ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2014 р.Справа № 922/390/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Буракової А.М.

при секретарі судового засідання
Карчевської Д.Л.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Український папір",
м. Київ до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Харків про стягнення суми
основного боргу в розмірі 2076,75 грн.,
пеню в розмірі 138,81 грн., 3% річних в
розмірі 38,93 грн.за участю представників
сторін:

позивача - Іващенко О.В, за довіреністю
№ 5 від 03.01.2014 року,

відповідача - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Український папір",
м. Київ (позивач) звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовом до відповідача -
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.
Харків про стягнення суми основного
боргу в розмірі 2076,75 грн., пеню в
розмірі 138,81 грн., 3% річних в розмірі 38,93
грн. В обґрунтування позовних вимог,
позивач посилається на неналежне
виконання покладених на відповідача
обов'язків за договором поставки №179
від 03.10.2012 року, в частині повної та
своєчасної оплати за отриманий товар, з
урахуванням чого та враховуючи
приписи ст.ст. 509, 510, 525, 526, 530, 546, 549, 610, 611,
625 Цивільного кодексу України, просить
суд стягнути з відповідача заявлену
суму позову та судові втрати.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 12.02.2014 року
було прийнято позовну заяву до
розгляду, порушено провадження у
справі та призначено її розгляд у
відкритому судовому засіданні на 17.03.2014
року о 10:45 годині.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 17.03.2014 року
розгляд справи було відкладено на
07.04.2014 року о 10:45 годині.

Представник позивача в призначене
судове засідання з'явився, позовні
вимоги підтримав у повному обсязі та
просив суд їх задовольнити та стягнути
з відповідача суму основного боргу в
розмірі 2076,75 грн., пеню в розмірі 138,81
грн., 3% річних в розмірі 38,93 грн. Надав
пояснення по суті справи.

Представник відповідача в призначене
судове засідання не з'явився, вимоги
ухвали суду не виконав, причини неявки
суду не відомі. Проте, до
господарського суду Харківської
області 31.03.2014 року повернулась ухвала
суду від 17.03.2014 року, з поштовою
довідкою з відміткою "за закінченням
терміну зберігання".

Відповідно до положень Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" №18,
відповідно до якої зазначено, що
місцезнаходження юридичної особи або
місце проживання фізичної особи -
підприємця визначається на підставі
відомостей, внесених до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців (стаття 17
Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців").

Також у Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" №18 зазначено, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

На підставі вищевикладеного суд дійшов
висновку про належне повідомлення
учасників процесу про час та місце
судового засідання.

Відповідач правами, передбаченими ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, не скористався, процесуальне
право на участь у судовому засіданні не
реалізував.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає,
що ним вжито всі заходи для належного
повідомлення сторін про час та місце
розгляду справи, тому вважає за можливе
розглядати справу за відсутності
представника відповідача за наявними в
справі матеріалами, як передбачено
статтею 75 Господарського
процесуального кодексу України.

Розглянувши надані учасниками
судового процесу документи і
матеріали, всебічно та повно з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, судом встановлено наступне.

03 жовтня 2012 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Український папір", м. Київ, (позивач) та
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, м.
Харків (відповідач) був укладений
договір № 179 (Договір).

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України визначає договір як
домовленість двох або більше сторін, що
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч.1 ст.712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 2 ст.712 Цивільного кодексу
України встановлює, що до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено договором, законом або
не випливає з характеру відносин
сторін.

Відповідно до п.1.1. Договору, позивач
зобов'язався передати у власність
відповідача товар в асортименті,
кількості та за цінами, вказаними в
рахунках-фактурах, а відповідач, в свою
чергу, прийняти цей товар, та провести
оплату на умовах та в порядку,
визначених цим договором.

Відповідно до п. 2.1. договору загальна
сума договору становить суму товару,
отриманого по всім накладним на
протязі дії договору.

Відповідно до п. 3.1. договору позивач
здійснює поставку товару на протязі 3
(три) календарних днів з моменту
отримання замовлення від відповідача.

Згідно з п. 3.4. договору моментом
поставки є приймання товару
відповідачем по накладним, що свідчить
про повне виконання позивачем своїх
зобов'язань щодо поставки товару.

Відповідно до п. 3.6. договору право
власності на товар переходить від
позивача до відповідача після
підписання сторонами видаткової
накладної на товар.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного
кодексу України продавець зобов'язаний
передати покупцеві товар, визначений
договором купівлі-продажу.

