ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2014 р.
Справа № 917/2200/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя
Гончар Т.В., суддя Гребенюк Н.В.

при секретарі Полубояриній Н.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - Савченко А.Г. дов. № 9 від
25.05.2012 року

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Одеський
торговий Дім "Сонячна Долина Плюс", м.
Одеса (вх.№440 П/3-10)

на рішення господарського суду
Полтавської області від 15.01.2014 по
справі №917/2200/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Одеський торговий
Дім "Сонячна Долина Плюс", м. Одеса

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гадячсир", м. Гадяч,
Гадяцький район, Полтавська область

про стягнення 420405,98 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року позивач звернувся
до суду з позовом про стягнення з
відповідача - ТОВ "Гадячсир" 420405,98 грн.
з яких пеня - 341 336,71 грн., 3% річних - 79069,27
грн., посилаючись на неналежне
виконанням відповідачем умов договору
купівлі-продажу № 900710-12 від 22.03.2012 року.

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 15.01.2014 по
справі №917/2200/13 (суддя Іваницький О.Т.) у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Позивач з рішенням господарського суду
Полтавської області від 15.01.2014 по
справі №917/2200/13 не погодився, звернувся
до Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить оскаржуване
рішення скасувати та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
та неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи.

При цьому позивач зазначає, що суд
першої інстанції не об'єктивно
дослідив обставини справи, пов'язані з
додатковою угодою № 3 від 26.07.2013 р. та
дійшов невірного висновку, що вказана
угода за своєю правовою природою є
новацією. Позивач стверджує, що сторони
погодили графік погашення
заборгованості та ніяких нових
зобов'язань у сторін договору не
виникло; на момент укладання
додаткової угоди відповідач визнав
факт порушення ним зобов'язання щодо
оплати за отриманий товар, а позивач не
відмовлявся від свого права на
звернення до суду про стягнення пені та
3% річних за користування коштами. Таким
чином, правовою підставою для
стягнення пені позивач зазначає п. 6.1
договору, ст.ст. 230-232 ГК України, а також
на підставі ст. 625 ЦК України вважає
правомірним нарахування 3% річних.

Відповідач у запереченні на апеляційну
скаргу з наведеними позивачем доводами
не погоджується, вважає рішення суду
першої інстанції прийнятим у повній
відповідності до норм матеріального та
процесуального права і правильним
встановленням всіх обставин справи, в
зв'язку з чим просить оскаржуване
рішення залишити без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення. Відповідач
зазначає, що на момент підписання
додаткової угоди у позивача вже
виникло право стягувати штрафні
санкції, а у відповідача вже існувала
заборгованість не тільки за сумою
основного боргу, але і за сплатою
штрафних санкцій. Проте, додатковою
угодою № 3 від 26.07.2013 р. сторони
погодили, що боржник сплачує на
користь кредитора лише суму основного
боргу в узгодженому сторонами розмірі.
Таким чином, відповідач вважає, що
реструктуризована заборгованість не
підлягає індексації та на неї не
нараховуються пеня, штрафні та інші
фінансові санкції.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 17.02.2014
апеляційну скаргу позивача на рішення
господарського суду Полтавської
області від 15.01.2014 по справі №917/2200/13
було прийнято до провадження та
призначено до розгляду на 11.03.2014.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 11.03.2014 р.
розгляд апеляційної скарги відкладено
на 08.04.2014 р.

Позивач своїм правом на участь в
судовому засіданні не скористався, про
причини неявки суд не попередив, докази
його належного повідомлення про час та
місце судового засідання знаходяться в
матеріалах справи.

Враховуючи, що всі учасники судового
процесу були належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
апеляційної скарги, проте позивач не
скористався своїми правами,
передбаченими статтею 22 ГПК України та
виходячи з того, що явка сторін не
визнавалася обов'язковою
господарським судом, а участь в
засіданні суду (як і інші права,
передбачені статті 22 ГПК України) є
правом, а не обов'язком сторони, колегія
суддів вважає можливим розглянути
справу по суті в судовому засіданні
08.04.2014 року за відсутності представника
позивача за наявними у справі
матеріалами.

