ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2014 р.Справа № 916/539/14

Господарський суд Одеської області у
складі:

судді В.С.
Петрова

при секретарі Л.Е.
Кришиневській

за участю представників:

від позивача - Афонін В.Г.,

від відповідача - Прищепа О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю
„Високовольтний союз - РЗВА" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю „С-Інжиніринг" про
стягнення 1 915 485,80 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю „Високовольтний
союз - РЗВА" звернулось до
господарського суду Одеської області з
позовною заявою до Товариства з
обмеженою відповідальністю
„С-Інжиніринг" про стягнення
заборгованості за договором поставки
№ 3.1-28-12 від 27.07.2012 р. у розмірі 2 215 485,80
грн., посилаючись на наступне.

27.07.2012 р. між ТОВ „РЗВА-Електрик" (після
зміни найменування - ТОВ
„Високовольтний союз - РЗВА") та ТОВ
„С-Інжиніринг" було укладено договір
поставки № 3.1-28-12, відповідно до якого
позивач зобов'язався поставити та
передати у власність, а відповідач
зобов'язався прийняти та оплатити
продукцію (товар) по асортименту, опису,
кількості і цінам, зазначеним в
специфікаціях, що укладаються
сторонами на кожну конкретну поставку
продукції.

Відповідно до п. 2.1. договору покупець
оплачує товар, що поставляється на
підставі специфікації шляхом
перерахунку вартості поставленого
товару постачальнику по банківським
реквізитам постачальника, зазначеним в
договорі протягом строку для оплати,
зазначеного в специфікації на поставку
такого товару.

Як зазначає позивач, сума товару, що був
поставлений позивачем покупцю 02.08.2013 р.
згідно специфікації № 3 від 07.05.2013 р.
складає 2 351 190,00 грн., в тому числі ПДВ
391865,00 грн. Сума товару, що був
поставлений позивачем покупцю 01.08.2013 р.
згідно специфікації № 4 від 07.05.2013 р., зі
змінами від 08.07.2013 р., внесеними
додатковою угодою № 4 до договору,
складає 2 256 291,60 грн., в тому числі ПДВ 376
048,60 грн.

При цьому згідно умов п. 7 специфікацій
№ 3 та № 4 оплата товару здійснюється у
наступному порядку:

- попередня оплата в розмірі 30% від
вартості товару - протягом 10
банківських днів з моменту підписання
даної специфікації та погодження
опитувальних листів;

- оплата 20% - по факту готовності товару
до відвантаження після отримання
письмового повідомлення від
постачальника про готовність товару до
відвантаження;

- оплата в розмірі 50% від вартості
товару протягом 30 календарних днів з
моменту поставки товару згідно даної
специфікації на склад покупця в
повному обсязі.

В п. 8 специфікації № 3 та № 4 до договору
поставки сторони погодили поставку на
умовах EXW м. Рівне, вул. Біла, 16.

Відтак, позивач стверджує, що покупець
був зобов'язаний здійснити попередню
оплату вартості продукції у термін до
21.05.2013 р. на суму 705 357,00 грн. (30% вартості
товару), після повідомлення про
готовність до відвантаження на суму 470
238,00 грн. (20% вартості товару), а решту 50%
вартості - оплатити протягом 30
календарних днів після поставки
продукції.

Як вказує позивач, 01.08.2013 р. та 02.08.2013 р.
ним було виконано обов'язок щодо
поставки продукції по специфікаціям №
3 і № 4 від 07.05.2013 р. до договору в повному
обсязі та належним чином, про що
свідчать видаткова накладна № НРЕ_393
від 01.08.2013 р. та довіреність № 745370 від
01.08.2013 р., видаткова накладна № НРЕ_394
від 02.08.2013 р. та довіреність № 745369 від
01.08.2013 р. Таким чином, позивач зазначає,
що покупець зобов'язаний був здійснити
остаточну оплату вартості продукції по
специфікації № 4 від 07.05.2013 р. - до 31.08.2013
р., а по специфікації № 3 від 07.05.2013 р. - до
01.09.2013 р. Проте, станом на 15.01.2014 р.
відповідачем з метою виконання
зобов'язань по оплаті поставленої
продукції сплачено по специфікації № 3
від 07.05.2013 р. - 1125595 грн., а по
специфікації № 4 від 07.05.2013 р. - 1266400,80
грн., у зв'язку з чим за відповідачем
рахується заборгованість по
специфікації № 3 від 07.05.2013 р. - 1225595 грн.,
по специфікації № 4 від 07.05.2013 р. - 989890,80
грн.

