КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2014 р. Справа№ 921/683/13-г/1

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Шапрана В.В.

Руденко М.А.

за участю представників:

від першого позивача - Притула О.Б.,
довіреність № б/н від 14.10.2013;

від другого позивача - Притула О.Б.,
довіреність № б/н від 14.10.2013;

від першого відповідача - Єременко В.Б.,
довіреність № 442 від 20.12.2013;

від другого відповідача - Єременко В.Б.,
довіреність № 09-32/1329 від 19.11.2013,

розглянувши апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Інтеграл" на рішення
господарського суду міста Києва від
18.02.2014 у справі № 921/683/13-г/1 (суддя
Гулевець О.В.) за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю "Інтеграл"
та товариства з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробнича
фірма "Інтеграл" до товариства з
обмеженою відповідальністю "Компанія з
управління активами "ІЗІ Лайф" та
публічного акціонерного товариства
"Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк
"Промінвестбанк" в особі філії
"Відділення ПАТ Промінвестбанк в м.
Тернопіль" про визнання договору про
відступлення права вимоги недійним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Інтеграл" та
товариство з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробнича
фірма "Інтеграл" звернулися до
господарського суду міста Києва з
позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія з
управління активами "ІЗІ Лайф" та
публічного акціонерного товариства
"Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк
"Промінвестбанк" в особі філії
"Відділення ПАТ Промінвестбанк в м.
Тернопіль" про визнання договору про
відступлення права вимоги недійним.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 18.02.2014 у справі №
921/683/13-г/1 у задоволенні позову
відмовлено повністю.

При ухваленні рішення по даній справі,
суд першої інстанції дійшов висновку
про відсутність підстав для визнання
зазначеного договору недійсним.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
перший позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду міста
Києва від 18.02.2014 у справі №
921/683/13-г/1 скасувати та прийняти нове,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
Договір відступлення права вимоги є
договором факторингу, який було
укладено першим відповідачем за
відсутністю у нього статусу фінансової
установи, що відповідно до закону має
право здійснювати факторингові
операції.

Крім цього, в обґрунтування вимог
скарги апелянт посилається на
відсутність у першого відповідача
ліцензії на здійснення валютних
операцій, оскільки, як він зазначє, у
боржника збереглось право на погашення
кредитної заборгованості саме в
іноземній валюті для отримання якої
першому відповідачу і необхідна
відповідна ліцензія.

Представник позивачів у справі в
судовому засіданні 07.04.2014 надав
пояснення, якими підтримав апеляційну
скаргу.

Представник відповідачів проти
апеляційної скарги заперечив та просив
залишити рішення суду першої інстанції
без змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Між акціонерним комерційним
промислово-інвестиційним банком
(закрите акціонерне товариство),
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство "Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк "Промінвестбанк", як кредитодавцем
та товариством з обмеженою
відповідальністю "Інтеграл", як
позичальником 12.03.2008 року укладено
Кредитний договір про відкриття
мультивалютної лінії № 03-1/33.

Згідно предмету даного договору банк
надає позичальнику кредит шляхом
відкриття відновлювальної
мультивалютної кредитної лінії у сумі,
яка не може перевищувати 1 900 000,00
доларів США або в гривні по курсу НБУ,
зі сплатою 15% річних за кредитом
наданим в гривні та 11% річних за
кредитом наданим в доларах США.

В подальшому між сторонами вносились
зміни до зазначеного кредитного
договору шляхом укладення наступних
договорів: Договір про внесення змін №
1 від 06.05.2008 р., Договір про внесення змін
№ 3 від 30.09.2009 р., Договір про внесення
змін № 3 від 30.04.2009 р., Договір про
внесення змін № 5 від 29.01.2010 р. та
Договір про внесення змін № 6 від 05.07.2010
р.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань позичальником за кредитним
договором 12.03.2008р. між акціонерним
комерційним промислово-інвестиційним
банком (закрите акціонерне товариство),
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство "Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк "Промінвестбанк", як кредитором,
товариством з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробнича
фірма "Інтеграл", як поручителем та
товариством з обмеженою
відповідальністю "Інтеграл", як
боржником укладено Договір поруки №
04-3.

Відповідно до умов зазначеного
договору поручитель прийняв на себе
зобов'язання перед кредитором нести
солідарну відповідальність з
боржником за виконання останнім своїх
боргових зобов'язань за Кредитним
договором про відкриття
мультивалютної лінії № 03-1/33 від 12.03.2008
року.

Згодом, 28.07.2010 між публічним
акціонерним товариством "Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк "Промінвестбанк", як первісним
кредитором та товариством з обмеженою
відповідальністю "Компанія з
управління активами "ІЗІ Лайф" , як
новим кредитором укладено Договір
відступлення права вимоги № 39/82,
відповідно до умов якого первісний
кредитор відступає новому кредитору
належне первісному кредитору право
вимоги за Кредитним договором про
відкриття мультивалютної лінії № 03-1/33
від 12.03.2008 року та Договорами про
внесення змін до Кредитного договору
про відкриття мультивалютної лінії
№ 03-1/33 від 12.03.2008 року.

