ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 року Справа № 905/4539/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючий суддя : Корсак В.А.

судді: Данилова
М.В., Данилова Т.Б. (доповідач)

розглянувши матеріали касаційної
скарги Донецької міської ради на
постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 14.10.2013р. у
справі господарського суду№905/4539/13
Донецької області за позовомфізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Донецької
міської ради третя особа товариство з
обмеженою відповідальністю "Лаки-2007"
про за участю представників сторін:
позивача - відповідача - третьої особи
-скасування рішення Донецької міської
ради №31/137 від 05.06.2013р. не з'явився не
з'явився не з'явився

В С Т А Н О В И В:

У червні 2013 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до
господарського суду Донецької області
з позовом до Донецької міської ради, за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних на предмет спору на
стороні позивача - товариства з
обмеженою відповідальністю "Лаки-2007"
про визнання недійсним та скасування
рішення Донецької міської ради від
05.06.2013р. №31/137 "Про скасування рішень
міської ради від 21.09.2012р. №21/302, №21/317".

08.07.2013р. позивач направив до суду першої
інстанції клопотання про зміну
позовних вимог, в якому просив
припинити дії, що порушують права ФОП
ОСОБА_1, шляхом скасування рішення
Донецької міської ради від 05.06.2013р.
№31/137 "Про скасування рішень міської
ради від 21.09.2012р. №21/302, №21/317".

Рішенням господарського суду
Донецької області від 08.08.2013р. (суддя
Харакоз К.С.), залишеним без змін
постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 14.10.2013р. (судді
Будко Н.В., Манжур В.В., М'ясищев А.М.)
позовні вимоги задоволено в повному
обсязі: скасовано рішення Донецької
міської ради від 05.06.2013р. №31/137 "Про
скасування рішень міської ради від
21.09.2012р. №21/302, №21/317".

Судові рішення обґрунтовані рішенням
Конституційного суду України №7-рп/2009
від 16.04.2009р., відповідно п.5
мотивувальної частини якого органи
місцевого самоврядування не можуть
скасовувати свої попередні рішення,
вносити до них зміни, якщо відповідно
до приписів цих рішень виникли
правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та охоронюваних законом інтересів, і
суб'єкти цих правовідносин заперечують
проти їх змін чи припинення, а тому
після укладення договору на розміщення
тимчасової споруди з позивачем,
рішення Донецької міської ради №21/317
від 21.09.2012р. не може бути скасоване чи
змінене, оскільки вичерпало свою дію
самим фактом укладання такого
договору.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, Донецька міська
рада звернулась до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального та процесуального
права, а також порушення правил
підвідомчості справ, просить рішення і
постанову по справі скасувати та
припинити провадження у справі.

Перевіривши наявні матеріали справи на
предмет правильності юридичної оцінки
обставин справи та повноти їх
встановлення в рішенні і постанові та
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню.

Переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин перевіряє застосування судом
першої чи апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та вбачається з матеріалів
справи, що рішенням Донецької міської
ради №21/317 від 21.09.2012р. ФОП ОСОБА_1
дозволено розміщення комплексу
торговельних павільйонів строком на 3
роки по АДРЕСА_2 згідно паспорта на
об'єкт обслуговування населення за
умови укладення відповідного договору.

21.02.2013р. між Донецькою міською радою та
ФОП ОСОБА_1 укладено договір на
розміщення тимчасової споруди, за
умовами якого міська рада дозволила, а
позивач розмістив відповідно до
паспорту прив'язки комплекс торгових
павільйонів загальною площею 636,00кв.м.
на земельній ділянці загальною площею
636,00кв.м., яка знаходиться по АДРЕСА_2,
строком до 21.09.2015р.

В подальшому, рішенням Донецької
міської ради №31/137 від 05.06.2013р., у зв'язку
з неодноразовими колективними
зверненнями громадян, що мешкають по
АДРЕСА_1 про незгоду з розміщенням
комплексу торгових павільйонів по
АДРЕСА_2, наявність на земельній
ділянці інженерних мереж та зелених
насаджень, з метою недопущення
порушення прав і законних інтересів
громадян, скасовано рішення Донецької
міської ради №21/317 "Про надання дозволу
ФОП ОСОБА_1 на розміщення комплексу
торгових павільйонів по АДРЕСА_2", а
також запропоновано позивачу
розірвати договір на розміщення
тимчасових споруд, укладеного на
підставі вказаного рішення міськради.

Вирішуючи справу по суті, суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що в пункті 5 Рішення Конституційного
суду України №7-рп/2009 від 16.04.2009р. у
справі за конституційним поданням
Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
(справа про скасування актів органів
місцевого самоврядування) висловлено
правову позицію про те, що зі змісту
частини другої статті 144 Конституції
України та частини десятої статті 59
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" вбачається,
що рішення органів місцевого
самоврядування та їх посадових осіб з
мотивів невідповідності Конституції
або законам України визнаються
незаконними з ініціативи
заінтересованих осіб судом загальної
юрисдикції, тобто в судовому порядку.
Однак, як вважає Конституційний Суд
України, це не позбавляє орган
місцевого самоврядування права за
власною ініціативою або ініціативою
інших заінтересованих осіб змінити чи
скасувати прийнятий ним правовий акт (у
тому числі і з мотивів невідповідності
Конституції чи законам України).

