ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
_____________ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

14 квітня 2014 року
Справа № 913/604/14

Провадження № 6/913/604/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "СІВС", м. Луганськ

до відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія Геккон",
м.Луганськ

про стягнення 6 207 грн. 50 коп.

Суддя Василенко Т.А.

Секретар судового засідання Добродій
Є.В.

У засіданні брали участь:

від позивача - Дзюба І.Г., довіреність
б/н від 12.03.2014;

від відповідача - Кравець Т.О.,
довіреність б/н від 01.07.2013.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ: позивачем заявлено
вимогу про стягнення з відповідача
безпідставно отриманих коштів в сумі 6
207 грн. 50 коп.

Позивачем наданий відзив на
заперечення відповідача від 14.04.2014,
який долучений до матеріалів справи.

Відповідачем надані заперечення від
14.04.2014 на заяву позивача про зміну
предмету позову, які судом прийняті до
відома та долучені до матеріалів
справи.

Відповідач за запереченнями від 31.03.2014
і від 14.04.2014 з позовом не погодився та,
зокрема, зазначив, що між сторонами у
справі був укладений договір № 409 від
07.11.2012. Вартість послуг з організації
доступу до мережці Інтернет за цим
договором була визначена згідно
додатку № 1 і відповідно до калькуляції
складає 12 415, 00 грн.

07.11.2012 позивач згідно рахунку № 409-11-21
від 07.11.2012 перерахував відповідачу
аванс в сумі 6 207, 50 грн.

Після цього відповідачем було
здійснено певні роботи, закупку та
монтаж відповідного обладнання на суму
2 315, 00 і це обладнання на даний час не
повернуто. В той же час, було
встановлено відсутність технічної
можливості для надання послуг з подачі
послуг Інтернету.

У зв'язку з тим, що станом на липень 2013
року відповідачем були вичерпані всі
можливості для організації доступу до
Інтернет на умовах договору № 409 від
07.11.2012 компанія відправила позивачу
лист № 02-07 від 19.07.2013 про неможливість
виконання робіт з технічних умов. Також
було надіслано додаткову угоду до
договору про розірванні договору з
01.08.2013. Але у відповіді на звернення від
22.08.2013 позивач тільки запропонував
відповідачу повернути аванс в сумі 6 207,
50 грн. і не зазначив про погодження з
пропозицією щодо розірвання договору.
Також з боку позивача вказана
додаткова угода підписана не була, у
зв'язку з чим відповідач вважає, що
договір не був розірваним та не має
підстав для повернення суми авансу.
Крім цього, на даний час у відповідача
виникла можливість виконати умови
договору та надати позивачу відповідні
послуги.

Аванс був перерахований відповідно до
умов договору і позивач не розірвав
спірний договір, у зв'язку з чим
застосування положень ст. 1212 ЦК України
є неправомірним.

Позивач з доводами відповідача не
погодився.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначає наступне.

07 листопада 2012 року між ТОВ
«СІВС»(позивач у справі), та ТОВ
"Компанія Геккон" (відповідач у справі),
було укладено договір № 409 щодо
виконання послуг доступу до мережі
«Інтернет».

Згідно додатку № 1 до договору № 409 від
07 листопада 2012 року вартість послуг
складає 12 415, 00 грн.

07.11.2012 на виконання умов договору
згідно рахунку-фактури № 409-12-211 від
07.11.2012 позивачем на користь відповідача
був перерахований аванс в сумі 6 207, 50
грн.

19.07.2013 на адресу позивача надійшов лист
відповідача вих. № 02-07 з пропозицією
розірвати договір № 409 від 07.11.2012 з
технічних причин. У відповідь на
вказаний лист, позивач направив
відповідачу лист з пропозицією
повернути перерахований аванс в сумі 6
207,50 грн., оскільки відповідач з
технічних причин не міг виконати умови
договору в повному обсязі.

З урахуванням викладеного та на
підставі п. 6.3 договору, позивач вважає,
що вказаний договір є розірваним з
18.08.2013, але аванс відповідачем не
повернуто.

Оскільки на даний час у позивача
відсутня будь-яка заборгованість за
договором перед відповідачем та акти
виконаних робіт сторонами підписані не
були, на думку позивача, відповідач
безпідставно набув та зберігає грошові
кошти, що належать позивачу в сумі 6 207, 50
грн. і вони повинні бути повернуті.

В обґрунтування вимог за позовом,
позивач посилається на норми ст. ст. 526,
629,1212 ЦК України та інші.

Відповідач проти позову заперечує, з
підстав наведених вищі та вказаних у
запереченнях.

