ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2014 року Справа № 914/1307/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Ткаченко Н.Г. - головуючого, Коробенка
Г.П. (доповідач), Куровського
С.В.розглянувши матеріали касаційної
скаргиЛьвівського міського
комунального підприємства
"Львівтеплоенерго", м. Львівна
постановуЛьвівського апеляційного
господарського суду від 05.02.2014р.у
справігосподарського суду Львівської
областіза позовомЛьвівського міського
комунального підприємства
"Львівтеплоенерго", м.
ЛьвівдоПублічного акціонерного
товариства "ДТЕК Західенерго", м.
Львівтретя особа-1 яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: відокремлений
підрозділ "Галременерго" публічного
акціонерного товариства "ДТЕК
Західенерго", м. Львівтретя особа-2, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача:
Львівська міська рада, м. Львівтретя
особа-3, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача: Державна податкова
інспекція у Сихівському районі м.
Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області, м.
Львівпро стягнення 304 166 грн. 34 коп. та
стягнення судових витрат за участю
представників сторін:

позивача: не з'явився,

відповідача: не з'явився,

третьої особи 1-3: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Львівське міське комунальне
підприємство "Львівтеплоенерго"
звернулось до господарського суду
Львівської області з позовом до ПАТ
"ДТЕК Західенерго про стягнення 304 166,34
грн. відшкодування витрат на сплату
земельного податку.

Рішенням господарського суду
Львівської області від 06.11.2013р. у справі
№914/1307/13 позов задоволено повністю.
Стягнуто з ПАТ "ДТЕК Західенерго" на
користь Львівського міського
комунального підприємства
"Львівтеплоенерго" 304 166,34 грн.
відшкодування витрат на сплату
земельного податку та 6 083,33 грн.
судового збору. Повернуто Львівському
міському комунальному підприємству
"Львівтеплоенерго" з Державного
бюджету України судовий збір в розмірі
00 грн. 17 коп. у зв'язку з внесенням
судового збору в більшому розмірі, ніж
встановлено законом.

Постановою Львівського
апеляційного господарського суду від
05.02.2014р. рішення господарського суду
Львівської області від 06.11.2013р. у справі
№914/1307/13 скасовано в частині стягнення
з ПАТ "ДТЕК Західенерго" на користь
Львівського міського комунального
підприємства "Львівтеплоенерго" 304 166,
34грн. відшкодування витрат на сплату
земельного податку та 6 083,33 грн.
судового збору, постановлено в цій
частині нове рішення, яким в позові
відмовлено. В решті рішення залишено
без змін.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою, Львівське міське
комунальне підприємство
"Львівтеплоенерго" звернулось з
касаційною скаргою до Вищого
господарського суду України, в якій
просить її скасувати, а рішення суду
першої інстанції залишити в силі,
мотивуючи скаргу тим, що оскаржувана
постанова постановлена з порушенням
норм процесуального та матеріального
права, зокрема ст. 84 ГПК України, ст. 3,
203, 215, 626, 627, 628 ЦК України, п.14.1.147, п. 14.1.72,
п. 14.1.136 ПК України.

22.04.2014р. від Львівського міського
комунального підприємства
"Львівтеплоенерго" надійшло клопотання
про відкладення розгляду справи, в
зв'язку з зайнятістю юрисконсультів
підприємства, що колегією суддів
визнається таким, що задоволенню не
підлягає, оскільки заявником не надано
доказів на підтвердження своїх
доводів, крім того, явка представників
сторін до суду касаційної інстанції не
є обов'язковою.

22.04.2014р. від ПАТ "ДТЕК Західенерго"
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи, в зв'язку з
відсутністю проїзних квитків на
залізничний транспорт та неможливістю
проїзду автомобільним транспортом, в
зв'язку з блокуванням автомобільних
доріг у напрямку м. Києва, що також
колегією суддів визнається таким, що
задоволенню не підлягає, оскільки
заявником не надано доказів на
підтвердження своїх доводів, крім того,
явка представників сторін до суду
касаційної інстанції не є обов'язковою.

Колегія суддів, приймаючи до уваги
межі перегляду справи в касаційній
інстанції, проаналізувавши на підставі
фактичних обставин справи
застосування норм матеріального та
процесуального права при винесенні
оспорюваного судового акту, знаходить
необхідним касаційну скаргу
задовольнити частково, враховуючи
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
23.05.2005р. між Львівським міським
комунальним підприємством
"Львівтеплоенерго" (позивач) та
відкритим акціонерним товариством
"Західенерго", правонаступником якого є
ПАТ "ДТЕК Західенерго" (відповідач
укладено договір про відшкодування
витрат балансоутримувача №06/50-05, за
умовами якого позивач постійно сплачує
земельний податок за земельну ділянку
площею 9730 м.2, яка фактично знаходиться
в користуванні відповідача, на якій
розміщено об'єкти відокремленого
підрозділу ВАТ "Західенерго"
"Галременерго", а відповідач
зобов'язувався відшкодовувати
позивачу витрати, понесені ним за
сплату земельного податку.

Згідно п. 2.1. договору
балансоутримувач приймає на себе
зобов'язання надалі сплачувати
земельний податок за земельну ділянку,
закріплену за ТЕЦ-1, загальною площею
115301 м.2.; надавати землекористувачу
копії рахунків податку за землю,
починаючи з 1999 року по термін дії
договору, які підтверджують розрахунки
податку за земельну ділянку площею 9730
м.2, що знаходиться у фактичному
користуванні землекористувача та
розрахунки про відшкодування
балансоутримувачу витрат, понесених
ним на сплату податку за земельну
ділянку площею 9730 м.2, яка знаходиться у
фактичному користуванні
землекористувача (додаток №1 до даного
Договору).

