ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2014 р.
Справа № 922/5150/13

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Істоміна О.А., суддя
Білецька А.М. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Полубояриній Н.В.

за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Приватного
підприємства "Фасад-Сервіс", м. Харків
(вх. №698 Х/3) на рішення господарського
суду Харківської області від 18.02.14 у
справі № 922/5150/13

за позовом Дочірнього підприємства
"Капарол Україна", с. Віта Поштова,
Київська область

до Приватного підприємства
"Фасад-Сервіс", м. Харків

про стягнення 134 158,90 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Дочірнє підприємство "Капарол-Україна",
м. Київ (позивач) звернулося до
господарського суду із позовною
заявою, в якій просило суд стягнути з
Приватного підприємства "Фасад-сервіс",
м. Харків (відповідача) 134 158,90 грн., з
яких: 88 229,00 грн.
основного боргу, 337,22 грн. пені та 45 592,68
грн. штрафу, посилаючись на неналежне
виконання відповідачем договірних
зобов'язань за договором поставки
№12/10003 від 19.01.2012 р. Позивач також просив
суд покласти на відповідача витрати по
сплаті судового збору в розмірі 2 683,18
грн.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 18 лютого 2014
року по справі № 922/5150/13 (суддя
Макаренко О.В.) позовні вимоги
задоволено частково. Стягнуто з
Приватного підприємства "Фасад-сервіс"
на користь Дочірнього підприємства
"Капарол-Україна" заборгованість в
розмірі 88 228,93 грн. та судовий збір в
розмірі 1 764,58 грн. В іншій частині
позову судом відмовлено.

Відповідач з даним рішенням не
погодився, звернувся з апеляційною
скаргою, в якій посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить оскаржуване рішення скасувати
частково та прийняти нове рішення, яким
в задоволенні позовних вимог відмовити
в повному обсязі.

В обґрунтування викладених вимог
відповідач зазначає про те, що поставка
товару здійснювалась поза межами
договору, а накладні, які були надані
позивачем, не містять відомостей про
строк виконання зобов'язання, тому
відповідач вважає, що позивач повинен
був звернутись до відповідача з
вимогою про оплату товару, що не було
зроблено позивачем. Крім того,
відповідач стверджує, що суд першої
інстанції фактично вийшов за межі
позовних вимог задовольнивши позовні
вимоги, оскільки позивач просив
стягнути заборгованість за договором
поставки.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не
надав, але 25.03.2014 р. звернувся до суду з
клопотанням, в якому повідомив про
неможливість прибуття до суду та
просив розглянути справу без участі ДП
"Капарол-Україна".

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 25.03.2014 р.
розгляд апеляційної скарги відкладено
на 08.04.2014 р.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, але надіслав клопотання про
відкладення розгляду справи з
посиланням на те, що представник
відповідача Круговий Д.С. призваний на
військову службу по мобілізації, а
також необхідність часу на пошук
нового представника. Відповідач просив
призначити розгляд справи після 20
квітня 2014 року.

Колегія суддів залишає надане
відповідачем клопотання без
задоволення, оскільки відповідач був
не позбавлений права і можливості
забезпечити за необхідності участь у
судовому засіданні іншого
представника згідно з частинами
першою-четвертою статті 28 ГПК, з числа
як своїх працівників, так і осіб, не
пов'язаних з ним трудовими відносинами.
Доказів неможливості такої заміни
відповідачем також не представлено.

Позивач своїм правом на участь при
розгляді апеляційної скарги не
скористався, про час та місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином.

Враховуючи, що всі учасники судового
процесу були належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
апеляційної скарги, проте позивач та
відповідач не скористалися своїми
правами, передбаченими статтею 22 ГПК
України та виходячи з того, що явка
сторін не визнавалася обов'язковою
господарським судом, а участь в
засіданні суду (як і інші права,
передбачені статті 22 ГПК України) є
правом, а не обов'язком сторони, колегія
суддів вважає можливим розглянути
справу по суті в судовому засіданні
08.04.2014 року за відсутності
представників позивача та відповідача
за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши, в межах вимог,
передбачених статтею 101 Господарського
процесуального кодексу України,
повноту встановлення обставин справи і
докази по справі на їх підтвердження та
їх юридичну оцінку судом першої
інстанції, колегія суддів приходить до
висновку про залишення апеляційної
скарги без задоволення, виходячи з
наступного.