Відтак, на момент подачі позову
заборгованість відповідача по оплаті
вартості продукції згідно договору №
3.1-28-12 від 27.07.2012 р. становила 2 215 485,80 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 17.02.2014 р. позовну заяву
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Високовольтний
союз - РЗВА" прийнято до розгляду та
порушено провадження у справі № 916/539/14,
при цьому розгляд справи призначено в
засіданні суду.

У судовому засіданні 06.03.2014 р.
представник позивача звернувся до суду
із заявою про зменшення позовних вимог
(а.с. 37-38), відповідно до якої позивач
просив суд стягнути з відповідача
заборгованість по оплаті вартості
продукції у розмірі 2 015 485,80 грн.,
посилаючись на здійснення
відповідачем 17.02.2014 р. часткової оплати
в сумі 200000,00 грн. за обладнання згідно
рахунку № РЕ204СП3 від 20.05.2013 р.

Також в засіданні суду 06.03.2014 р.
представник позивача звернувся до суду
із заявою про забезпечення позову (а.с.
39-41), в якій позивач просив суд накласти
арешт на грошові кошти відповідача на
рахунку № 1 в ПАТ „Марфін Банк",
МФО 328168, в межах стягуваємої суми у
розмірі 2015485,80 грн. Наразі позивач
вказав, що невжиття заходів
забезпечення позову може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду. При цьому в
обґрунтування своєї заяви позивач
послався на те, що відповідач постійно
не дотримується графіку розстрочення
виплати суми заборгованості, який був
запропонований відповідачем у листах
від 10.01.2014 р. № 05/10-01 та від 07.02.2014 р. №
01/07-02.

Вказану заяву позивача про
забезпечення позову судом було
розглянуто під час розгляду справи у
судовому засіданні 06.03.2014 р., в
результаті чого суд, порадившись на
місці, ухвалив: відмовити в задоволенні
поданої представником позивача заяви
про забезпечення позову, виходячи з
наступного.

Відповідно до статті 66 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд за заявою сторони,
прокурора або з власної ініціативи має
право вжити передбачених статтею 67
цього Кодексу заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

За статтею 67 Господарського
процесуального кодексу України позов
забезпечується: накладанням арешту на
майно або грошові суми, що належать
відповідачеві; забороною
відповідачеві вчиняти певні дії;
забороною іншим особам вчиняти дії, що
стосуються предмета спору; зупиненням
стягнення на підставі виконавчого
документа або іншого документа, за яким
стягнення здійснюється у безспірному
порядку; зупиненням продажу
арештованого майна, якщо подано позов
про визнання права власності на це
майно і про зняття з нього арешту.

Так, у вирішенні питання про
забезпечення позову господарський суд
має здійснити оцінку обґрунтованості
доводів заявника щодо необхідності
вжиття відповідних заходів з
урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості
інтересів сторін, а також інших
учасників судового процесу;

- наявності зв'язку між конкретним
заходом до забезпечення позову і
предметом позовної вимоги, зокрема, чи
спроможний такий захід забезпечити
фактичне виконання судового рішення в
разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або
невиконання рішення господарського
суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв'язку із
вжиттям таких заходів прав та
охоронюваних законом інтересів осіб,
що не є учасниками даного судового
процесу.

Зазначене знайшло своє відображення у
постанові Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування заходів
до забезпечення позову" N 16 від 26.12.2011
року.

При цьому заходи до забезпечення
позову повинні бути співмірними із
заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає
співвідношення господарським судом
негативних наслідків від вжиття
заходів до забезпечення позову з тими
негативними наслідками, які можуть
настати в результаті невжиття цих
заходів, з урахуванням відповідності
права чи законного інтересу, за
захистом яких заявник звертається до
суду, вартості майна, на яке він заявляє
клопотання накласти арешт, чи майнових
наслідків заборони відповідачу
здійснювати певні дії.

