ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року Справа № 917/1924/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Черкащенка М.М. - головуючого, Жукової
Л.В., Студенця В.І.розглянувши у
відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуОбласного
комунального виробничого підприємства
теплового господарства
"Лубнитеплоенерго"на постанову та на
рішенняХарківського апеляційного
господарського суду від 27.02.2014 року
господарського суду Полтавської
області від 10.12.2013 рокуу справі
господарського судуПолтавської
області за
позовомДочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України"доОбласного
комунального виробничого підприємства
теплового господарства
"Лубнитеплоенерго"простягнення 715 076,83
грн.в судовому засіданні взяли участь
представники :

- від позивача:Яковенко П.А.,- від
відповідача:Таращенко В.І.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2013 року Дочірня компанія "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" (далі - ДК
"Газ України" НАК "Нафтогаз України")
звернулось до господарського суду
Полтавської області з позовом до
Обласного комунального виробничого
підприємства теплового господарства
"Лубнитеплоенерго" (з урахуванням
зменшення позовних вимог) про
стягнення 279 150,01 грн. пені, 22 775,86 грн.
інфляційних втрат, 77359,03 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обгрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
своїх зобов"язань за договором
поставки природного газу №06/10-2242-ТЕ-24
від 20.12.2010 року в частині своєчасної
оплати вартості отриманого за
договором природного газу у розмірі 12
917 588,38 грн.

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 10.12.2013 року
позов задоволено частково. Зменшено
розмір пені до 50%, стягнуто на користь
позивача 139 575,01 грн. пені, 22 775,86 грн.
інфляційних втрат та 77 359,03 грн. - 3%
річних.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 27.02.2014 року
рішення господарського суду
Полтавської області від 10.12.2013 року
залишено без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Судові рішення мотивовані
обгрунтованістю та доведеністю
позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятими судовими
рішеннями, Обласне комунальне
виробниче підприємство теплового
господарства "Лубнитеплоенерго" подало
касаційну скаргу, в якій просить
постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 27.02.2014 року та
рішення господарського суду
Полтавської області від 10.12.2013 року
скасувати і прийняти нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

В обґрунтування своїх вимог скаржник
посилається на те, що судами
неправильно застосовані норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до прийняття незаконних
судових рішень.

Судова колегія, розглянувши наявні
матеріали, обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування норм
матеріального та процесуального права
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, 20.12.2010 року між ДК "Газ
України" НАК "Нафтогаз України"
(постачальник) та Обласне комунальне
виробниче підприємство теплового
господарства "Лубнитеплоенерго"
(покупець) був укладений договір
№06/10-2242-ТЕ-24 про закупівлю природного
газу за державні кошти, відповідно до
умов якого, постачальник
зобов"язується поставити покупцеві
імпортований природний газ, а покупець
зобов"язується прийняти і оплатити
природний газ, зазначеному у п.1.2 цього
договору.

Згідно з п.4.1 договору, розрахунки
проводяться шляхом поетапної оплати у
такому порядку: перша оплата в розмірі
34% від вартості запланованих обсягів
постачання газу проводиться не пізніше
10 числа місяця поставки; подальші
оплати проводяться плановими
платежами по 33% від вартості
запланованих місячних обсягів
постачання газу до 20 та 30(31) числа
місяця поставки. Остаточний розрахунок
за фактично спожиті обсяги природного
газу здійснюється на підставі акта
приймання-передачі газу до 20 числа
місяця, наступного за місяцем поставки
газу.

Пунктом 7.3.1 договору сторони
передбачили відповідальність покупця
за порушення ним строків оплати,
обумовлених пунктом 4.1 договору, у
вигляді сплати покупцем пені у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла в період, за який сплачується
пені від суми простроченого платежу за
кожен день прострочення платежу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на виконання умов
договору, позивач поставив відповідачу
протягом січня-вересня 2011 року
природний газ на загальну суму 12 917 588,38
грн., що підтверджується актами
приймання-передачі і який оплачений
покупцем із порушенням строків,
визначеними у п.4.1 договору.

У зв"язку із порушенням відповідачем
строків оплати вартості природного
газу, позивач нарахував, на підставі
п.7.3.1 договору, ст. 625 ЦК України 279150,01
грн. пені, 22 775,86 грн. інфляційних втрат
та 77359,03 грн. 3% річних, з яких вимоги про
стягнення інфляційних втрат та 3%
річних судами попередніх інстанцій
задоволені повністю, а вимоги про
стягненні пені - частково, зменшено
розмір пені, що підлягає стягненню до
50%.

