КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2014 р. Справа№ 910/19287/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Іоннікової І.А.

секретар:
Шевченко Я.А.

за участю представників:

від позивача: Собко О.В.;

від відповідача: Вознюк Є.В.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Національна

акціонерна компанія
"Нафтогаз України"

на рішення Господарського
суду міста Києва

від 17.12.2013р.

у справі №910/19287/13 (суддя
Стасюк С.В.)

за позовом Публічного
акціонерного товариства
"Укргазвидобування"

до Публічного
акціонерного товариства "Національна

акціонерна компанія
"Нафтогаз України"

про стягнення 29 245 633,79
грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
„Укргазвидобування" (далі - позивач)
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом про стягнення з
Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" (далі - відповідач) 29
245 633,79 грн. (з них: 23 728 441,50 грн. - пеня, 93
777,18 грн. - штраф, 5 423 415,11 грн. - 3% річних),
нарахованих на суму заборгованості,
яка виникла за договором поставки
природного газу №УГВ 6419/21-12 від 10.10.2012р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідачем не було здійснено
своєчасний розрахунок за поставлений
позивачем газ, у зв'язку з чим у
позивача виникло право на нарахування
штрафних санкцій та 3% річних на суму
боргу.

Відповідач письмового відзиву на позов
не надав, в усних поясненнях, наданих
суду, проти позову заперечував та
просив зменшити розмір штрафних
санкцій до 01,00 грн., посилаючись на
відсутність його вини у простроченні
виконання грошових зобов'язань перед
позивачем.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 17.12.2013р. у справі №910/19287/13
позов було задоволено, присуджено до
стягнення з відповідача на користь
позивача 23 728 441,50 грн. пені, 93 777,18 грн.
штрафу, 5 423 415,11 грн. 3% річних
та 68 820,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
суду, відповідач звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить суд скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 17.12.2013р. у справі №910/19287/13 та
прийняти нове, яким в частині стягнення
3% річних відмовити, а в частині
стягнення штрафних санкцій - зменшити
їх до 01 гривні в порядку ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що місцевим
господарським судом було неповно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права. Загалом обставини, викладені в
апеляційній скарзі, ідентичні тим, які
наводились відповідачем під час
розгляду справи Господарським судом
міста Києва.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 20.01.2014р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 03.03.2014р.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 03.03.2014р. було
змінено склад колегії суддів та
передано справу для здійснення
апеляційного провадження колегії у
складі головуючого судді Зубець Л.П.,
суддів: Мартюк А.І., Іоннікової І.А.

В судовому засіданні 03.03.2014р.
представник відповідача підтримав
апеляційну скаргу з викладених у ній
підстав, просив суд скаргу
задовольнити, скасувати рішення
Господарського суду міста Києва від
17.12.2013р. у справі №910/19287/13 та прийняти
нове, яким в частині позовних вимог про
стягнення 3% річних відмовити, а в
частині стягнення штрафних санкцій
(пені і штрафу) - зменшити їх розмір до 01
гривні відповідно до ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України.

В судовому засіданні 03.03.2014р.
представник позивача заперечував
проти апеляційної скарги відповідача,
просив суд залишити скаргу без
задоволення, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду - без
змін як таке, що було прийнято з повним,
всебічним та об'єктивним з'ясуванням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 03.03.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України, було
оголошено перерву до 10.04.2014р.

В судовому засіданні 10.04.2014р.
представник відповідача підтримав
пояснення, надані у попередньому
судовому засіданні, просив суд
апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 10.04.2014р.
представник позивача також підтримав
раніше надані пояснення у справі,
просив суд залишити апеляційну скаргу
без задоволення.

В судовому засіданні 10.04.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

10.10.2012р. між позивачем, як
постачальником, та відповідачем, як
покупцем, було укладено договір
поставки природного газу №УГВ 6419/21-12,
за умовами якого (п.п.1.1, 2.1, 3.1)
постачальник зобов'язується
передавати покупцеві у 2013 році у
власність природний газ власного
видобутку для потреб населення, а
покупець приймати та оплачувати на
умовах Договору. Постачальник передає
покупцеві у 2013 році газ в обсязі до 13 856
000 000 кубічних метрів. Передача газу до
магістральних газопроводів ДК
"Укртрансгаз" та в розподільні мережі
суб'єктів господарювання здійснюється
на газорозподільних станціях (далі -
ГРС) та пунктах виміру витрат газу (далі
- ПВВГ) ДК "Укргазвидобування" (том
справи - 1, аркуші справи - 35-37).

Вартість газу погоджена сторонами в
розділі 4 Договору, згідно з п.4.4 якого
загальна розрахункова сума за
Договором орієнтовно складає 4 849 600 000,00
грн. без ПДВ, крім того, ПДВ - 969 920 000,00
грн., разом 5 819 520 000,00 грн.