Разом з тим в заяві про забезпечення
позову позивач вказує, що з огляду на
систематичне ухилення ТОВ
„С-Інжиніринг" від виконання своїх
зобов'язань, заявник допускає
можливість вчинення відповідачем
певних дій, спрямованих на списання або
примусове зникнення з рахунків
належних йому грошових коштів, або ще
будь-яких дій щодо зменшення грошових
коштів на своїх банківських рахунках.

Однак, позивач не навів та не надав
жодних доказів в обґрунтування своєї
заяви щодо існування необхідності
вжиття відповідних заходів, зокрема
доказів щодо можливості вчинення
відповідачем певних дій, спрямованих
на списання або примусового зникнення
з рахунків належних йому грошових
коштів або ще будь-яких дій щодо
зменшення грошових коштів на своїх
банківських рахунках.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про відсутність підстав для вжиття
заходів до забезпечення заявленого
позову.

20.03.2014 р. відповідачем був наданий до
суду відзив на позовну заяву (а.с. 53-54),
згідно якого відповідач не визнає у
повному обсязі заявлені позивачем
вимоги та вважає їх необґрунтованими і
незаконними з огляду на таке. Так,
відповідач зазначив, що умови щодо
поставки якісного товару за договором
поставки № 3.1-28-12 від 27.07.2012 р., що
відповідає державним стандартам та
умовам технічного завдання та
опитувальних листів, узгоджених
сторонами, позивачем не було виконано
належним чином. Також відповідач
вважає, що у нього відсутні підстави
для проведення розрахунку з позивачем
по договору у зв'язку з відсутністю
документального підтвердження факту
усунення дефектів обладнання по
договору поставки, передбаченого
сторонами в акті приймання-передачі
обладнання від 28.09.2013 р. При цьому
відповідач наголошує, що у
відповідності до абз. 3 резолютивної
частини акту, строк оплати по договору
подовжується на строк усунення
дефектів постачальником. Відтак,
відповідач просив відмовити у
задоволенні позовної заяви.

03.04.2014 р. представником позивача було
подано до суду заяву про зменшення
розміру позовних вимог (а.с. 66-67),
відповідно до якої позивач просить суд
стягнути з відповідача заборгованість
по оплаті вартості продукції в розмірі
1915485,80 грн., посилаючись на здійснення
відповідачем часткової оплати в сумі
100000,00 грн. за обладнання згідно рахунку
№ РЕ204СП3 від 20.05.2013 р.

10.04.2014 р. відповідачем були надані
доповнення до відзиву на позову заяву
(а.с. 105-106), в яких відповідач підтримує
раніше викладену ним позицію щодо
зміни порядку розрахунку за договором
поставки № 3.1-28-12 від 27.07.2012 р. Зокрема,
відповідач зазначає, що у відповідному
акті було встановлене неповне
виконання усунення недоліків з боку
позивача, як наслідок цього було
змінено договірне зобов'язання
відповідача по оплаті по договору
поставки від 27.07.2013 року, виконання
якого було зазначено сторонами
вказівкою на подію (усунення дефектів
постачальником). Наразі відповідач
вважає необґрунтованою позицію
позивача щодо відсутності повноважень
у осіб, які підписали акт, на укладання,
зміну правочинів, у зв'язку з чим
вказаний акт приймання-передачі
обладнання від 28.09.2013 року в частині
зміни строку оплати по договору
поставки є недійсним. При цьому
відповідач послався на положення ст. 241
ЦК України, згідно з якими наступне
схвалення юридичною особою правочину,
вчиненого від її імені представником,
який не мав належних повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним. Так, відповідач
наголошує, що в подальшому позивачем в
цілому схвалено акт приймання-передачі
обладнання від 28.09.2013 р., вчиненого від
його імені представником, доказами
схвалення якого є відповідне письмове
звернення уповноваженого органу
(посадової особи) позивача до
відповідача (листи № 220.13-1132 від 16.10.2013 р.
та № 11-0/278 юр. від 20.11.2013 р.) та вчинення
позивачем дій, які свідчать про
схвалення правочину (дій щодо наміру
усунення недоліків товару (заміни
трансформаторів), вказаного у
відповідному акті - замовленні
трансформаторів у виробника АВВ та
поставкою їх на місце експлуатації).
Відтак, відповідач вважає, що акт
приймання-передачі обладнання від
28.09.2013 р. в частині зміни строку оплати
по договору поставки № 3.1-28-12 від 27.07.2013
р. є дійсним та правомірним. Тому
відповідач наполягає на відмові у
задоволенні заявлених позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши та дослідивши всі
письмові докази, які містяться в
матеріалах справи, господарський суд
дійшов наступних висновків.