Звертаючись до господарського суду,
позивач послався на те, що 19.01.2012 р. між
позивачем (постачальник) та
відповідачем (покупець) було укладено
договір поставки №12/10003, відповідно до
умов якого позивач зобов'язався
поставити відповідачеві товар, а
відповідач зобов'язався прийняти товар
та оплатити його вартість на умовах,
викладених у договорі.

Позивач зазначає, що свої зобов'язання
він виконав належним чином, поставивши
відповідачеві товар на загальну суму 88
300,92 грн., що підтверджується доданими
до матеріалів справи видатковими
накладними, а також виставив
відповідачеві рахунки-фактури на
оплату товару на зазначену суму.

В свою чергу, відповідач товар прийняв,
але вартість товару не сплатив.

Вказані обставини стали підставою
звернення позивача з позовом до
господарського суду про стягнення з
відповідача 134 158,90 грн., з яких: 88 229,00
грн. основного боргу, 337,22 грн. пені та 45
592,68 грн. штрафу.

Вирішуючи даний господарський спір,
суд першої інстанції встановив, що
поставку товару, яка не була сплачена
відповідачем, здійснено поза межами
дії договору поставки №12/10003, оскільки
строк дії договору закінчив свою дію
31.12.2012 р., а спірна поставка відбулась у
2013 році.

На підставі викладеного та керуючись
приписами ст. 692 Цивільного кодексу
України, господарський суд дійшов
висновку, що у відповідача виник
обов'язок оплатити товар.

Враховуючи, що матеріалами справи
підтверджено факт отримання
відповідачем від позивача товару за
видатковими накладними, сума боргу в
розмірі 88 228,93 грн. відповідачем не
споростована, останній належних
доказів погашення суми боргу не надав,
а також враховуючи, що згідно ст. 526 ЦК
України та ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України зобов'язання повинно
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться, суд першої
інстанції визнав позовні вимоги щодо
стягнення з відповідача 88 228,93 грн.
основного боргу обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині
стягнення з відповідача 3 774,30 грн. пені
та 441,10 грн. штрафу, суд першої
інстанції відмовив в їх задоволенні з
посиланням на те, що між сторонами не
було укладено відповідного письмового
договору поставки і не досягнуто згоди
щодо розміру неустойки.

Повторно переглядаючи справу,
здійснивши оцінку обставинам справи та
правомірності застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права до даних
правовідносин, колегія суддів
погоджується з висновками, викладеними
в рішенні суду, виходячи з наступного.

Предметом даного господарського спору
є матеріально-правова вимога позивача
про стягнення з відповідача
заборгованості, яка виникла за товар,
поставлений відповідачу за
видатковими накладними, з посиланням
на укладений між сторонами договір
поставки №12/10003 від 19.01.2012 р. Позов
обґрунтований ст.ст. 526, 530, 629, 655, 692 ЦК
України.

Зі змісту пункту 11.1. договору поставки
вбачається, що цей договір набуває
чинності з моменту його підписання
сторонами і діє до 31.12.2012 р.

Дослідивши матеріали справи, судом
апеляційної інстанції встановлено, що
будь-які докази пролонгації сторонами
дії даного договору у відповідності з
нормами закону в матеріалах справи
відсутні. За таких підстав, слід
вважати, що дія договору припинена з
31.12.2012 р. Отже, на час звернення
позивача до суду з даним позовом
правовідносини сторін за договором
поставки №12/10003 від 19.01.2012 р.
припинилися внаслідок закінчення дії
цього договору.