Перевіривши повноту встановлення
судом обставин справи та докази по
справі на їх підтвердження, їх юридичну
оцінку та доводи апеляційної скарги в
межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК
України, заслухавши уповноваженого
представника відповідача, колегія
суддів приходить до висновку про
залишення апеляційної скарги без
задоволення, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 22.03.2012
року між сторонами був укладений
договір купівлі-продажу № 900710-12,
відповідно до умов якого позивач, як
продавець, зобов'язався передати у
власність відповідача, як покупця,
продукцію, а покупець зобов'язався
приймати та сплачувати продукцію на
умовах договору.

Звертаючись до господарського суду,
позивач зазначив про те, що в період дії
договору позивачем було поставлено, а
відповідачем отримано товар на
загальну суму 15154566,00 грн.

Проте, відповідачем були порушені
строки оплати переданого у власність
товару, повністю сума боргу
відповідачем була сплачена у серпні 2013
року.

Таким чином, позивачем з огляду на
ст.ст. 549, 611, 625 ЦК України, 231, 232 ГК
України, Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань", а
також п. 6.1 договору за порушення
термінів оплати розрахунку за
поставлений товар нараховано ТОВ
"Гадячсир" пеню в розмірі 341 336,71 грн. та 3%
річних в розмірі 79 069,27 грн.

Вказані обставини стали підставою
звернення позивача з відповідним
позовом до господарського суду.

Вирішуючи даний господарський спір,
суд першої інстанції виходив з
обставин, за якими встановив, що
додатковою угодою №3 сторони узгодили
розмір вимог покупця перед продавцем
за договором на момент підписання
даної додаткової угоди в розмірі 1900 047,50
грн. та домовились про новий порядок
виконання боржником свого зобов'язання
щодо сплати.

Таким чином, суд першої інстанції
вважав, що між позивачем та
відповідачем виникла партнерська
домовленість про реструктуризацію
боргу, яка за своєю правовою природою є
новацією, та встановила нові права та
обов'язки, що стосуються конкретної
заборгованості відмінні від строків,
передбачених основним договором, що за
своєю юридичною природою виключає
можливість пред'явлення вимоги про
сплату штрафних санкцій, і на певний
термін відстрочує примусове стягнення
боргу (у разі якщо заборгованість не
погашається у відповідності із
прийнятим графіком).

Зважаючи на те, що зобов'язання
відповідача щодо оплати товару згідно
договору купівлі-продажу № 900710-12 від
22.03.2013р. припинилось та виникло
зобов'язання згідно додаткової угоди
№ 3 від 26 липня 2013 року, а також
враховуючи, що позивач на дату
укладення додаткової угоди №3 від
26.07.2013 року та встановлення нового
порядку виконання боржником
зобов'язань щодо сплати платежів
ніяких штрафних санкцій до
відповідача не застосовував, і в тексті
самої угоди ні про які порушення умов
договірних зобов'язань не зазначив,
беручи до уваги, що відповідач свої
зобов'язання по оплаті товару
відповідно до умов додаткової угоди №
3 від 26 липня 2013 року виконав належним
чином, перерахувавши позивачу 1900047,50
грн., суд першої інстанції дійшов
висновку про відсутність в діях
відповідача вини, як підстави для
відповідальності за порушення
зобов'язання, а також правових підстав
для стягнення з відповідача
нарахованих позивачем пені та 3% річних.

З даними висновками повністю
погоджується колегія суддів та
зазначає наступне.

Предметом даного господарського спору
є матеріально-правова вимога позивача
про стягнення з відповідача пеня в
розмірі 341 336,71 грн. та 3% річних в розмірі
79069,27 грн. в зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем умов договору
купівлі-продажу № 900710-12 від 22.03.2012 року.

Факт поставки позивачем товару за
відповідними видатковими накладними
на загальну суму 15154566,00 грн.
відповідачем визнається, будь-якими
доказами не спростовується.