Розрахунки за газ здійснюються
покупцем грошовими коштами в гривнях
шляхом перерахування на рахунок
постачальника вартості обсягу газу, що
поставляється у поточному місяці на
підставі наданого рахунку. Остаточний
розрахунок за фактично поставлений газ
повинен бути проведений не пізніше 20
банківських днів з дати підписання
сторонами місячного акту
приймання-передачі газу, який є
підставою для остаточних розрахунків
(п.п.5.1, 5.2 Договору).

Відповідно до п.п.7.2-7.4 Договору у
випадку порушення строків поставки або
недопоставки місячного обсягу газу з
вини постачальника, останній сплачує
на користь покупця пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
вартості непоставленого або
недопоставленого протягом місяця газу,
за кожен день прострочення, та
додатково стягується штраф у розмірі
0,01% вказаної вартості. Постачальник не
несе відповідальності за порушення
термінів поставки або недопоставки
газу у випадках, передбачених п.3.7
даного Договору. За порушення строку
оплати покупець сплачує на користь
постачальника, крім суми
заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу та
додатково стягується штраф у розмірі
0,01% від простроченої суми. Сплата пені
та штрафів не звільняє сторони від
виконання зобов'язань, передбачених
цим Договором.

Згідно з п.11.1 Договору останній
вважається укладеним з дати його
підписання уповноваженими
представниками та скріплення
печатками сторін і діє з 01.01.2013р. до
31.12.2013р., а в частині проведення
розрахунків за газ - до їх повного
виконання.

30.01.2013р. між сторонами було укладено
додаткову угоду №1 до Договору, згідно
з якою скориговано ціну газу (п.п.4.1, 4.4),
а також внесено зміни у відомості щодо
місцезнаходження та банківських
реквізитів сторін (розділ 12) (том справи
- 1, аркуш справи - 38).

На виконання умов Договору позивач у
період з травня по серпень 2013 року
передав відповідачу природний газ,
загальна вартість якого становила 1
888 145 920,05 грн. Відповідач частково
розрахувався з позивачем, що призвело
до виникнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
внаслідок прострочення відповідачем
виконання грошового зобов'язання перед
позивачем у останнього виникло право
на нарахування штрафних санкцій та 3%
річних на суму боргу.

За розрахунком позивача з відповідача
підлягає стягненню 23 728 441,50 грн. пені, 93
777,18 грн. штрафу та 5 423 415,11 грн. 3% річних.

Місцевий господарський суд позовні
вимоги задовольнив повністю, визнавши
вимоги позивача обґрунтованими,
нормативно та документально
підтвердженими.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх такими, що відповідають
фактичним обставинам справи, з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України договір є підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків.

За договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ст. 712 Цивільного
кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст.
526 Цивільного кодексу України, де
встановлено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу
України).

В процесі судового розгляду було
встановлено, що у період з травня по
серпень 2013 року позивач передав, а
відповідач прийняв природний газ
загальною вартістю 1 888 145 920,05 грн., про
що свідчать наявні в матеріалах справи
акти приймання-передачі, підписані
позивачем і відповідачем (том справи - 1,
аркуші справи - 39-42). Зауважень
(претензій) щодо якості чи кількості
поставленого позивачем природного
газу від відповідача не надходило.

Відповідач не здійснив повний
розрахунок з позивачем у порядку та
строки, визначені Договором. Так, в
травні 2013 року позивач поставив
відповідачу природний газ на суму 486 433
564,16 грн., в оплату за який відповідач
перерахував позивачу 121 911 347,09 грн. в
липні 2013 року, 232 854 553,03 грн. у
вересні 2013 року та 42 162 586,20 грн. в жовтні
2013 року. Залишок несплачених коштів за
газ, поставлений у травні 2013 року,
становить 89 505 077,84 грн. Вартість
природного газу, поставленого
позивачем у червні-липні 2013 року
відповідач не оплатив. В серпні 2013 року
позивач поставив відповідачу
природний газ на суму 467 059 114,42 грн., за
який відповідач розрахувався частково,
оплативши 26 352 355,47 грн. Вказані
обставини підтверджуються наявними в
матеріалах справи банківськими
виписками (том справи - 1, аркуші справи -
43-73).

Доказів на підтвердження здійснення
повного та своєчасного розрахунку за
поставлений позивачем газ ані
місцевому господарському суду, ані
суду апеляційної інстанції не надано.

В ст. 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

В ст. 549 Цивільного кодексу України
передбачено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Як уже зазначалось вище, відповідно до
п.7.3 Договору за порушення строку
оплати покупець сплачує на користь
постачальника, крім суми
заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу та
додатково стягується штраф у розмірі
0,01% від простроченої суми.

За розрахунками позивача, з
відповідача підлягає стягненню пеня у
загальній сумі 23 728 441,50 грн. та штраф у
розмірі 93 777,18 грн.

