ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2014 р.Справа № 916/2600/13Одеський
апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів:

Головуючого: Шевченко В.В.

Суддів: Мирошниченко М.А., Головея В.М.

при секретарі судового засідання:
Ляшенко М.І.

за участю представників сторін:

від ТОВ «Айсберг» ЛТД: Картузов М.Ю. - за
дорученням

від КП «Узберіжжя»: не з'явився

від ТОВ «Ковчег-3000»: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Айсберг"
ЛТД

на рішення господарського суду
Одеської області

від 17 лютого 2014 року

у справі №916/2600/13

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Айсберг" ЛТД

до відповідачів:

- Комунального підприємства "Узберіжжя"

- Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ковчег-3000"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИЛА:

26.09.2013 р. Товариство з обмеженою
відповідальністю "Айсберг" ЛТД (далі
позивач,) звернулось до господарського
суду Одеської області з позовом до
Комунального підприємства "Узберіжжя"
(далі Підприємство) та Товариства з
обмеженою відповідальністю "Ковчег-3000"
(далі ТОВ) про визнання недійсним
договору про пайову участь в утриманні
об'єктів благоустрою № 128 від 31.05.2013 р.
укладеного між Підприємством та ТОВ.

Позов мотивовано тим, що
вищеназваний договір суперечить
вимогам ст. ст. 207, 208 ГК України та ст.15
Закону України „Про благоустрій
населених пунктів", оскільки власником
тимчасової споруди торговельного
призначення, розташованої на території
об'єкта благоустрою комунальної
власності є саме позивач, а тому
останній має пріоритетне право на
укладення договору про пайову участь в
його утриманні на 2013 рік, у зв'язку з чим
спірний договір на підставі ст. ст. 203, 215
ЦК України є недійсним.

ТОВ і Підприємство відзив на
позов не надали та будучи своєчасно та
належним чином повідомленими про день,
час і місце розгляду справи в судове
засідання не з'явилися, внаслідок чого
справа була розглянута місцевим судом
за їх відсутністю за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Рішенням господарського суду
Одеської області від 17.02.2014 р. (суддя
Лічман Л.В.) у задоволені позову -
відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що
спірний договір відноситься до тих
угод, за якими неможливо повернути
одержане стороною, а тому зобов'язання
за цим договором, у випадку визнання
його недійсним, припиняється лише на
майбутнє, а не з часу їх виникнення. Не
може бути визнаний недійсним правочин,
який не вчинено (договір, який не
укладено), а оскільки, спірний договір
на підставі п. 7.1 припинив свою дію
31.10.2013 р. у зв'язку із закінченням
строку, на який він укладався, то на
теперішній час відсутній укладений
правочин, про визнання недійсним якого
заявлено позов, внаслідок чого
підстави для задоволення позову -
відсутні, оскільки визнання недійсною
на майбутнє угоди, яка не вчинена на
момент такого визнання, суперечитиме
діючому законодавству.

В апеляційній скарзі позивач
просить рішення місцевого суду
скасувати, оскільки воно не відповідає
фактичним обставинам і матеріалам
справи, ухвалено з порушеннями норм
матеріального права та постановити
нове рішення яким його позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що
спірний договір суперечить вимогам ст.
ст. 207, 208 ГК України та ст.15 Закону
України „Про благоустрій населених
пунктів", оскільки власником
тимчасової споруди торговельного
призначення, розташованої на території
об'єкта благоустрою комунальної
власності є саме позивач, а тому
останній має пріоритетне право на
укладення договору про пайову участь в
його утриманні на 2013 рік, у зв'язку з чим
спірний договір на підставі ст. ст. 203, 215
ЦК України є недійсним.

В судовому засіданні
представник скаржника доводи
апеляційної скарги підтримав.

Відзив на апеляційну скаргу не
надходив.

ТОВ і Підприємство були
своєчасно та належним чином
повідомлені про день, час і місце
розгляду справи, але не скористались
своїм правом на участь в розгляді
справи апеляційним судом.

В процесі розгляду справи
апеляційним судом представником
скаржника заявлено клопотання про
залучення до матеріалів справи
додаткових доказів, а саме: його листа
без номера та дати, що отриманий
Підприємством 05.07.2013 р., листа
останнього № 410 від 26.06.2013 р. та
постанови Одеського апеляційного
господарського суду від 19.02.2014 р. у
справі № 916/2714/13.

Оскільки, заявник нічим не
обґрунтував неможливість подання
вищеназваних доказів суду першої
інстанції з причин, що не залежали від
нього, а вказане судове рішення взагалі
не існувало на час вирішення спору
судом першої інстанції, то колегія
суддів, відповідно до вимог ч. 1ст. 101 ГПК
України, не знаходить підстав для
задоволення зазначеного клопотання
про прийняття додаткових доказів по
справі.