Разом з тим, з матеріалів справи
вбачається, що позивач поставив
відповідачеві товар на загальну суму 88
300,92 грн., що підтверджується
видатковими накладними, а саме:
№РН-13/43713 від 11.07.2013 р. на суму 34 258,14 грн.,
№Рр-13/20195 від 19.07.2013 р. на суму 5 073,44 грн.,
№РН-13/44180 від 22.07.2013 р. на суму 7 244,64 грн.,
№РН-13/44181 від 22.07.2013 р. на суму 24 244,54 грн.,
№РН-13/44376 від 24.07.2013 р. на суму 8 605,36 грн.
та №РН-13/45207 від 05.08.2013 р. на суму 8 874,80
грн. (а.с. 22-27).

Позивач виставив відповідачеві
рахунки-фактури на оплату товару
№СФ13/213524 від 09.07.2013 р. на суму 39 331,73 грн.,
№СФ13-/89575 від 18.07.2013 р. на суму 7 244,64 грн.,
№СФ13-/89573 від 18.07.2013 р. на суму 24 224,54 грн.,
№СФ13-/89919 від 23.07.2013 р. на суму 8 605,36 грн.
та №СФ13-/91076 від 05.08.2013 р. на суму 8 874,80
грн. (а.с. 34-38).

Відповідач товар прийняв, про що також
свідчать довіреності №427 від 24.07.2013 р.,
№365 від 10.07.2013 р., №418 від 22.07.2013 р., №417
від 22.07.2013 р. №365 від 10.07.2013 р., №464 від
05.08.2013 р. (а.с. 28-33), але вартість товару не
сплатив.

Враховуючи викладені обставини,
колегія суддів вважає, що дії сторін у
даному випадку (передача продавцем
товару покупцю за видатковими
накладними та прийняття цього товару
покупцем) свідчать про виникнення між
ними правовідносин поставки у
спрощений спосіб, що узгоджується з
нормами чинного законодавства.

Так, відповідно до ст.ст. 202, 205, 207 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, двох або
багатостороннім правочином (договором)
є погоджена дія двох або більше сторін.
Правочин може вчинятись усно або в
письмовій формі, сторони мають право
обирати форму правочину, якщо інше не
встановлено законом. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони, якщо він
підписаний сторонами.

Правочин до якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків ( ч. 2 ст. 205 ЦК України).

Відповідно до положень ст. ст. 174-175, 181, 193
Господарського кодексу України
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір
може бути укладений у будь - якій формі,
якщо вимоги щодо форми договору не
встановлені законом.

Господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Здійснив аналіз вказаних накладних
колегія суддів зазначає про те, що вони
відповідають вимогам частини 2 статті 9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
та мають всі передбачені обов'язкові
реквізити первинних документів,
зокрема: назву документа (форми); дату і
місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис
постачальника та отримувача, а також
скріпленими з боку відповідача
(отримувача) його власною печаткою.

Крім того, вказані видаткові накладні
містять посилання на те, що поставка
оплачується тільки по договору №12/10003
від 19.01.2012 р.

Таким чином, вивчення наявних у справі
документів дає підстави вважати, що
наданими позивачем належним чином
засвідченими копіями первинних
документів - накладними
підтверджується факт передачі
відповідачу товару на загальну суму 88
300,92 грн., що свідчить про схвалення
відповідачем даної господарської
операції.

Отже, сторони підтвердили свій намір
щодо встановлення між ними
господарських правовідносин,
відповідно до яких позивач, як
продавець, зобов'язався поставити
продукцію, а відповідач, як покупець, її
прийняти та сплатити. Дані відносини не
були обумовлені конкретними строками
виконання зобов'язань з оплати
поставленого товару, оскільки договір
поставки №12/10003 від 19.01.2012 р. закінчив
свою дію.

За таких обставин, визнаний
відповідачем факт отримання товару та
видаткові накладні, надані позивачем
на підтвердження своїх вимог, є
самостійними підставами для
виникнення обов'язку у відповідача
здійснити розрахунки за отриманий
товар.

Вказане відповідає правовій позиції,
викладеній в постанові Вищого
господарського суду України від
20.09.2012р. № 12/5026/556/2012.

Крім того, з наявного в матеріалах
справи акту звірки взаємних
розрахунків (а.с. 39) вбачається, що в
рахунок погашення боргу відповідача
позивач зарахував 71,71 грн.