Пунктом 3.1. договору встановлено
обов'язок землекористувача
відшкодовувати балансоутримувачу
витрати, понесені на сплату податку за
землю, згідно з наданими рахунками.

Відповідно до п. 4.3. договору, у
випадку відмови землекористувача від
сплати відшкодування земельного
податку балансоутримувач має право
стягнути дану суму через судові органи,
як визначено чинним законодавством
України.

В 2011-2012 роках сторонами за
договором укладались додаткові
угоди.

В ході апеляційного перегляду
справи господарським судом 2-ї
інстанції встановлено, що внаслідок
реструктуризації ВЕО "Львівенерго"
було утворено кілька енергетичних
підприємств, в тому числі ДАЕК
"Західенерго", куди увійшли ЕРП
"Львівенерго" та ДАЕК "Львівобленерго"
до складу якого, у свою чергу, увійшла
Львівська ТЕЦ-1.

Судом встановлено, що Державний акт
на право постійного користування
землею від 09.02.1998р. по вул.
Козельницькій, 5 у м. Львові, видано
Державній акціонерній компанії
"Львівобленерго" для виробничих потреб
підприємства "Львівські теплові
мережі", натомість позивачем по справі
є Львівське міське комунальне
підприємство "Львівтеплоенерго".

Згідно Статуту ЛМКП
"Львівтеплоенерго" воно створене
згідно ухвали Львівської міської ради
№ 118 від 21.01.1999р. При цьому, в Статуті не
зазначено, що ЛМКП "Львівтеплоенерго"
створене шляхом перетворення і є
правонаступником ЛОКП
"Львівтеплоенерго".

Судом апеляційної інстанції
також встановлено, що рішення
Львівської міської ради про передачу
ЛМКП "Львівтеплоенерго" у власність
спірної земельної ділянки або надання
її у користування (оренду) відсутнє, як
відсутні вчинені ЛМКП
"Львівтеплоенерго" та діючі правочини
щодо спірної земельної ділянки, з
урахуванням чого апеляційний
господарський суд стверджує, що
земельна ділянка належить іншій
юридичній особі на праві постійного
користування, що підтверджується
листом Державного земельного
агентства у м. Львові від 01.11.2013р. № 40/8/40,
відповідно до якого за адресою м. Львів,
вул. Козельницька, 5 зареєстрована
земельна ділянка площею 11, 5301 га, для
виробничих потреб, яка знаходиться в
постійному користуванні ВАТ
"Львівобленерго" підприємства
"Львівські теплові мережі".

Звідси, оскільки ЛМКП
"Львівтеплоенерго" не є власником
вказаної земельної ділянки,
господарський суд 2-ї інстанції
дійшов висновку про відсутність у
ЛМКП "Львівтеплоенерго" правових
підстав на укладення вищезазначеного
договору від 23.05.2005р. № 06/50-05, що
свідчить про укладення договору з
порушенням вимог ст.203 ЦК України, який
згідно ч.1 п.1 ст.83 ГПК України має бути
визнано недійсним, а позов з цих причин
залишено без задоволення.

Розглядаючи касаційну скаргу та
перевіряючи юридичну оцінку обставин
справи, повноту їх встановлення та
правильність застосування судом 2-ї
інстанції норм матеріального та
процесуального права у відповідності
до приписів ст. 111-5, 111-7 ГПК України,
касаційна інстанція вважає за
необхідне зазначити, що відповідно до
ст. 84 ГПК України рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
відносин.

На думку колегії прийнята у справі
постанова цим вимогам не відповідає.

Так, статтею 203 і ч. 1 ст. 215 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому кодексу, іншим актам
цивільного законодавства. Підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановленні
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України
господарський суд приймаючи рішення
має право визнати недійсним повністю
чи у певній частині пов'язаний з
предметом спору договір, який
суперечить законодавству.

Відповідно до ч. 4 ст. 84 ГПК України,
в резолютивній частині рішення
вказується про визнання договору
недійсним у випадках, передбачених у
п. 1 ст. 83 цього кодексу.

Натомість суд апеляційної
інстанції при постановленні нового
рішення, мотивувальна частина якого
місить посилання на необхідність
визнання договору від 23.05.2005р. № 06/50-05
недійсним на підставі п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК
України, в резолютивній його частині
про це не зазначив, чим допустив
порушення вимог наведених норм
процесуального права.

Поза увагою суду апеляційної
інстанції залишились і додаткові угоди
до спірного договору, про необхідність
визнання якого недійсним судом
попередньої інстанції заявлено в
мотивувальній частині оскаржуваної
постанови.

Звідси, оскільки апеляційним
господарським судом при вирішенні
даного спору були порушені норми
процесуального права, обов'язковість
дотримання яких при винесенні
судового рішення передбачена
господарським процесуальним
кодексом України, постанова підлягає
скасуванню із направленням справи до
апеляційного господарського суду на
новий перегляд.

Керуючись ст. 1115, 1117, 1118, 1119 - 11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу задовольнити
частково.

Постанову Львівського
апеляційного господарського суду від
05.02.2014р. у справі №914/1307/13 скасувати.

Справу направити до Львівського
апеляційного господарського суду на
новий перегляд.

Головуючий суддя :
Н.Г. Ткаченко

Судді:
Г.П. Коробенко

С.В. Куровський