Обговоривши доводи апеляційної
скарги, заслухавши пояснення
представника скаржника, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосувань судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права при прийняті
оскаржуваного рішення, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
необґрунтована та не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалі
справи і правильно встановлено судом
першої інстанції рішенням виконавчого
комітету Одеської міської ради «Про
невідкладні заходи щодо контролю за
належною експлуатацією торговельних
майданчиків та засобів пересувної
дрібно-роздрібної торговельної мережі
в літній період» № 188 від 25.04.2013 р.
надано дозвіл на укладання договорів
оренди окремого індивідуально
визначеного майна для розміщення
торговельних майданчиків, які є літнім
розміщенням ресторанного господарства
або використовуються для розміщення та
експлуатації засобів пересувної
дрібно-роздрібної торговельної мережі
з терміном дії до 01.11.2013 р. тільки з
урахуванням договорів дольової участі
в утриманні об'єкта благоустрою,
укладеного з балансоутримувачем у
відповідності до рішенням Одеської
міської ради «Про нову редакцію
Методики розрахунку граничних
розмірів орендної плати за оренду
майна, що знаходить в комунальній
власності територіальної громади м.
Одеси» № 4840-v від 09.11.2005 р.

На виконання вимог
вищезазначеного рішення органу
місцевого самоврядування, 28.03.2012 р. між
позивачем та Підприємством укладено
договір про пайову участь в утриманні
об'єктів благоустрою, за умовами якого
Підприємство зобов'язувалось
здійснювати заходи з благоустрою
об'єктів, що утримує, а позивач взяв на
себе зобов'язання з пайової участі в
утримані об'єктів благоустрою, що
розташовані на пляжі «Аркадія», а саме:
кафе з літнім майданчиком, загальною
площею 82,1 кв. м, згідно із затвердженим
річним планом заходів з утримання та
ремонт об'єктів благоустрою.

Згідно п. 7.1. вищезазначеного
договору останній набирає чинності з
01.03.2012 р. та діє до 28.02.2013 р.

З матеріалів справи вбачається,
що 31.05.2013 р. між Підприємством та ТОВ
укладено договір про пайову участь в
утриманні об'єктів благоустрою № 128
(далі - договір № 128), за умовами якого
Підприємство зобов'язувалось
здійснювати заходи з благоустрою
об'єктів, що утримує, а ТОВ взяло на себе
зобов'язання з пайової участі в
утримані об'єктів благоустрою, що
розташовані на пляжі «Аркадія», а саме:
літнього майданчика, загальною площею
64, згідно із затвердженим річним планом
заходів з утримання та ремонт об'єктів
благоустрою. Форма пайової участі
Користувача - грошова, розмір якої
визначається згідно з Порядком
визначення пайової участі власників
(орендарів) будівель та споруд
соціально-культурного, побутового,
торговельного та іншого призначення, а
також власників (орендарів) пунктів
дрібно-роздрібної торговельної мережі
для утримання об'єктів благоустрою,
розташованих в прибережній зоні,
затвердженим рішенням виконавчого
комітету Одеської міської ради від
16.02.2012 р. № 64.

У п. 7.1. договору № 128
передбачено, що договір набирає
чинності з 01.06.2013 р. та діє до 31.10.2013 р.

Відмовляючи в задоволенні
позову місцевий суд послався на те, що
спірний договір відноситься до тих
угод, за якими неможливо повернути
одержане стороною, а тому зобов'язання
за цим договором, у випадку визнання
його недійсним, припиняється лише на
майбутнє, а не з часу їх виникнення. Не
може бути визнаний недійсним правочин,
який не вчинено (договір, який не
укладено), а оскільки спірний договір
на підставі п. 7.1 припинив свою дію
31.10.2013 р. у зв'язку із закінченням
строку, на який він укладався, то на
теперішній час відсутній укладений
правочин, про визнання недійсним якого
заявлено позов, внаслідок чого
підстави для задоволення позову -
відсутні, оскільки визнання недійсною
на майбутнє угоди, яка не вчинена на
момент такого визнання, суперечитиме
діючому законодавству.

Але, з такими висновками
місцевого суду погодитись не можна,
так як відповідно до абз. 9 п. 2.6.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
№ 11 від 29.05.2013 р. закінчення строку
(терміну) дії оспорюваного правочину до
моменту подання позову не перешкоджає
стороні звернутися до суду з позовом
про визнання такого договору
недійсним.

