м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
№ 910/7781/13 14.04.14
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ілан
Агро"доТовариства з обмеженою
відповідальністю «Український
промисловий банк»треті особи1.ОСОБА_3;
2.Мале приватне підприємство
"Елегія"провизнання недійсним
Головуючий суддя Літвінова
Судді Босий
Представники сторін:
від позивача: не з'явились;
від відповідача: не з'явились;
від третьої особи-1: не з'явились;
від третьої особи-2: не з'явились.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ілан Агро"
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Український промисловий банк" про
визнання недійсним Кредитного
договору №05/К-06 від 16.06.2006.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 22.04.2013 порушено провадження у
справі №910/7781/13, розгляд справи
призначений на 03.06.2013.
У судовому засіданні 03.06.2013 відповідно
до ст.77 Господарського процесуального
кодексу України оголошувалась перерва
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 19.06.2013 з ініціативи суду
призначено колегіальний розгляд
справи №910/7781/13.
Розпорядженням заступника Голови
господарського суду міста Києва від
19.06.2013 справу №910/7781/13 передано на
розгляд колегії суддів у наступному
складі: головуюча суддя Літвінова М.Є.,
суддя Борисенко І.І., суддя Сташків Р.Б.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 19.06.2013, на підставі ст. 86
Господарського процесуального кодексу
України, справу №910/7781/13 прийнято до
провадження колегією суддів. Розгляд
справи №910/7781/13 призначено на 15.07.2013.
Розпорядженням заступника Голови
господарського суду міста Києва від
15.07.2013 справу №910/7781/13 передано на
розгляд колегії суддів у наступному
складі: головуюча суддя Літвінова М.Є.,
суддя Борисенко І.І., суддя Полякова К.В.
Ухвалою від 15.08.2013 справу прийнято до
провадження колегією суддів, розгляд
справи призначений на 09.09.2013.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 09.09.2013, на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України, розгляд справи №910/7781/13
відкладений на 16.09.2013.
Розпорядженням В.о. Голови
господарського суду міста Києва від
16.09.2013, у зв'язку з перебуванням судді
Літвінової М.Є. у відпустці, справу
№910/7781/13 передано на розгляд колегії
суддів у наступному складі: головуючий
суддя Мельник В.І., суддя Борисенко І.І.,
суддя Полякова К.В.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 16.09.2013 справу №910/7781/13
прийнято до провадження колегією
суддів суддею у наступному складі:
головуючий суддя Мельник В.І., суддя
Борисенко І.І., суддя Полякова К.В.,
розгляд призначено на 16.10.2013.
Розпорядженням заступника Голови
господарського суду міста Києва від
10.10.2013, у зв'язку з поверненням з
відпустки судді Літвіновій М.Є., справу
№910/7781/13 передано для розгляду колегії
суддів у наступному складі: головуюча
суддя Літвінова М.Є., суддя Борисенко
І.І., суддя Полякова К.В.
Ухвалою від 10.10.2013 колегія суддів
прийняла справу до провадження,
розгляд справи призначено на 16.10.2013.
Судове засідання 16.10.2013 не відбулося у
зв'язку зі зміною складу колегії
суддів.
Розпорядженням заступника Голови
господарського суду міста Києва від
16.10.2013, у зв'язку з відрядженням судді
Полякової К.В., справу №910/7781/13 передано
для розгляду колегії суддів у
наступному складі: головуюча суддя
Літвінова М.Є., суддя Борисенко І.І.,
суддя Отрош І.М.
Ухвалою від 16.10.2013 справу прийнято до
провадження колегією суддів, розгляд
справи призначено на 11.11.2013.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 11.11.2013, на підставі ст.77
Господарського процесуального кодексу
України, у зв'язку з нез'явленням
представників в судове засідання,
колегією суддів відкладений розгляд
справи №910/7781/13 на 25.11.2013.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 25.11.2013, на підставі ст.77
Господарського процесуального кодексу
України, розгляд справи №910/7781/13
відкладений на 16.12.2013.
Розпорядженням заступника Голови
господарського суду міста Києва від
25.11.2013, справу №910/7781/13 передано для
розгляду колегії суддів у наступному
складі: головуюча суддя Літвінова М.Є.,
суддя Отрош І.М., суддя Трофименко Т.Ю.
Ухвалою від 25.11.2013 справу прийнято до
провадження колегією суддів, розгляд
справи призначено на 16.12.2013.
Ухвалою від 16.12.2013 справу прийнято до
провадження колегією суддів, розгляд
справи відкладено на 15.01.2014.
Ухвалою від 15.01.2014, на підставі ст.77 ГПК
України, розгляд справи відкладений на
05.02.2014, разом з тим, на підставі ст. 69 ГПК
України, продовжено строк вирішення
05.02.2014 представник позивача заявив
клопотання про зупинення провадження у
справі до вирішення пов'язаної з нею
Агро" до ТОВ "Український промисловий
банк", ТОВ "Інвестиційна компанія "ІФГ
Капітал", Національного Банку України
про визнання договору про передавання
в управління непроданих активів №31-Л
від 05.09.2013 недійсним з дати його
Так, відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України,
господарський суд зупиняє провадження
у справі в разі неможливості розгляду
даної справи до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, що розглядається
іншим судом.
Зупинення провадження у справі - це
тимчасове або повне припинення всіх
процесуальних дій у справі, що
викликане настанням зазначених у
законі причин, що перешкоджають
подальшому руху процесу, і щодо яких
невідомо, коли вони можуть бути
Зі змісту наведеної норми випливає, що
причиною зупинення провадження у
справі в даному випадку є неможливість
її розгляду до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, яка розглядається
іншим судом.
Господарський суд повинен зупинити
провадження у справі за наявності
інформації про розгляд іншої справи,
незалежно від заяв учасників судового
процесу. Така інформація
підтверджується тільки судовими
документами: ухвалами, рішеннями,
постановами судів, позовними заявами,
скаргами.