27 липня 2013 року Товариством з обмеженою
відповідальністю „РЗВА-Електрик"
(постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
„С-Інжиніринг" (покупець) був укладений
договір поставки № 3.1-28-12 (а.с. 11-13),
відповідно до п. 1.1 якого постачальник
зобов'язується поставити і передати у
власність, а покупець зобов'язується
прийняти і оплатити продукцію (надалі -
товар) в асортименті, за описом, у
кількості та за цінами, вказаними у
специфікаціях, що укладаються
сторонами на кожну конкретну поставку
товару. Специфікації узгоджуються
уповноваженими представниками сторін,
засвідчуються печатками сторін та
являються невід'ємними частинами цього
договору.

Відповідно до п. 1.4 договору право
власності на товар переходить до
покупця з моменту передачі йому товару
від постачальника в результаті
поставки такого товару. Перехід права
власності на товар до покупця не
звільняє постачальника від зобов'язань
по усуненню недоліків (заміни браку)
якості, і кількості (допоставки) товару.

Згідно п. 2.1 договору покупець сплачує
товар, поставлений на підставі
специфікації шляхом перерахування
вартості поставленого товару
постачальнику на банківські реквізити
постачальника, вказані у цьому
договорі впродовж строку для оплати,
вказаного у специфікації на поставку
такого товару. Форма розрахунків -
безготівковий розрахунок шляхом
перерахування грошових коштів у
відповідності з банківськими
реквізитами постачальника (п. 2.2.
договору). Оплата по цьому договору
здійснюється в українській
національній грошовій валюті - гривні
(п. 2.3 договору).

Відповідно до п. 3.1. договору підставою
для узгодження поставки товару покупцю
являється передане постачальнику
замовлення у вільній (можливо в
електронній) формі, в якому
зазначаються наступні дані: дата, номер
замовлення-наряду, найменування,
асортимент, кількість необхідного
товару.

Згідно п. 3.2. договору постачальник на
підставі отриманого замовлення
покупця впродовж 2-х календарних днів
оформляє і передає покупцю рахунок,
засвідчений печаткою постачальника, в
якому вказує найменування, асортимент
товару, кількість, ціну і загальну
вартість замовлення, і направляє такий
рахунок по факсу. Рахунок являється
пропозицією постачальника про
погодження поставки окремої партії
товару по даним, вказаним у цьому
рахунку.

За умовами п. 3.3. договору покупець на
підставі отриманого рахунка
постачальника впродовж 2-х календарних
днів оформляє специфікацію, в якій
вказує номер і дату специфікації,
найменування, асортимент товару,
кількість, ціну, загальну вартість
замовлення, строк поставки і направляє
її постачальнику. Узгодження сторонами
істотних умов поставки по цьому
договору здійснюється в момент
підписання сторонами вказаної
специфікації.

В п. 3.4 договору сторони згідно п. 4 ст. 265
ГК України домовились, що умови
поставки товару відповідають умовам
поставки DDP м. Бахчисарай, вул. Саші
Чекаліна, 3 (Інкотермс 2010) в частині, яка
може бути застосована до зобов'язань по
цьому договору. За домовленістю сторін
поставка може здійснюватися на інших
умовах. Така домовленість узгоджується
сторонами в заявці та специфікації.

Датою поставки вважається дата,
вказана в документі про приймання
товару покупцем. Таким документом може
бути акт приймання-передачі товару,
товарна накладна, товарно-транспортна
накладна.

Строк дії договору визначено в п. 7.1.
договору, яким закріплено, що останній
набирає чинності з моменту його
підписання та діє до грудня 2012 року.

Додатковою угодою № 3 від 12.06.2013 р. до
вказаного договору № 3.1-28-12 від 27.07.2012 р.
були внесені зміни, відповідно до яких
було змінено назву постачальника з ТОВ
„РЗВА-Електрик" на ТОВ
„Високовольтний союз - РЗВА"

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14
Цивільного кодексу України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Відповідно до статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію або
утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено,
що господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Так, укладений між сторонами по справі
договір поставки є підставою для
виникнення у сторін за цим договором
господарських зобов'язань відповідно
до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509
ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є
обов'язковим для виконання його
сторонами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

В свою чергу відповідно до ст. 655
Цивільного кодексу України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом (ст.
525 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідно до специфікації № 3 від
07.05.2013 р. сума товару, що поставляється
ТОВ „РЗВА-Електрик" відповідачу,
склала 2 351 190,00 грн., в тому числі ПДВ
391865,00 грн.