Оцінивши матеріали справи та доводи
сторін у їх сукупності, суд прийшов до
наступного.

07 листопада 2012 року між сторонами у
справі був укладений договір № 409,
предметом якого є надання послуг
доступу до мережі «Інтернет» згідно
додатку № 1 до договору.

Згідно ст. 901 ЦК України за договором
про надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

За умовами договору, відповідач у
справі - як виконавець зобов'язується
надати позивачу - як замовнику
відповідні послуги, а останній, в свою
чергу, зобов'язаний оплатити надані
послуги на умовах договору.

Згідно п. 4.2. договору № 409 від 07.11.2012
оплата за послуги здійснюється
авансовим платежем на підставі
рахунків. За результатами наданих
послуг сторонами складається акт
приймання-здачі фактично наданих та
прийнятих послуг (п. 4.3 договору).

Згідно п. 6.1. договору № 409 від 07.11.2012 цей
договір набирає чинності з моменту
підписання його сторонами і діє до 31
грудня 2012 року. Якщо до дати закінчення
дії договору жодна зі сторін не
оголосить про його розірвання, то дія
договору вважається продовженою на
наступний рік на тих же умовах.

Згідно п. 6.2. договору № 409 від 07.11.2012 при
розірванні цього договору виконавець
повертає невикористаний аванс
замовникові.

Згідно п. п. 6.3 договору № 409 від 07.11.2012
договір може бути розірваний за
ініціативою будь-якої зі сторін на
умовах п. 6.2 договору. Повідомлення про
розірвання договору має бути
направлене не менше чим за тридцять
календарних днів до передбачуваної
дати розірвання.

В той же час, відповідно до п. 4.7
договору повернення надмірно
сплачених коштів або невикористаного
авансу проводиться на вимогу замовника
протягом одного календарного місяця.

Відповідно до додатку № 1 до договору №
409 від 07.11.2012 виконавець здійснює
послуги мереж Інтернет і організацію
доступу, вартість послуг складає 12 415, 00
грн.

На виконання умов договору, позивач в
якості авансу за платіжним дорученням
№ 399 від 07.11.2012 перерахував відповідачу
грошові кошти в сумі 6 207 грн. 50 коп. і
вказаний факт підтверджений
відповідачем.

Відповідач, листом від 19.07.2013, вих. № 0207
(про неможливість виконання робіт)
повідомив позивача, що у зв'язку із
виявленими перешкодами надати послуги,
передбачені договором № 409 від 07.11.2012,
не має можливості, у зв'язку з чим
вказаним листом відповідач просив
позивача розірвати зазначений договір
по технічним причинам.

Також, відповідачем було складено та
підписано додаткову угоду від 19.07.2013 до
договору № 409 з 07.11.2012, за якою
відповідач пропонував позивачу
розірвати вказаний договір з 01.08.2013.

Позивачем вказана додаткова угода
підписана не була.

Позивач заперечує проти отримання
вказаної додаткової угоди, а
відповідач не надав суду будь-яких
доказів її направлення позивачу.

В той же час, позивач за листом від
22.08.2013 № 22/08 на пропозицію відповідача,
відповідно до п. 6.2 договору
запропонував останньому протягом 7
днів повернути невикористаний аванс.
При цьому, у вказаному листі позивач не
зазначив про розірвання договору № 409
від 07.11.2012.

В той же час, позивач за текстом позову
зазначає, що договір є розірваним з
18.08.2013.

Відповідач вказаний факт оспорює і
посилається на те, що позивачем не було
повідомлено про розірвання договору.

Позивач посилається на те, що сторони
прийшли обопільної згоди щодо
розірвання договору по технічним
причинам з 18.08.2013, але письмового
погодження або непогодження із
пропозицією відповідача про
розірвання договору позивач не надав.

Так, як було вказано вище, згідно п. 6.3
договору № 409 з 07.11.2012 договір може бути
розірваний за ініціативою будь-якої зі
сторін і повідомлення про розірвання
договору має бути направлене не менше
чим за тридцять календарних днів до
передбачуваної дати розірвання.

В даному випадку, відповідач не
направляв позивачу повідомлення про
розірвання договору, а пропонував саме
позивачу розірвати договір. Позивач
письмово про розірвання договору не
повідомив. За умовами договору сторони
узгодили, що якщо до дати закінчення
договору жодна зі сторін не повідомить
про його розірвання, договір
вважається продовженим на наступний
рік.

При цьому, ані позивачем, ані
відповідачем до справи взагалі не
надано доказів розірвання договору №
409 з 07.11.2012.