П. 2.2 договору сторони передбачили, що
оплата вартості товару проводиться
покупцем на умовах відстрочки платежу
45 (сорок п'ять) календарних днів з
моменту фактичної передачі товару у
власність покупцю, в грошовій формі,
шляхом перерахування грошових коштів
на банківській рахунок продавця.

Водночас, у відповідності до п. 6.1.
договору покупець зобов'язується
сплатити продавцю пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми простроченого платежу за кожен
день прострочення. Виходячи з
зазначеного пункту на ТОВ "Гадячсир"
було покладено обов'язок сплачувати
пеню без попередньої вимоги продавця.

Матеріали справи свідчать про те, що
26.07.2013 р. сторонами було укладено
додаткову угоду № 3 до договору, якою
сторони узгодили розмір вимог покупця
перед продавцем за договором на момент
підписання даної додаткової угоди в
розмірі 1900047,50 грн. та домовились про
новий порядок виконання боржником
свого зобов'язання щодо сплати, а саме:

до 02.08.2013 - 380 000,00 (триста вісімдесят
тисяч) гривень.

до 09.08.2013 - 380 000,00 (триста вісімдесят
тисяч) гривень.

до 16.08.2013 - 380 000,00 (триста вісімдесят
тисяч) гривень.

до 23.08.2013 - 380 000,00 (триста вісімдесят
тисяч) гривень.

до 30.08.2013 - 380 047,50 (триста вісімдесят
тисяч сорок сім) гривень 50 копійок.

Таким чином, між позивачем та
відповідачем виникла партнерська
домовленість про реструктуризацію
боргу.

Угода про реструктуризацію боргу
встановила нові права та обов'язки, що
стосуються конкретної заборгованості.
Сама суть реструктуризації
заборгованості полягає у зміні
(переносі) строків її погашення,
підписавши двосторонній документ,
сторони погодили нові строки сплати
грошових коштів за поставлений товар
відмінні від строків, передбачених
основним договором, що за своєю
юридичною дою виключає можливість
пред'явлення вимоги про сплату
штрафних санкцій, і на певний термін
відстрочує примусове стягнення боргу
(у разі якщо заборгованість не
погашається у відповідності із
прийнятим графіком).

Крім того, виходячи з тексту підписаної
угоди про розстрочення, позивачем не
заявлялись вимоги по сплаті штрафних
санкцій поряд з погашенням боргу.

Водночас, у відповідності до п. 6.1.
договору покупець зобов'язується
сплатити продавцю пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми простроченого платежу за кожен
день прострочення. Виходячи з
зазначеного пункту на ТОВ «Гадячсир»
було покладено обов'язок сплачувати
пеню без попередньої вимоги продавця.

Отже, на момент підписання додаткової
угоди, у ТОВ «Одеський Торговий Дім
«Сонячна Долина » вже виникло право
стягувати штрафні санкції, а у ТОВ
«Гадячсир» вже існувала
заборгованість не тільки за сумою
основного боргу, але і за сплатою
штрафних санкцій. Проте, додатковою
угодою №3 сторони погодили, що боржник
-ТОВ «Гадячсир» сплачує на користь
кредитора -ТОВ «Одеський Торговий
Сонячна Долина Плюс» лише суму
основного боргу в узгодженому
сторонами розмірі.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про те, що
реструктуризована заборгованість не
підлягає індексації, на неї не
нараховуються штрафні та інші
фінансові санкції, крім випадків
розірвання договору про
реструктуризацію заборгованості або
невиконання умов, викладених у новій
угоді.

Відповідно до ч. 2 ст. 604 Цивільного
кодексу України зобов'язання
припиняється за домовленістю сторін
про заміну первісного зобов'язання
новим зобов'язанням між тими ж
сторонами (новація).

Укладена між сторонами укладена
додаткова угода № 3 від 26 липня 2013 року
за своєю правовою природою є новацією.

Отже, зобов'язання відповідача щодо
оплати товару згідно договору
купівлі-продажу № 900710-12 від 22.03.2013р.
припинилось та виникло зобов'язання
згідно додаткової угоди № 3 від 26 липня
2013 року .