Також відповідно до специфікації № 4
від 07.05.2013 р. (а.с. 17) з урахуванням змін,
внесених до вказаної специфікації,
згідно додаткової угоди № 4 від 08.07.2013 р.
(а.с. 19) сума товару, що поставляється
ТОВ „РЗВА-Електрик" відповідачу,
склала 2 256 291,60 грн., в тому числі ПДВ 376
048,60 грн.

При цьому згідно умов п. 7 специфікацій
№ 3 та № 4 оплата товару здійснюється у
наступному порядку:

- попередня оплата в розмірі 30% від
вартості товару - протягом 10
банківських днів з моменту підписання
даної специфікації та погодження
опитувальних листів;

- оплата 20% - по факту готовності товару
до відвантаження після отримання
письмового повідомлення від
постачальника про готовність товару до
відвантаження;

- оплата в розмірі 50% від вартості
товару протягом 30 календарних днів з
моменту поставки товару згідно даної
специфікації на склад покупця в
повному обсязі.

В п. 8 специфікацій № 3 та № 4 до договору
поставки сторони погодили поставку на
умовах EXW м. Рівне, вул. Біла, 16.

Поряд з цим ТОВ „РЗВА-Електрик" було
виставлено рахунок № РЕ204 СП3 від 20.05.2013
р. на оплату обладнання по
специфікації № 3 (а.с. 35), також
відповідний рахунок № РЕ205 СП 4 від
13.06.2013 р. (а.с. 36) на оплату обладнання по
специфікації № 4 був виставлений
позивачем.

Як з'ясовано судом, 01.08.2013 р. позивачем
було поставлено відповідачу згідно
умов договору № 3.1-28-12 та специфікації
№ 4 від 07.05.2013 р. товар в загальній сумі 2
256 291,60 грн., про що свідчать видаткова
накладна № НРЕ_393 від 01.08.2013 р. (а.с. 21) та
довіреність серії 12ААД № 745370 від 01.08.2013
р. (а.с. 22).

Також 02.08.2013 р. позивачем було
поставлено відповідачу згідно умов
договору № 3.1-28-12 та специфікації № 3
від 07.05.2013 р. товар в загальній сумі 2 351
190,00 грн., про що свідчать видаткова
накладна № НРЕ_394 від 02.08.2013 р. (а.с. 23) та
довіреність серії 12ААД № 745369 від 01.08.2013
р. (а.с. 24).

При цьому поставлений позивачем
вказаний товар був отриманий
відповідачем, що вбачається з підпису
уповноваженого представника
відповідача на вищезазначених
накладних.

Так, у відповідності з ч. 1 ст. 664
Цивільного кодексу України обов'язок
продавця передати товар покупцеві
вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо
договором встановлений обов'язок
продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження
покупця, якщо товар має бути переданий
покупцеві за місцезнаходженням товару.

Виходячи з вищенаведеного, суд
доходить до висновку про належне
виконання позивачем своїх зобов'язань
перед відповідачем згідно
вищевказаних видаткових накладних.

За статтею 538 Цивільного кодексу
України виконання свого обов'язку
однією із сторін, яке відповідно до
договору обумовлене виконанням другою
стороною свого обов'язку, є зустрічним
виконанням зобов'язання, при якому
сторони повинні виконувати свої
обов'язки одночасно, якщо інше не
встановлено умовами договору, актами
цивільного законодавства тощо.

Отже, прийняття відповідачем товару
від позивача є підставою виникнення у
відповідача зобов'язання оплатити цей
товар.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

Виходячи з умов договору поставки і
специфікацій № 3 і № 4 відповідач як
покупець зобов'язаний був здійснити
остаточну оплату вартості продукції по
специфікації № 4 від 07.05.2013 р. - до 31.08.2013
р., а по специфікації № 3 від 07.05.2013 р. - до
01.09.2013 р.