Так, посилання позивача на те, що
договір є розірваним з 18.08.2013 є
неправомірним, оскільки жодною зі
сторін не було зазначено, що вказаний
договір є розірваним взагалі та з
вказаної дати.

Умовами договору сторони не
передбачили одностороннього
розірвання договору.

Зазначений вище лист відповідача за
своєю правовою природою є пропозицією
про розірвання договору щодо
розірвання договору в порядку,
передбаченому статтею 188 ГК України, а
не односторонньою відмовою від
договору № 409 з 07.11.2012.

В той же час, як вказує сам позивач,
листом від 22.08.2013 на пропозицію
відповідача розірвати договір, він
відповів пропозицією сплатити аванс.

Відповідно до приписів статті 1212
Цивільного кодексу України особа, яка
набула майно за рахунок іншої особи без
достатньої правової підстави -
безпідставно набуте майно, зобов'язана
повернути потерпілому це майно. Особа
зобов'язана повернути майно і тоді,
коли підстава, на якій воно було набуте,
згодом відпала.

В силу положень ст. 1212 ЦК України
обов'язковими умовами існування
цивільно-правових зобов'язань, що
виникають у зв'язку із безпідставним
збагаченням, є :

- по-перше, набуття або збереження
майна, це означає, що особа набуває нові
цінності, збільшує кількість та
вартість належного їй майна або
зберігає майно, яке неминуче мало б
вибути із її володіння;

- по-друге, мало місце набуття або
збереження майна за рахунок іншої
особи, тобто збільшення або збереження
майна у особи є наслідком втрати або
недоотримання цього майна іншою
особою;

- по-третє, обов'язково має бути
відсутність правової підстави для
набуття або збереження майна за
рахунок іншої особи, тобто мала місце
помилка, обман, випадковість або інші
підстави набуття або збереження майна,
які не можна віднести до підстав
виникнення цивільних прав та
обов'язків (ст. 11 ЦК України).

За приписами статті 1213 Цивільного
кодексу України набувач зобов'язаний
повернути потерпілому безпідставно
набуте майно в натурі. У разі
неможливості повернути в натурі
потерпілому безпідставно набуте майно
відшкодовується його вартість. Набуття
або збереження майна полягає не тільки
в отриманні речі або сукупності речей,
а й в отриманні майнових прав та
обов'язків. Набуття має місце в разі,
коли в набувача виникає право на майно.
Фактичне володіння майном не створює
набуття. Збереження майна має місце
тоді, коли одна особа виконала
зобов'язання іншої, прийняла на себе
зобов'язання замість іншої особи або
понесла видатки, які має нести особа, що
зберегла майно. Набуття або збереження
майна в будь-якому випадку має бути
безпідставним. Безпідставність
полягає в тому, що придбання або
збереження майна відбувається без
правових підстав, встановлених не
тільки договором, а й адміністративним
актом та одностороннім правочином.

В даному випадку, матеріалами справи
підтверджено, що аванс в сумі 6 207 грн. 50
коп. був отриманий відповідачем саме
на підставі укладеного договору № 409
від 07.11.2012 і доказів його розірвання
сторонами не надано.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України,
статей 33, 34 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається, як на підставу своїх
вимог і заперечень, суд приймає тільки
ті докази, які мають значення для
справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Отже, в наявних в матеріалах справи
листах не міститься безперечний
висновок позивача та відповідача про
розірвання договору, який би давав
змогу позивачу вважати, що договір №409
від 07.11.2012 є розірваним з 18.08.2013.

Відповідно до ст. 907 ЦК України договір
про надання послуг може бути
розірваний, у тому числі шляхом
односторонньої відмови від договору, в
порядку та на підставах, встановлених
цим Кодексом, іншим законом або за
домовленістю сторін. Порядок і
наслідки розірвання договору про
надання послуг визначаються
домовленістю сторін або законом.

В даному випадку, вказаним кодексом не
передбачена можливість односторонньої
відмови від договору № 409 від 07.11.2012 та
сторони не передбачили таку
можливість.

Тобто, аванс в сумі 6 207 грн. 50 коп.
набутий відповідачем правомірно і на
цей час підстави його набуття не
відпали.

За таких обставин, в задоволенні позову
слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України
витрати зі сплати судового збору слід
покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 49, 82, 84, 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Витрати зі сплати судового збору
покласти на позивача у справі..

Відповідно до ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги.

Відповідно до ст. 92 Господарського
процесуального кодексу України
рішення може бути оскаржено до
апеляційної інстанції протягом
десятиденного строку.

Дата виготовлення повного тексту та
підписання рішення - 17.04.2014.

Суддя Т.А. Василенко