Такі висновки попередніх судових
інстанцій колегія суддів вважає за
необхідне підтримати з огляду на
наступне.

Майново-господарські зобов"язання між
суб"єктами господарювання виникають на
підставі договорів (стаття 179 ГК
України) і сторони є вільними в
укладенні договору, вибору контрагента
та визначенні умов договору (стаття 627
ЦК України).

Статтями 525, 526 ЦК України та статтею 193
ГК України встановлено, що
одностороння відмова від зобов"язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов"язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК
України, якщо в зобов"язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Приписами статті 611 Цивільного кодексу
України встановлено, що у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: 1)
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3)
сплата неустойки; 4) відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Згідно із ч. 1 ст. 216 Господарського
кодексу України учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Частиною 1 статті 230 Господарського
кодексу України встановлено, що
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Статті 614 Цивільного кодексу України, 218
Господарського кодексу України
передбачають, що особа за невиконання
або неналежне виконання
господарського зобов'язання чи
порушення правил здійснення
господарської діяльності несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності).

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи приписи зазначених вище
статей, а також те, що Обласне
комунальне виробниче підприємство
теплового господарства
"Лубнитеплоенерго", як покупець
природного газу за договором
№06/10-2242-ТЕ-24, порушило умови та строки
оплати вартості отриманого природного
газу, які обумовлені договором і
сторони в пункті 7.3.1 договору
передбачили сплату пені за порушення
строків оплати, а ст. 625 ЦК передбачено
стягнення інфляційних втрат та 3%
річних, то колегія суддів погоджується
з висновками попередніх судових
інстанцій про задоволення заявлених
позовних вимог та стягнення з
відповідача 279 150,01 грн. пені, 22775,86 грн.
інфляційних втрат та 77359,03 грн. 3% річних.

Що стосується доводів скаржника про
відсутність підстав для застосування
до нього будь-яких санкцій за порушення
строків оплати за природний газ через
відсутність його вини у такому
простроченні, у зв"язку з особливістю
регулювання відносин у сфері
постачання та реалізації енергоносіїв,
яка передбачає надання субвенцій з
Державного бюджету для погашення
різниці у тарифах на теплову енергію,
то такі доводи не можуть братись судом
до уваги та відхиляються колегією
суддів з огляду на приписи ч.2 ст. 617 ЦК
України, ч.2 ст. 218 ГК України та рішення
Європейського суду з прав людини у
справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус
проти України" від 18.10.2005 за яким
відсутність бюджетних коштів не
виправдовує бездіяльність і не є
підставою для звільнення від
відповідальності за порушення ним
зобов"язання.

Не можуть братись судом до уваги
посилання скаржника на договори
№102/217-ГУ від 10.08.2012 року та №351/517з-ГУ від
01.12.2012 року, як на новацію договору
№06/10-2242-ТЕ-24 від 20.12.2010 року, оскільки
зазначені договори не є новацією в
розумінні ч.2 ст. 604 ЦК України, з огляду
на те, що вони не припинили первісні
зобов"язання за договором №06/10-2242-ТЕ-24
від 20.12.2010 року на купівлю-продаж
природного газу, а лише організували
взаєморозрахунки із заборгованості за
природний газ, в той час, як новація є
угодою тих самих сторін про те, що
первісне зобов'язання припиняється, а
між його учасниками виникає нове
зобов'язальне правовідношення, якому
властиві такі ознаки, як наявність
взаємної згоди сторін щодо припинення
дії попереднього зобов'язання та щодо
умов нового зобов'язання; наявність
умови про припинення попереднього
зобов'язання, припинення всіх
додаткових зобов'язань; виникнення між
тими ж особами нового зобов'язання, яке,
як правило, містить умову про інший
предмет чи спосіб виконання, що в
даному випадку відсутнє.

Щодо інших доводів наведених у
касаційній скарзі, то вони є
необгрунтовані, не підтверджені
належними доказами, спростовуються
висновками суду, покладених в основу
оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до приписів ст. 1117,
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.
Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

На підставі викладеного, оскаржувані
судові рішення є повними, законними та
обґрунтованими, прийнятими при
дослідженні всіх обставин справи із
правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому, судова колегія не вбачає
підстав для їх зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Обласного
комунального виробничого підприємства
теплового господарства
"Лубнитеплоенерго" залишити без
задоволення.

Постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 27.02.2014 року та
рішення господарського суду
Полтавської області від 10.12.2013 року у
справі №917/1924/13 залишити без змін.

Головуючий, суддя
М.М.Черкащенко

Судді
Л.В.Жукова

В.І.Студенець