600,00 грн., БВ-0000022 від
04.02.14р. на суму 10000,00 грн., БВ-0000024 від
06.02.14р. на суму 5000,00 грн.

Таким чином, станом на день подання
позову до суду заборгованість
відповідача перед позивачем згідно
договору поставки № 0641-В від 27.11.2013р.
склала 16831,50 грн. (174762 грн. - 157930,50 грн.).

Разом з тим, на момент вирішення спору
по суті відповідач 02.04.2014 року частково
погасив суму основного боргу в розмірі
200 грн., в підтвердження чого суду
надано банківську виписку № БН 0000066 від
02.04.2014р.

З врахуванням встановлених обставин,
суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України
вказує, що цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
й серед підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, передбачає
договори та інші правочини.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст.174 Господарського
кодексу України господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Між сторонами виникли зобов'язання, які
регулюються параграфом 3 глави 54
Цивільного кодексу України "Поставка".

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Якщо договором встановлений обов'язок
покупця частково або повністю оплатити
товар до його передання продавцем
(попередня оплата), покупець повинен
здійснити оплату в строк, встановлений
договором купівлі-продажу, а якщо такий
строк не встановлений договором, - у
строк, визначений відповідно до статті
530 цього Кодексу (ч. 1 ст. 693 ЦК України).

Ціна в договорі встановлюється за
домовленістю сторін (ст.632 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України, ч.7 ст.193
Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Згідно із ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Виходячи із встановлених обставин
справи, викладених вище норм
законодавства, суд вважає вимогу
позивача про стягнення з відповідача
основного боргу правомірною та
обґрунтованою.

Поміж з тим, відповідачем 02.04.2014 року
частково погашено основний борг в
розмірі 200 грн.

Відповідно до п. 1-1 ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо відсутній
предмет спору.

Враховуючи те, що вказана сума була
перерахована відповідачем після
звернення позивачем з позовом до суду,
провадження у справі в частині
стягнення 200 грн. основного боргу
підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ч.
1 ст. 80 ГПК України.

З огляду на викладене вище, оскільки
відповідач не надав суду належних
доказів проведення з позивачем
розрахунків за отриманий товар на суму
16631,50 грн., суд дійшов висновку про
задоволення позову в частині стягнення
з відповідача основного боргу в сумі
16631,50 грн.

Також судом розглянуто вимоги позивача
щодо стягнення з відповідача 527,54грн.-
пені за період з 21.12.2013 року по 19.03.2014
року, 121,74 грн. - 3% річних за період з
21.12.2013 року по 19.03.2014 року, 3366,30 грн. -
штрафу, 134,85 грн. - інфляційних втрат за
січень - лютий 2014 року, в результаті
чого суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

У разі порушення учасником
господарських відносин правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання
відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України він
зобов'язаний сплатити штрафні санкції
(неустойку, штраф, пеню).

Оскільки відповідач не виконав
зобов'язання у вказаний строк, він є
боржником, що прострочив.

Згідно ст.625 ч.2 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) відповідно
до положень ст. 549 ЦК України є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

В п. 6.3 договору сторони погодили, що, за
порушення зобов'язань за договором
покупець сплачує постачальнику штраф у
розмірі 20% від суми невиконаного
грошового зобов'язання, а також пеню в
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
за кожен день порушення виконання. Пеня
нараховується за весь період
прострочення виконання грошових
зобов'язань, а також відшкодовує вся
збитки, які зазнав постачальник через
не виконання умов договору покупцем,
також сплачується сума боргу з
урахуванням інфляції та 3% річних від
простроченої суми.

З урахуванням наведеного, суд вважає,
що вимоги щодо стягнення з відповідача
пені, штрафу, інфляційних втрат та 3%
річних є правомірними, оскільки
відповідають умовам укладеного
договору та чинному законодавству.

Перевіркою розрахунків судом не
виявлено помилок, отже 527,54 грн.- пені,
121,74грн. - 3% річних, 3366,30 грн. - штрафу, 134,85
грн. - інфляційних втрат, підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Як визначає ст.32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського
процесуального кодексу України докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення для господарського суду не
є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського
процесуального кодексу України,
обов'язок доказування та подання
доказів розподіляється між сторонами,
виходячи з того, хто посилається на
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги і заперечення.

Всупереч вище наведеному та вимогам
ухвал суду відповідач не подав до суду
жодного доказу в спростування позовних
вимог позивача щодо стягнення
основного боргу, 3% річних, інфляційних
втрат та штрафних санкцій, в тому
рахунку доказів проведення
розрахунків (платіжні доручення,
виписки банківських установ щодо руху
коштів, квитанції до прибуткових
касових ордерів).

Враховуючи вищевикладене, позов
підлягає частковому задоволенню, з
урахуванням припинення провадження у
справі в частині стягнення 200 грн.
основного боргу.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові
витрати слід покласти на відповідача,
оскільки спір виник внаслідок
неправильних дій останнього.

08.04.2014 року в судовому засіданні
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення суду.

Керуючись ст.ст. 4-5, 32, 33, 34, 43, 49, п. 1-1 ч. 1
ст. 80, ст.ст. 82, 84, 85, 87, 115, 116 ГПК України,
суд, -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Немирів Зерно
Інвест", (22831, Вінницька
область, Немирівський район, с. Рубань,
вул. Польова, 5) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Зерносвіт", (23241,
Вінницька область, Вінницький район, с.
Стадниця, вул. Гонти, 88) 16631,50 грн. -
основного боргу, 527,54 грн.- пені, 121,74 грн.
- 3% річних, 3366,30 грн. - штрафу, 134,85 грн. -
інфляційних втрат, 1827 грн. - витрат зі
сплати судового збору.

3. Видати наказ в день набрання рішенням
законної сили.

4. Провадження у справі в частині
стягнення 200 грн. основного боргу
припинити.

5. Копію рішення направити відповідачу
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 14 квітня 2014 р.

Суддя Колбасов
Ф.Ф.

віддрук. 2 прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу (22831, Вінницька область,
Немирівський район, с. Рубань,
вул.Польова, 5)