Разом з цим, у вказаному рішенні
Конституційного Суду України
зазначено, що в Конституції України
закріплено принцип, за яким права і
свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави, яка відповідає
перед людиною за свою діяльність
(стаття 3). Органи місцевого
самоврядування є відповідальними за
свою діяльність перед юридичними і
фізичними особами (стаття 74 Закону).
Таким чином, органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до них
зміни, якщо відповідно до приписів цих
рішень виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією певних
суб'єктивних прав та охоронюваних
законом інтересів, і суб'єкти цих
правовідносин заперечують проти їх
зміни чи припинення. Це є "гарантією
стабільності суспільних відносин" між
органами місцевого самоврядування і
громадянами, породжуючи у громадян
впевненість у тому, що їхнє існуюче
становище не буде погіршене прийняттям
більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, тому
вони не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання.

За таких підстав, суди попередніх
інстанцій дійшли висновку, що після
укладення договору розміщення
тимчасової споруди від 21.02.2013р. з
позивачем на виконання рішення
Донецької міської ради №21/317 від
21.09.2012р., зазначене рішення не може бути
скасовано або змінено, оскільки
вичерпало свою дію самим фактом
укладання вказаного договору. Крім
того, оскільки внаслідок прийняття
рішення Донецької міської ради №21/317
від 21.09.2012р. виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією прав позивача
на здійснення підприємницької
діяльності шляхом розміщення
тимчасових споруд, а ФОП ОСОБА_1
заперечує проти зміни чи припинення
вказаних правовідносин, тому прийняття
міською радою спірного рішення №31/137
від 05.06.2013р. суперечить вказаним
приписам Конституції та законів
України, що є підставою для задоволення
позову та скасування рішення Донецької
міської ради №31/137 від 05.06.2013р.

Щодо посилань касатора на
непідвідомчість даного спору
господарському суду, то вони були
предметом розгляду суду апеляційної
інстанції, і ним встановлено, що у п.17
постанови №10 від 24.10.2011р. "Про деякі
питання підвідомчості і підсудності
справ господарським судам" визначено
правову позицію про те, що до
компетенції господарських судів не
відноситься розгляд справ у спорах: а)
про оскарження рішень
(нормативно-правових актів чи актів
індивідуальної дії), ухвалених
суб'єктом владних повноважень, яким
останній зобов'язує суб'єкта
господарювання вчинити певні дії,
утриматись від вчинення певних дій або
нести відповідальність; б) про
оскарження суб'єктом господарювання
дій (бездіяльності) органу державної
влади, органу місцевого
самоврядування, іншого суб'єкта
владних повноважень, їхньої посадової
чи службової особи, що випливають з
наданих їм владних управлінських
функцій, якщо ці дії (бездіяльність) не
пов'язані з відносинами,
врегульованими господарським
договором; в) між суб'єктами владних
повноважень з приводу їхньої
компетенції у сфері управління; г) з
приводу укладання та виконання
адміністративних договорів; д) за
зверненням суб'єкта владних
повноважень у випадках, встановлених
законом.

Інші справи за участю господарюючих
суб'єктів та суб'єктів владних
повноважень не мають ознак справ
адміністративної юрисдикції і повинні
розглядатися господарськими судами на
загальних підставах. До таких справ
належать усі справи у спорах про право,
що виникають з відносин, врегульованих
Цивільним кодексом України,
Господарським кодексом України, іншими
актами господарського і цивільного
законодавства.

Оскільки у даному випадку на виконання
рішення органу місцевого
самоврядування було укладено
господарський договір (розташування
тимчасових споруд), тому апеляційний
суд дійшов правомірного висновку, що
місцевий господарський суд
обґрунтовано прийняв дану позовну
заяву до свого провадження та
розглянув справу по суті з винесенням
відповідного рішення.

За таких підстав, суди попередніх
інстанцій дійшли правомірного
висновку про підвідомчість спору
господарським судам та задоволення
позовних вимог.

Статтею 1117 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що переглядаючи у
касаційному порядку судові рішення,
касаційна інстанція на підставі
встановлених фактичних обставин
справи перевіряє застосування судом
першої чи апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

З огляду на викладене, колегія суддів
Вищого господарського суду України
дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги Донецької міської ради,
оскільки доводи касаційної скарги
зводяться до переоцінки доказів по
справі, а судами попередніх інстанцій
було повно та всебічно з'ясовано
обставини, що мають значення для даної
справи, їм надано належну правову
оцінку та прийнято рішення і постанову
з дотриманням норм матеріального та
процесуального права, що дає підстави
залишити їх без змін.

Судові витрати, сплачені касатором до
бюджету під час подання касаційної
скарги, у зв'язку з відмовою в
задоволенні касаційної скарги на
підставі ст.49 ГПК України залишаються
на касаторі.

Враховуючи наведене, та керуючись
ст.ст.1115, 1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Донецької міської
ради залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 14.10.2013р. у
справі №905/4539/13 господарського суду
Донецької області залишити без змін.

Головуючий
В. Корсак

Судді
М. Данилова

Т. Данилова