Для вирішення питання про зупинення
провадження у справі господарському
суду слід з'ясовувати: як пов'язана
справа, яка розглядається
господарським судом, зі справою, що
розглядається іншим судом; чим
обумовлюється неможливість розгляду
справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що
рішення іншого суду, який розглядає
справу, встановлює обставини, що
впливають на збирання та оцінку
доказів у даній справі, зокрема, факти,
що мають преюдиціальне значення. Ці
обставини повинні бути такими, що мають
значення для даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до
вирішення справи іншим судом полягає в
тому, що обставини, які розглядаються
іншим судом, не можуть бути встановлені
господарським судом самостійно у даній
справі. Йдеться про те, що
господарський суд не може розглянути
певну справу через обмеженість своєї
юрисдикції щодо конкретної справи
внаслідок: непідвідомчості;
обмеженості предметом позову;
неможливості розгляду тотожної справи;
певної черговості розгляду вимог.

Предметом розгляду даної справи є
визнання недійсним частини кредитного
договору №05/К-06 від 16.06.2006, укладеного
між ТОВ "Український промисловий банк"
та Фермерським господарством
"Сінельник Валерій Демянович", а
предметом розгляду справи №910/24017/13 є
визнання недійсним договору про
передавання в управління непроданих
активів №31-Л від 05.09.2013 недійсним з дати
його вчинення.

Із зазначеного слідує про відсутність
пов'язаності даних справ, що виключає
підстави для зупинення провадження у
справі №910/7781/13 з підстав викладених у
клопотанні від 05.02.014.

Ухвалою від 05.02.2014, на підставі ст. 77 ГПК
України, розгляд справи відкладений на
26.02.2014 та залучено до участі у справі
третіх осіб: ОСОБА_3 та МПП "Елегія".

Розпорядженням заступника Голови
господарського суду міста Києва від
10.02.2014, справу №910/7781/13 передано для
розгляду колегії суддів у наступному
складі: головуюча суддя Літвінова М.Є.,
суддя Отрош І.М., суддя Полякова К.В.

Ухвалою від 10.02.2014 справу прийнято до
провадження колегії суддів, розгляд
справи призначено на 26.02.2014.

У зв'язку із перебуванням судді
Літвінової М.Є. у відпустці,
розпорядженням в.о. Голови
господарського суду міста Києва від
26.02.2014 справа №910/7781/14 передана на
розгляд розгляду колегії суддів у
наступному складі: головуюча суддя
Мельник В.І., суддя Босий В.П., суддя
Полякова К.В.

Ухвалою від 26.02.2014 справу прийнято до
провадження колегією суддів, розгляд
справи призначено на 19.03.2014.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 27.02.2014 призначено
колегіальний розгляд справи №910/7781/13 у
наступному складі суду: головуюча
суддя Літвінова М.Є., суддя Босий В.П.,
суддя Полякова К.В., у зв'язку з виходом
з відпустки судді Літвінової М.Є.

Ухвалою від 26.02.2014 справу прийнято до
провадження колегією суддів, розгляд
справи призначено на 19.03.2014.

Ухвалою від 19.03.2014 розгляд справи
відкладено на 14.04.2014, в порядку ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України.