Як свідчать матеріали справи,
спірний договір був укладений зі
строком його дії до 31.10.2013 р., а позивач
звернувся з даним позовом - 26.09.2013 р.,
тобто в період дії цього договору.

Оскільки, позивач звернувся з
відповідним позовом до суду до
закінчення терміну дії спірного
договору, а саме в період його дії, то
висновки місцевого суду щодо
неможливості визнання цього договору
недійсним на час вирішення спору
по-суті (17.02.2014 р.) у зв'язку із
закінченням (31.10.2013 р.) строку його дії є
помилковими, оскільки не ґрунтуються
на матеріалах справи та наведених
роз'ясненнях Пленуму Вищого
господарського суду України

Обґрунтовуючи позовні вимоги
позивач посилається на те, що ТОВ і
Підприємством при укладенні спірного
договору порушені приписи ст. 15 Закону
України „Про благоустрій населених
пунктів", оскільки власником
тимчасової споруди торговельного
призначення, розташованої на території
об'єкта благоустрою комунальної
власності є саме позивач, а тому
останній мав пріоритетне право на
укладення договору про пайову участь в
його утриманні на 2013 рік.

Але, з такими доводами скаржника
колегія суддів не погоджується з
огляду на наступне.

Згідно ч. 4 ст. 15 закону України
«Про благоустрій населених пунктів»
власник тимчасової споруди
торговельного, побутового,
соціально-культурного чи іншого
призначення, розташованої на території
об'єкта благоустрою державної та
комунальної власності, зобов'язаний
забезпечити належне утримання
прилеглої до тимчасової споруди
території або може брати пайову участь
в утриманні цього об'єкта благоустрою
на умовах договору, укладеного із
підприємством або балансоутримувачем.

Як свідчать матеріали справи
позивач є власником металевої
розбірної конструкції торговельного
павільйону «Італійська піца»
загальною площею 10, 1 кв. м.,
розташованої на центральній алеї
пляжу «Аркадія» разом зі спорудою
літнього майданчику площею 72 кв. м., у
зв'язку з чим колегія суддів вважає, що
позивач підставне приймав пайову
участь в утриманні цього об'єкта
благоустрою загальною площею 82,1 кв. м.
на умовах укладеного договору із
Підприємством від 28.03.2012 р.

Разом з тим, як вбачається з
матеріалів справи 31.05.2013 р. між
Підприємством та ТОВ укладено договір
№ 128 про пайову участь останнього в
утриманні об'єктів благоустрою, що
розташовані на пляжі «Аркадія», а саме:
літнього майданчика загальною площею 64
кв. м.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а тому саме
позивач повинний був довести належними
та допустимими доказами той факт, що
літній майданчик загальною площею 64 кв.
м., який є предметом договору № 128 від
31.05.2013 р. є тим самим літнім майданчиком,
який є і предметом аналогічного
договору від 28.02.2012 р., укладеного між
позивачем та Підприємством.

Загальновідомим є факт того, що
на пляжі „Аркадія" розташована велика
кількість літніх майданчиків
торговельного, побутового,
соціально-культурного чи іншого
призначення, які використовуються
суб'єктами підприємницької діяльності.

Будь-яких доказів, які б свідчили
про те, що літній майданчик, який є
предметом договору № 128 від 31.05.2013 р. є
тим самим літнім майданчиком, який є і
предметом аналогічного договору від
28.02.2012 р. в матеріалах справи не
міститься та їх, всупереч вимогам ст. 33
ГПК України позивачем суду не надано, у
зв'язку з чим вважати, що спірний
договір порушує права та охоронювані
законом інтереси позивача, а також
суперечить вимогам ст. ст. 207, 208 ГК
України та ст. 15 Закону України „Про
благоустрій населених пунктів" -
неможливо, внаслідок чого підстави для
задоволення позову відсутні, так як
вони є недоведеними належними та
допустимими доказами, що містяться в
матеріалах справи.

При викладених обставинах
колегія суддів вважає, що резолютивна
частина рішення місцевого суду
прийнята з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
відповідає фактичним обставинам і
матеріалам справи, а підстави,
передбачені ст. 104 ГПК України, для її
зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 99, 101-
105 ГПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Айсберг"
ЛТД - залишити без задоволення.

Резолютивну частину рішення
господарського суду Одеської області
від 17.02.2014 року у справі № 916/2600/13 -
залишити без змін, змінивши його
мотивувальну частину, яку викласти в
редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття і може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови
виготовлено та підписано 10.04.2014 року.

Головуючий суддя:
Шевченко В.В.

Судді:
Мирошниченко М.А.

Головей В.М.