Проте, станом на 15.01.2014 р. відповідачем з
метою виконання зобов'язань по оплаті
поставленої продукції сплачено по
специфікації № 3 від 07.05.2013 р. - 1125595 грн.,
а по специфікації № 4 від 07.05.2013 р. -
1266400,80 грн., у зв'язку з чим за
відповідачем рахувалась
заборгованість по специфікації № 3 від
07.05.2013 р. - 1225595 грн., по специфікації № 4
від 07.05.2013 р. - 989890,80 грн. Відтак, на
момент подачі позову заборгованість
відповідача по оплаті вартості
продукції згідно договору № 3.1-28-12 від
27.07.2012 р. становила 2 215 485,80 грн. (1225595 грн.
+ 989890,80 грн.).

Під час розгляду справи відповідачем
було здійснено часткову оплату за
обладнання згідно рахунку № РЕ204СП3 від
20.05.2013 р. в сумі 200000,00 грн. - 17.01.2014 р.
(виписка Рівненського відділення № 2 АТ
„Сбербанк Росії" по особовому рахунку
позивача, а.с. 45-46), 100000,00 грн. - 28.03.2014 р.
(виписка Рівненського відділення № 2 АТ
„Сбербанк Росії" по особовому рахунку
позивача, а.с. 68-69).

Отже, на день розгляду справи
заборгованість відповідача за
поставлений товар на виконання умов
договору № 3.1-28-12 становить 1915485,80 грн. (2
215 485,80 грн. - 200000,00 грн. - 100000,00 грн.). При
цьому слід зазначити, що наявність
спірної суми заборгованості
відповідач не спростував, докази, які б
підтверджували факт повної сплати
відповідачем вартості поставленого
товару або неможливості виконання
цього зобов'язання з поважних причин, в
матеріалах справи відсутні. Адже
частиною другою статті 22 ГПК України
передбачено, що сторони мають право
подавати докази, брати участь у
дослідженні доказів, заявляти
клопотання тощо; обґрунтовувати свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами (ч. 2 ст. 43 ГПК України), якими в
силу ст. 32 ГПК України є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інших обставин, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Наразі суд вважає необґрунтованою
позицію відповідача щодо зміни строків
виконання зобов'язань в частині оплати
поставленого товару з огляду на
виявлені недоліки поставленого товару,
виходячи з наступного.

Так, 28.09.2013 р. між представниками сторін
було складено акт про
приймання-передачу обладнання по
договору поставки № 3.1-28-12 від 27.07.2012 р.,
яким встановлено недоліки обладнання
та термін їх усунення протягом
гарантійного строку. Так, 21.10.2013 р. між
представниками сторін складено акт
приймання-передачі обладнання № 11/36/732,
яким усунено частину недоліків
поставленого товару. Пізніше, 04.12.2013 р.
ТОВ „Високовольтний союз - РЗВА"
забезпечено доставку трьох
трансформаторів напруги виробництва
ТОВ „АББ ЛТД" вартістю 52 923,60 грн. на
склад ТОВ „С-Інжиніринг".
Підтвердженням доставки і приймання
трансформаторів є товарно-транспортна
накладна № 0011111-В від 04.12.2013 р. з
відміткою про отримання вантажу-штамп
„Склад ТОВ „С-Інжиніринг" та підписом
відповідальної особи. За ствердженнями
позивача, обладнання, поставлене на ТОВ
„С-Інжиніринг", експлуатується на ТОВ
„Дельма Вільмар СНГ" об'єкт ПС 35/10 кВ.
Підтвердженням усунення недоліків
обладнання на ПС 35/10 кВ ТОВ „Дельма
Вільмар СНГ" є підписаний акт
технічного огляду № 1171/808, затверджений
26.03.2014 р. в.о. генерального директора ТОВ
„Дельма Вільмар СНГ", яким було
зроблено висновок по усунення
недоліків обладнання. Вказане свідчить
про виконання ТОВ „Високовольтний
союз - РЗВА" своїх гарантійних
зобов'язань по усуненню недоліків
поставленого на ТОВ „С-Інжиніринг"
обладнання.