В судове засідання 14.04.2014 представники
сторін не з'явились.

Про дату та час розгляду справи ОСОБА_3
був повідомлений належним чином, що
підтверджується повідомленнями про
вручення поштового відправлення, які
долучені до матеріалів справи.

З адреси третьої особи-2 до суду
повернулась поштова кореспонденція з
довідкою ф-20 "за закінченням терміну
зберігання".

Таким чином, третя особа-2 про дату та
час розгляду повідомлена належним
чином.

Дослідивши матеріали справи,
господарський суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В:

16.06.2006 між ТОВ "Український промисловий
банк" (банк за договором) та Фермерським
господарством "Сінельник Валерій
Дем'янович" (позичальник за договором)
був укладений кредитний договір №05/К-06
(далі - Договір), за умовами якого, банк
надає позичальнику кредит в грошовій
формі на наступних умовах: сума кредиту
- 845 100,00 грн., термін кредитування - 48
місяців, кінцева дата повернення
кредиту - 15.06.2010, мета використання
кредиту - придбання вантажних
автомобілів КАМАЗ в кількості 3 одиниць
та причепів НЕФАЗ в кількості 3
одиниць, згідно Договору №141/05-06
купівлі-продажу з залученням клієнтом
банківського кредиту від 19.05.2006,
процентна ставка - 19 % річних,
одноразова комісія за надання кредиту -
1% від суми кредиту, комісія за
підготовку та оформлення договору - 150,00
грн., в тому числі ПДВ - 25,00 грн.

Відповідно до п. 1.2 статуту ТОВ "Ілан
Агро", товариство створено відповідно
до протоколу №1 зборів засновників від
30.07.2010 та чинного законодавства України
внаслідок реорганізації шляхом
перетворення Фермерського
господарства "СІНЕЛЬНИК В.Д." та у
відповідності до ч. 2 ст.108 Цивільного
кодексу України є правонаступником
всього його майна, майнових прав та
всіх зобов'язань стосовно всіх його
кредиторів та боржників, включаючи
зобов'язання, які оспорюються
сторонами.

Відповідно до п. 2.3 Договору (в редакції
додаткового договору №05/4 від 15.05.2007
зміст вказаного пункту під п. 2.4), строк
користування кредитом починається з
моменту перерахування коштів з
позичкового рахунку.

Згідно п. 10.1 Договору, він набуває
чинності з моменту підписання його
уповноваженими представниками сторін
та діє до повного виконання сторонами
взаємних зобов'язань.

В подальшому сторонами були внесені
зміни до Договору шляхом укладення
додаткових договорів, які долучені до
матеріалів справи.

Стаття 193 Господарського кодексу
України (надалі - ГК України)
встановлює, що суб'єкти господарювання
та інші учасники господарських
відносин повинні виконувати
господарські зобов'язання належним
чином відповідно до закону, інших
правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України (далі ЦК
України) з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. Згідно з
ч.2 вказаної статті, до відносин за
кредитним договором застосовуються
положення Цивільного кодексу України
щодо позики.

Стаття 1049 ЦК України зобов'язує
позичальника повернути позику у строк
та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач
зазначив, що умови оспорюваного
Кредитного договору суперечать
положенням Закону України "Про банки та
банківську діяльність" (ст.55), Закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг" (ст.6), Цивільного
кодексу України, Господарського
кодексу України, тобто договір не
містить усіх істотних умов кредитного
договору, зокрема умов щодо зміни в
односторонньому порядку банком
процентної ставки, строку дії Договору
та відсутні умови щодо визначення
відповідальності банку за невиконання
умов Договору.

У відзиві на позов відповідач просить
суд застосувати строк позовної
давності в порядку ст.ст. 256, 257
Цивільного кодексу України. Крім того,
відповідач зазначив, що наслідком
недійсності правочину є повернення
сторін у первісний стан, згідно ст. 216
Цивільного кодексу України. Таким
чином, відповідач просив суд відмовити
в задоволенні позовних вимог.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 345
Господарського кодексу України
кредитні відносини здійснюються на
підставі кредитного договору, що
укладається між кредитором і
позичальником у письмовій формі. У
кредитному договорі передбачаються
мета, сума і строк кредиту, умови і
порядок його видачі та погашення, види
забезпечення зобов'язань позичальника,
відсоткові ставки, порядок плати за
кредит, обов'язки, права і
відповідальність сторін щодо видачі та
погашення кредиту.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5 статті 203 Цивільного
кодексу України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Між тим, відповідно до частини 8 статті
181 ГК України у разі якщо сторони не
досягли згоди з усіх істотних умов
господарського договору, такий договір
вважається неукладеним (таким, що не
відбувся).