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу
України).

Матеріали справи свідчать про те, що
відповідно до умов додаткової угоди № 3
від 26 липня 2013 року до договору
купівлі-продажу №900710-12 від 22.03.2012р.-
відповідач платіжними дорученнями № 157
від 02.08.13р. на суму - 280000,00 грн.; №172 від
09.08.13р. на суму 380000,00 грн.; № 1050 від
23.08.13р. на суму 380 000,00 грн.; № 1069 та №
1073 від 30.08.13р.на суму 380000,00 грн. та на
суму 47,50 грн. здійснив оплату визнаного
сторонами боргу в сумі 1 900 047,50 грн.
повністю.

Відповідно до приписів статті 599 ЦК
України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, зазначену додаткову угоду
відповідачем було виконано належним
чином та у встановлені строки, що
підтверджується наявними у справі
доказами та жодним чином не
спростовано позивачем.

Посилання позивача в апеляційній
скарзі на те, що додаткова угода №3 від
26.07.2013 р. є угодою про відмову від права
на звернення до господарського суду, а
тому є недійсною не відповідає
дійсності, оскільки вона не містить в
собі подібних умов.

Згідно ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу
України особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.

На підставі викладеного, колегія
суддів зазначає, що відсутні підстави
вважати відповідача таким, що порушив
умови договору, оскільки додатковою
угодою № 3 сторони узгодили розмір
вимог покупця перед продавцем за
договором на момент підписання даної
додаткової угоди в розмірі 1900047,50 грн.
та домовились про новий порядок
виконання боржником свого зобов'язання
щодо сплати, тобто старої редакції
договору щодо строків розрахунків за
отриманий товар вже не існує і
позивачем не доведений факт прострочки
відповідачем його договірного
зобов'язання, тому що останній у
повному обсязі розрахувався з
позивачем відповідно до умов
додаткової угоди.

Виходячи з викладеного вище, факту
повного і своєчасного виконання
відповідачем умов додаткової угоди №3
та норм чинного законодавства, колегія
суддів вважає, що вимоги позивача щодо
сплати штрафних санкцій у розмірі 420405,98
грн. є необґрунтованими та порушують
двосторонні домовленості сторін.

Колегія суддів також зазначає, що у
контексті статті 1 ГПК України та
статті 3 ЦК України, кожна особа має
право звертатися до господарського
суду згідно з встановленою
підвідомчістю господарських справ за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. Тобто, названими
статтями встановлено, що позивач має
право на подання позову лише в тому
разі, коли діями відповідача
порушується право чи інтереси
безпосередньо позивача, а не взагалі з
будь-яких питань, де, як вважає позивач,
є порушення норм чинного
законодавства.

Проте, як вважає колегія суддів,
позивачем не надано жодного
аргументованого правового доказу того,
що на момент звернення позивача до
господарського суду відповідачем були
порушені права або інтереси позивача,
виходячи з встановленого факту
належного виконання відповідачем
зобов'язання з оплати отриманого
товару відповідно до умов додаткової
угоди.

Згідно статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Отже, наведені позивачем в апеляційній
скарзі доводи про порушення судом норм
матеріального та процесуального права
нічим не обґрунтовані та не
узгоджуються з наявними у справі
матеріалами, його позиція не
підтверджена належними та допустимими
доказами. Тому вимоги позивача, що
зазначені в апеляційній скарзі, не
підлягають задоволенню, а наведені на
їх підтвердження доводи не можуть бути
прийнятими до уваги колегією суддів в
якості підстав для скасування
прийнятого у даній справі рішення
господарського суду Полтавської
області від 15.01.2014 року.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 32-34, 43, 44, 99, 101, пунктом 1 статті
103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Одеський
торговий Дім "Сонячна Долина Плюс", м.
Одеса залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Полтавської області від 15.01.2014 року по
справі № №917/2200/13 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови підписано 11
квітня 2014 рок.

Головуючий суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Гончар Т. В.

Суддя
Гребенюк Н. В.