Відповідач звертався до суду з
клопотанням про зменшення заявленого
позивачем до стягнення розміру пені до
01,00 грн., посилаючись на скрутне
фінансове становище, зумовлене
недоотриманням коштів від споживачів
та несвоєчасним проведенням
розрахунків за спожитий газ.
Аналогічні вимоги ставились
відповідачем і в апеляційній скарзі.

З цього приводу колегія суддів вважає
за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу
України розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського
кодексу України у разі якщо належні до
сплати штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу. Якщо порушення
зобов'язання не завдало збитків іншим
учасникам господарських відносин, суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

В п.3 ч.1 ст. 83 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

З вищенаведених правових норм
випливає, що вирішуючи, в тому числі й з
власної ініціативи, питання про
зменшення розміру неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання,
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеню
виконання зобов'язання, причини
(причин) неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо
(аналогічна правова позиція викладена
в п.3.17.4 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011р. „Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

Колегія суддів погоджується з місцевим
господарським судом в тому, що
недоотримання відповідачем коштів від
споживачів, несвоєчасне проведення
розрахунків за спожитий газ,
відсутність вини відповідача у
виникненні боргу та скрутне фінансове
становище не є достатніми підставами
для зменшення розміру неустойки (пені
та штрафу) у спірних відносинах в
розумінні ст. 83 Господарського
процесуального кодексу України, ст. 233
Господарського кодексу України та ст.
551 Цивільного кодексу України.

Окрім того, в ст. 627 Цивільного кодексу
України передбачено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до вимог ст. 628 Цивільного
кодексу України зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Тобто, укладаючи Договір №УГВ 6419/21-12
від 10.10.2012р., сторони на власний розсуд
визначили умови останнього, зокрема,
щодо застосування відповідальності за
порушення умов Договору.

Також необхідно зазначити, що
одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
ст. 61 Конституції України, оскільки
згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу
України пеня та штраф є формами
неустойки, а відповідно до ст. 230
Господарського кодексу України -
видами штрафних санкцій, тобто не є
окремими та самостійними видами
юридичної відповідальності. У межах
одного виду відповідальності може
застосовуватися різний набір санкцій
(аналогічна правова позиція наведена в
постановах Верховного Суду України від
27.04.2012р. у справі №06/5026/1052/2011, від 30.05.2011р.
у справі №42/252, від 09.04.2012р. у справі
№20/246-08 та в Інформаційному листі
Вищого господарського суду України
№01-06/908/2012 від 13.07.2012р. „Про доповнення
інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
15.03.2011р. №01-06/249 „Про постанови
Верховного Суду України, прийняті за
результатами перегляду судових рішень
господарських судів").

За розрахунками суду апеляційної
інстанції, який збігається з
розрахунком місцевого господарський
суду, з відповідача на користь позивача
підлягає стягненню пеня у сумі 23 728 441,50
грн. та штраф у розмірі 93 777,18 грн.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Доводи відповідача, викладені в
апеляційній скарзі, про те, що в
задоволенні вимог позивача відносно
стягнення 3% річних, необхідно
відмовити, не можуть бути прийняті
судом до уваги, оскільки в процесі
судового розгляду було встановлено
факт прострочення відповідачем
виконання грошових зобов'язань, а тому
нарахування 3% річних на суму
заборгованості є обґрунтованим.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст. 625
Цивільного кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання.

Тобто, названа стаття встановлює
виняток із загального правила ст. 614
Цивільного кодексу України, що
закріплює принцип вини як підставу
відповідальності боржника.

До того ж, передбачене законом право
кредитора вимагати стягнення боргу
враховуючи індекс інфляції та
відсотків річних є способом захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору.

Перевіривши розрахунок 3% річних,
здійснений позивачем, колегія суддів
погоджується з його обґрунтованістю, у
зв'язку з чим з відповідача на користь
позивача підлягає стягненню 3% річних у
сумі 5 423 415,11 грн.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки. Особи, які
беруть участь у справі, вправі вільно
розпоряджатися своїми матеріальними і
процесуальними правами, в тому числі
подавати докази на підтвердження
обставин, на які вони посилаються.

Відповідачем не надано ані місцевому
господарському суду, ані суду
апеляційної інстанції належних та
допустимих доказів, які б
спростовували обставини, викладені у
позові.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За результатами перегляду справи
колегія суддів дійшла висновку про те,
що доводи апеляційної скарги не
знайшли свого підтвердження під час
розгляду даної справи.

Натомість місцевим господарським
судом було надано належну оцінку
поданим доказам, у повному обсязі
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, а також вірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права, у зв'язку з чим підстави для
зміни чи скасування рішення відсутні і
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за її подання покладаються на
відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 42, 43, 49, 77, 99,
101-105 Господарського процесуального
кодексу України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
залишити без задоволення, а рішення
Господарського суду міста Києва від
17.12.2013р. у справі №910/19287/13 - без змін.

2. Матеріали справи №910/19287/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку та
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
А.І. Мартюк

І.А. Іоннікова