Як вбачається із матеріалів
справи, позивач належним чином
виконував умови договору, а саме
поставив відповідачу товар на загальну
суму 2667,00 грн., що підтверджується
видатковими накладним: № Х-02204 від
07.06.2013 року на суму 1362,00 грн., № Х-02234 від
11.06.2013 року на суму 290,00 грн., № Х-02063 від
30.05.2013 року на суму 1015,00 грн.

Судом встановлено, що відповідач
отримав вищенаведений товар, що
підтверджується підписом
уповноваженого представника
відповідача та печаткою підприємства
відповідача. Крім того, відповідач не
спростував той факт, що він не
отримував товар.

Пунктом 4.2 договору передбачений
порядок розрахунків, які здійснюються
відповідачем у розмірі 100% протягом 7-ми
календарних днів з моменту поставки.

Пунктом 9.1 договору передбачений строк
його дії, а саме договір набирає
чинності з моменту його підписання і
діє до 03 жовтня 2013 року, але у всякому
разі до повного виконання сторонами
взятих на себе зобов'язань. У випадку,
якщо в термін за 15-ть днів до закінчення
строку дії даного договору, будь-яка
сторона не повідомить іншу сторону про
свій намір розірвати даний договір, він
вважається пролонгованим на наступний
рік.

Судом встановлено, що позивач виконав
свої обов'язки у повному обсязі, проте
відповідач в порушення норм чинного
цивільного та господарського
законодавства України та умов договору
поставки № 179 від 03.10.2012 року, лише
частково оплатив отриманий товар,
проте зобов'язання по оплаті за
отриманий товар по договору у розмірі
2076,75 грн. відповідачем не виконані.

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором
або актами цивільного законодавства
не встановлений інший строк оплати
товару.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що
господарські зобов'язання можуть
виникати безпосередньо з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу
України та ст. 526 Цивільного кодексу
України, яка містить аналогічні
положення, зобов`язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України: доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Враховуючи вказані обставини та те, що
відповідач не надав суду жодного
доказу, який би спростовував наявність
заборгованості перед позивачем, свого
контррозрахунку позовних вимог, хоча
мав можливість скористуватись своїми
процесуальними правами та надати
документи в обґрунтування своєї
позиції по справі, суд дійшов висновку
про те, що позовна вимога позивача в
частині стягнення заборгованості в
сумі 2076,75 грн. (сума основного боргу)
правомірна та обґрунтована, така, що не
спростована відповідачем, тому
підлягає задоволенню.

Крім того, представник позивача
просить суд стягнути з відповідача
пеню в сумі 138,81 грн. та 3% річних в сумі
38,93 грн.

Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу
України встановлено, що учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

За змістом ст. 217 Господарського
кодексу України у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції та
адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов`язань" розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Пунктом 6.2 договору передбачено, що за
несвоєчасну оплату поставленого
товару, відповідач сплачує позивачу
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла в період
прострочення оплати, від несплаченої
суми.

Позовна вимога щодо стягнення з
відповідача пені у сумі 138,81 грн., яка
нарахована позивачем за прострочення
виконання грошового зобов'язання у
відповідності до умов, передбачених
вищевказаним договором, відповідає
вимогам діючого законодавства,
розрахунок пені перевірено судом, тому
підлягає задоволенню.

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу
України, боржник який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

При цьому, передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Перевіривши нарахування 3% річних в
сумі 38,93 грн., суд приходить до висновку,
що даний розрахунок не суперечить
вимогам чинного законодавства,
нарахований вірно, з урахуванням чого
позовні вимоги в частині стягнення 3%
річних підлягають задоволенню
повністю.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином, судовий збір у даній справі
покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 11, 509, 525, 526, 530, 549, 610, 625, 626, 662, 692, 712
Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 173,
174, 193, 216, 217, 230, 231, 232 Господарського
кодексу України, ст.ст. 1, 3 Закону
України „Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов`язань", ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 38, 43, 44, 49,
75, ст.ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Харків (61085, АДРЕСА_1, код
НОМЕР_1) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Український папір" (04073, м. Київ, вул.
Куренівська, 2-Б, р/р № в ПАТ АБ
"Укргазбанку" в м. Києві, МФО 320478, ) суму основного боргу в
розмірі 2076,75 грн., пеню в розмірі 138,81
грн., 3% річних в розмірі 38,93 грн.,
сплачений судовий збір в розмірі
1827,00 грн.

Видати відповідний наказ після
набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 11.04.2014 р.

Суддя А.М. Буракова

922/390/14