Відсутність в договорі істотної умови
є підставою вважати такий договір
неукладеним, а не визнавати його
недійсним.

Згідно з частинами 2, 3 статті 180
Господарського кодексу України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Отже, істотними умовами кредитного
договору як господарського договору,
відповідно до закону, є умови про
предмет, ціну та строк його дії.

У інших випадках, зокрема щодо умов, що
наведені в частині 2 статті 345
Господарського кодексу України (мета
кредиту, умови і порядок його видачі та
погашення, види забезпечення
зобов'язань позичальника, порядок
плати за кредит, обов'язки, права і
відповідальність сторін щодо видачі та
погашення кредиту), то відсутні
підстави вважати їх істотними умовами
кредитного договору виходячи із
наступного.

Структурно-системний аналіз положень
Господарського кодексу України
свідчить, що законодавець прямо
зазначає перелік істотних умов того чи
іншого господарського договору,
наприклад, частина 3 статті 272, частина 1
статті 284, частини 2, 3 статті 297, частина 5
статті 318 Господарського кодексу
України. Аналогічний підхід
застосовується і в положеннях
Цивільного кодексу України, зокрема,
перелік істотних умов договорів прямо
визначається, наприклад, у статтях 695,
982, 1035 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що істотними умовами кредитного
договору як господарського договору
відповідно до закону є умови про
предмет, ціну та строк його дії.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Відповідно до п.4.6 Кредитного договору
в редакції додаткового договору №05/4
від 15.05.2007, у разі несвоєчасного
повернення заборгованості по кредиту,
позичальник сплачує у строки
передбачені п. 4.4 цього договору,
проценти з розрахунку 35 % річних, що
нараховуються на суму простроченої
заборгованості з дати її виникнення до
дати її повного погашення.

Таким чином підписавши кредитний
договір, позичальник погодився з усіма
його умовами, зобов'язався своєчасно
повернути одержаний кредит, сплатити
нараховані проценти, тощо, на умовах,
встановлених кредитним договором та є
обізнаним щодо наслідків порушення
своїх зобов'язань.

Позивач зазначає, що п.п. 4.6, 9.1
Кредитного договору не відповідають
ст.1056-1 Цивільного кодексу України, що є
помилковим твердженням, оскільки:

10.01.2009 Цивільний кодекс України
доповнено ст. 1056-1, яка встановлює
заборону банку змінювати розмір
процентів за користування кредитом в
односторонньому порядку, на підставі
Закону України "Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
банківського вкладу та кредитного
договору в односторонньому порядку"
від 12.12.2008.

Відповідно до ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України
умова договору щодо права банку, іншої
фінансової установи змінювати розмір
процентів в односторонньому порядку є
нікчемною.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України
та ст. 5 ЦК України акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності, і
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують цивільну відповідальність
особи.

Отже, на час укладення оспорюваного
договору та змін до нього, норма права,
на яку посилається позивач була
відсутня.

Аналогічного висновку суд дійшов і
щодо посилання позивача на ч. 1ст. 55 ЗУ
"Про банки та банківську діяльність".

При цьому суд звертає увагу, що
підставою для визнання договору
недійсним є недодержання стороною
вимог закону, що діяв саме в момент
укладення договору.

У позові позивач помилково посилається
на редакцію п. 9.1 кредитного договору,
оскільки вказаний пункт договору
викладений у новій редакції
додаткового договору від 15.05.2007 №05/4,
відповідно до якого, у випадку зміни
умов придбавання кредитних ресурсів
або порядку виконання зобов'язань
сторін за цим договором - за
погодженням з позичальником та його
поручителями (в т.ч. майновими
поручителями, гарантами, тощо)
вносяться зміни до цього договору та до
договорів, укладених в забезпечення
цього договору, протягом 10 календарних
днів з моменту надіслання банком
позичальнику відповідної пропозиції.

Зазначені позивачем обставини не є
односторонньою зміною умов договору.
Зміна розміру фіксованої процентної
ставки залежно від зміни обставин
кредитного ризику, якщо в кредитному
договорі визначено обставини, за якими
застосовується інша фіксована
процентна ставка, та її розмір, не є
односторонньою зміною процентної
ставки.

Умовами Кредитного договору чітко
визначено на розсуд сторін і погоджені
ними умови, на яких надається кредит.
Факт підписання позичальником
Кредитного договору підтверджує згоду
позичальника на користування кредитом
на умовах, визначених в Кредитному
договорі, у тому числі на згоду із
ціною, зазначеною у договорі та,
відповідно, її складовими частинами -
процентами та комісією за управління.
При цьому, назви складових ціни кредиту
не впливають на суть положень
Кредитного договору, у тому числі щодо
необхідності виконання позичальником
взятого на себе зобов'язання щодо їх
сплати.