Таким чином судом встановлено, що у
відповідача існує заборгованість
перед позивачем з оплати товару за
видатковими накладними в розмірі 88 228,93
грн., яка відповідачем залишалась не
сплаченою.

Статтею 692 Цивільного кодексу України
визначено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до Інформаційного листа
Вищим господарським судом України від
17.07.2012 за №01-06/928/2012 "Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді окремих норм
матеріального права", підписання
покупцем видаткової накладної, яка є
первинним документом у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
і яка відповідає вимогам, зокрема,
статті 9 названого Закону і Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку та
фіксує факт здійснення господарської
операції і встановлення договірних
відносин, є підставою виникнення
обов'язку щодо здійснення розрахунків
за отриманий товар. Строк виконання
відповідного грошового зобов'язання
визначається за правилами,
встановленими частиною першою статті
692 ЦК України.

Отже, враховуючи встановлений судами
факт належного виконання позивачем
своїх зобов'язань з поставки товару та
отримання його відповідачем, з огляду
на відсутність доказів відмови
відповідача від одержання товару,
колегія суддів вважає правильним
висновок суду першої інстанції про
наявність правових та фактичних
підстав для стягнення з відповідача
заборгованості в сумі 88 228,93 грн., яка
виникла внаслідок неналежного
виконання останнім зобов'язань щодо
оплати отриманого ним товару.

Посилання відповідача на факт не
направлення позивачем претензії на
адресу відповідача не є підставою для
невиконання останнім своїх зобов'язань
з оплати поставленого позивачем
товару, оскільки, виходячи з положень
ст. 692 Цивільного кодексу України,
перебіг строку виконання грошового
зобов'язання починається з моменту
прийняття товару або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього.

Наведені відповідачем в апеляційній
скарзі доводи стосовно того, що суд
першої інстанції вийшов за межі
позовних вимог, колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки позов
обґрунтований невиконанням
відповідачем зобов'язань з оплати
отриманого ним товару, з посиланням на
ст.ст. 526, 530, 629, 655, 692 ЦК України.

Отже, встановлений судами факт
закінчення дії договору №12/10003 від
19.01.2012 р., відповідно до якого між
сторонами виникли господарські
правовідносини з поставки товару та на
який посилається позивач при зверненні
до господарського суду, не може бути
підставою для відмови в задоволенні
позовних вимог, та у будь-якому разі,
керуючись принципом розумності та
справедливості судового захисту,
зазначені відповідачем обставини не
можуть бути підставою для скасування
рішення, оскільки суть рішення в цілому
та факт порушення відповідачем, як
вимог ст.ст. 526, 530, 629, 692 ЦК України, а
також прав позивача наведеними
відповідачем доводами не
спростовується.

За таких обставин, відповідач ані під
час вирішення спору у господарському
суді Харківської області, ані під час
розгляду його апеляційної скарги не
надав жодного належного матеріального
доказу обґрунтованості та
правомірності як своїх заперечень
проти позову, так і висловлених у своїй
апеляційній скарзі тверджень. Наведені
ним в апеляційній скарзі доводи про
порушення судом норм матеріального та
процесуального права нічим не
обґрунтовані та не узгоджуються з
наявними у справі матеріалами. Його
позиція не підтверджена належними та
допустимими доказами. Тому, вказані
вимоги відповідача, що зазначені в
апеляційній скарзі, не підлягають
задоволенню, а наведені на їх
підтвердження доводи не можуть бути
прийнятими до уваги колегією суддів в
якості підстав для скасування
прийнятого у даній справі рішення
господарського суду Харківської
області від 18.02.14 у справі № 922/5150/13. .

На підставі викладеного та керуючись
статтями ст..ст. 32-34, 43, 99, 101, пунктом 1
статтею 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів ,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного
підприємства "Фасад-Сервіс", м. Харків
залишити без задоволення.

Рішення господарського Харківської
області від 18.02.14 у справі № 922/5150/13
залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та
підписано 11 квітня 2014 року.

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Білецька А.М.

Суддя
Гребенюк Н. В.