Як вбачається з листа відповідача від
10.01.2014 року № 05/10-01 на адресу позивача
існуючу на той момент заборгованість
відповідач визнавав, при цьому у
вказаному листі ТОВ "С-Інжиніринг"
звертається до ТОВ "Виковольтний
союз-РЗВА" з проханням розстрочити
суму заборгованості згідно наступного
графіка: 13.01-17.01.14 - 200 000,00 грн.; 20.01-31.01.14 -
100 000,00 грн.; 03.02-14.02.14 - 200 000,00 грн.; 17.02-28.02.14
- 500 000,00 грн.; 03.03-31.03.14 - 600 000,00 грн.;
01.04.-30.04.14 - 615 485,00 грн.

Пізніше ТОВ "С-Інжиніринг" листом від
07.02.2014 року № 01/07-02 зверталось до ТОВ
„Високовольтний союз - РЗВА" з
аналогічним проханням розстрочити
суму заборгованості згідно графіка:
03.02-14.02.14 - 200 000,00 грн.; 17.02-28.02.14 - 600 000,00
грн.; 03.03-31.03.14 - 600 000,00 грн.; 01.04.-30.04.14 - 615
485,00 грн.

Між тим під час розгляду справи
відповідач заявив про ненастання на
момент подачі позову строку оплати за
поставлений товар, оскільки у
відповідності до абз. 3 резолютивної
частини акту приймання-передачі
обладнання від 28.09.2013 р. строк оплати по
договору подовжено на строк усунення
дефектів постачальником.

Такі доводи відповідача щодо зміни
строків виконання зобов'язань в
частині оплати судом оцінюються
критично, оскільки за умовами п. 7.2
договору поставки № 3.1-28-12 від 27.07.2012 р.
при зміні і доповненні умов договору,
сторони укладають додаткові угоди, які
являються невід'ємною частиною цього
договору. Між тим будь-яких додаткових
угод до специфікацій № 3 і № 4 з приводу
зміни порядку оплати сторонами не
укладалось.

Тим більш в ході розгляду справи судом
було з'ясовано усунення позивачем
недоліків поставленого обладнання, що
не оспорюється відповідачем.

Таким чином, суд доходить до висновку
про безпідставне ухилення відповідача
від виконання прийнятих на себе
зобов'язань щодо оплати придбаного
товару.

Наразі несплатою позивачу вказаної
суми заборгованості за поставлений
товар згідно укладеного між сторонами
договору № 3.1-28-12 від 27.07.2012 р.
відповідач порушив умови вказаного
договору, що є недопустимим згідно ст.
525 Цивільного кодексу України. За таких
обставин, суд вважає обґрунтованими
вимоги позивача про стягнення з
відповідача заборгованості за
вказаним договором в розмірі 1 915 485,80
грн.

Так, невиконання зобов'язання або
виконання зобов'язання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) згідно ст. 610
Цивільного кодексу України є
порушенням зобов'язання.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права в разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст. 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: визнання права; визнання
правочину недійсним; припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Вказані положення ЦК кореспондуються з
положеннями ст. 20 ГК України.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи надані сторонами докази в
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю „Високовольтний
союз - РЗВА" про стягнення з відповідача
суми заборгованості в розмірі 1 915 485,80
грн. відповідають фактичним обставинам
справи та вимогам чинного
законодавства, тому підлягають
задоволенню.

У зв'язку з тим, що спір виник внаслідок
неправомірних дій відповідача, та
рішення відбулось на користь позивача,
відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати по сплаті судового збору,
понесені позивачем при подачі позову,
слід віднести за рахунок відповідача
пропорційно заявленим і задоволеним
вимогам.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України,

суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою
відповідальністю „Високовольтний
союз - РЗВА" до Товариства з обмеженою
відповідальністю „С-Інжиніринг" про
стягнення 1 915 485,80 грн. задовольнити.

2. СТЯГНУТИ з Товариства з
обмеженою відповідальністю
„С-Інжиніринг" (68000, Одеська область, м.
Іллічівськ, вул. 1 Травня, буд. 1А, кімн. 26;
) на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю
„Високовольтний союз - РЗВА" (33001,
Рівненська область, м. Рівне, вул. Біла,
вул. 16; ) заборгованість
по оплаті вартості продукції у розмірі
1915485/один мільйон дев'ятсот п'ятнадцять
тисяч чотириста вісімдесят п'ять/грн. 80
коп., витрати по сплаті судового збору у
розмірі 38309/тридцять вісім тисяч триста
дев'ять/грн. 72 коп.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та
підписано 16.04.2014 р.

Суддя
Петров В.С.