Позивач посилаючись на вказані
положення вважає, що Кредитний договір
підлягає визнанню недійсним на
підставі частин 1 статті 203 Цивільного
кодексу України, оскільки у Кредитному
договорі не містяться положення щодо
відповідальності відповідача за
невиконання або неналежне виконання
умов цього договору.

Проте, відсутність у Кредитному
договорі вказаних положень не може
бути підставою для визнання цього
договору недійсним.

Так, відповідно до статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6
статті 203 ЦК України.

Частиною 1 статті 203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Частиною 1 статті 628 ЦК України
передбачено, що зміст договору (як дво-
або багатостороннього правочину)
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Отже, виходячи з даної норми у зміст
договору, крім погоджених сторонами
умов, входять і ті положення (умови), які
приймаються ними як обов'язкові в силу
чинного цивільного законодавства.
Тобто в договорі немає потреби
дублювати положення, які є загальними
для даного виду договору і передбачені
у відповідних нормативних актах,
оскільки сторони повинні керуватися
ними незалежно від того, включені вони
в договір чи ні.

Згідно зі статтями 1054, 1055 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. Кредитний
договір укладається у письмовій формі.

Умови про відповідальність сторін за
порушення зобов'язань (їх невиконання
або виконання з порушенням умов)
передбачені, наприклад, у главі 51 ЦК
України. Так, згідно зі статтею 611 ЦК
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: 1)
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3)
сплата неустойки; 4) відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Порядок зміни і припинення дії
(розірвання) договору врегульований
статтями 631, 651-654 ЦК України, частиною 7
статті 180, статтею 188 ГК України.

Таким чином, у статті 203 ЦК України мова
йде про відповідність закону саме
змісту правочину, а не його форми. Тому
визнавати кредитний договір недійсним
на тих підставах, що він не містить
певних умов, зокрема, умов про
відповідальність банку та порядок
припинення дії договору, не можна.

Щодо строку дії договору, суд не
погоджується із твердженням позивача
про те, що сторонами у кредитному
договорі не узгоджена дана умова.

У відповідності зі ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору, таким чином при укладенні
договору, підписанні додаткових угод,
позивач визнавав факт дії договору, що
передбачає в свою чергу виконання
сторонами протягом такого часу своїх
обов'язків відповідно до договору.

Так згідно п. 10.1 Кредитного договору,
даний договір набуває чинності з
моменту підписання його сторонами і
діє до повного виконання взаємних
зобов'язань.

Окрім того, в п.1.1, додатку №1 та
додаткових договорах до кредитного
договору, сторони визначили кінцеву
дату повернення кредиту 15.06.2010.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
визначені ст. 203 Цивільного кодексу
України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Вирішуючи спір про визнання договору
недійсним, необхідним є встановлення
наявності тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків.

Правочин може бути визнаний недійсним
з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої -
третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів, зокрема,
статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України,
абзацу другого частини шостої статті 29
Закону України "Про приватизацію
державного майна", частини другої
статті 20 Закону України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)",
частини другої статті 15 Закону України
"Про оренду землі", статті 12 Закону
України "Про іпотеку", частини другої
статті 29 Закону України "Про
страхування", статті 78 Закону України
"Про банки і банківську діяльність",
статті 71 Закону України "Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин
(п.2.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських) договорів недійсними)
від 29.05.2011 №11).

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України).

З наданих доказів, суд дійшов висновку,
що підстави визнання недійсним
Кредитного договору № 2901-003/11 від 01.04.2011,
відсутні. Позивачем не доведено в
порядку ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України,
обставин, які могли б слугувати
підставою недійсності вказаного
Кредитного договору.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги
про визнання Кредитного договору №
2901-003/11 від 01.04.2011 недійсним суд вважає
необґрунтованими та відмовляє в їх
задоволенні.

Що стосується заяви відповідача про
застосування строку позовної давності,
слід зазначити наступне.

У відповідності до п. 2.2. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" визначено, що за
змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

В зв'язку з тим, що суд прийшов до
висновку про необґрунтованість вимог
позивача та про відсутність порушення
права позивача, позовна давність не
може бути застосована до даних
правовідносин.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 21.04.2014.

Головуючий суддя

М.Є.
Літвінова

Судді
В.П.
Босий

К.В.
Полякова