Відповідно до п. 1.3 договору за ним до
нового кредитора переходить право
вимагати (замість первісного
кредитора) від боржника належного та
реального виконання наступних
обов'язків:

- повернення грошових коштів в розмірі 4
480 323,73 грн. отриманих боржником згідно
Кредитного договору, укладеного між
первісним кредитором боржником;

- повернення грошових коштів в розмірі 4
058 273,23 грн., що є гривневим еквівалентом
станом на дату укладення договору
відступлення права вимоги суми 514 082,90
дол. США., отриманої боржником згідно
Кредитного договору;

- повернення нарахованих станом на дату
укладення даного Договору процентів за
користування кредитом згідно
Кредитного договору в сумі 331 807,98 грн.;

- повернення нарахованих станом на дату
укладення даного Договору процентів за
користування кредитом згідно
Кредитного договору в сумі 223 705,29 грн.,
що є гривневим еквівалентом станом на
дату укладення договору відступлення
права вимоги нарахованих процентів в
доларах США у розмірі 28 337,93
дол. США;

- сплати неустойки в формі та розмірах,
що визначена в Кредитному договорі;

- інших обов'язків, встановлених
Кредитним договором.

До нового кредитора переходять всі без
винятку права та обов'язки первісного
кредитора, відповідача за Кредитним
договором (п. 1.4 договору).

Згідно п. 1.8 договору у зв'язку з
укладенням цього договору, первісним
кредитором здійснюється на користь
нового кредитора відступлення прав за
договорами, що забезпечують виконання
зобов'язань за Кредитним договором, а
саме: Іпотечним договором, посвідченим
приватним нотаріусом Тернопільського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
13.03.2008 р., зареєстрований в реєстрі за
№2197 з урахуванням Договору про
внесення змін до іпотечного договору,
посвідченого приватним нотаріусом
Тернопільського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 07.07.2010р.,
зареєстрованого в реєстрі за №4090,
укладеного між первісним кредитором та
ТОВ "Науково-виробнича фірма "Інтеграл"
(іпотекодавцем), а також Договором
поруки №04-3 від 12.03.2008 року, укладеним
між первісним кредитором та
(іпотекодавцем).

Пунктом 2.1 договору передбачено, що
новий кредитор зобов'язаний
переказати первісному кредитору за
відступлення права вимоги за Кредитним
договором 9 094 110,23 грн. у день підписання
цього Договору.

Відповідно до 2.2 договору первісний
кредитор зобов'язаний передати
протягом 3 робочих днів, з моменту
надходження на рахунок, вказаний в п.
2.1.1 цього договору суми відшкодування
за відступлення права вимоги,
оригінали усіх документів, які
свідчать про право вимоги за Кредитним
договором та інформацію, яка важлива
для їх здійснення, а саме: Кредитний
договір, Договори забезпечення,
повідомлення про порушення
зобов'язання, розрахунок
заборгованості за кредитним договором,
інші документи, що важливі для
реалізації новим кредитором прав за
Кредитним договором. Факт передачі
первісним кредитором новому кредитору
документів засвідчується складанням
Акту прийому-передачі, який
підписується повноважними
представниками первісного кредитора
та нового кредитора.

На виконання умов договору новим
кредитором було перераховано 28.07.2010
первісному кредитору за відступлення
права вимоги за Кредитним договором
грошові кошти в сумі 9 094 110,23 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
(т.1, а.с. 30).

Крім цього, публічним акціонерним
товариством "Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк
"Промінвестбанк" 28.07.2010 було передано
товариству з обмеженою
відповідальністю "Компанія з
управління активами "ІЗІ Лайф"
оригінали усіх документів, які
свідчать про право вимоги за Кредитним
договором та інформацію, яка важлива
для їх здійснення, що підтверджується
Актом приймання-передачі документів (т.
2, а.с. 51).

Позивачі, вважаючи, що Договір
відступлення права вимоги є договором
факторингу, який було укладено першим
відповідачем за відсутністю у нього
статусу фінансової установи, що
відповідно до закону має право
здійснювати факторингові операції,
звернулись до суду з позовом про
визнання зазначеного договору
недійсним.

Крім цього, в обґрунтування позовних
вимог позивачі посилаються на
відсутність у першого відповідача
ліцензії на здійснення валютних
операцій, оскільки, як вони зазначають,
у боржника збереглось право на
погашення кредитної заборгованості
саме в іноземній валюті для отримання
якої першому відповідачу і необхідна
відповідна ліцензія.

Колегія суддів вважає, що зазначені
доводи не є підставою для визнання
недійсним договору про відступлення
права вимоги, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставами
виникнення прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України,
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір є обов'язковим
до виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу
України закріплено право кожної особи
на захист свого цивільного права у
випадку його порушення, невизнання або
оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України передбачають такий спосіб
захисту порушеного права як визнання
недійсним правочину (господарської
угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин може
бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом. Такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу
України:

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання
яких є необхідним для дійсності
правочину, є вичерпним.

Доводи позивачів про те, що
оскаржуваний договір підпадає під
правове регулювання Глави 73 Цивільного
кодексу України, оскільки є договором
факторингу, а не відступлення права
вимоги, відхиляються колегією суддів з
наступних підстав.

Поняття договору факторингу визначено
у частині першій статті 1077 Цивільного
кодексу України, відповідно до якої, за
договором факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату, а клієнт відступає
або зобов'язується відступити
факторові своє право грошової вимоги
до третьої особи (боржника).

Стосовно фактора законодавець
зазначає, що цією стороною договору
факторингу може бути банк та інша
організація, яка може здійснювати
банківські операції. Клієнтом у
факторингових операціях, є як правило
комерційні юридичні особи, а також
фізичні особи-підприємці.

За наведеним визначенням договір
факторингу спрямований на
фінансування однією стороною іншої
сторони шляхом передачі в її
розпорядження певної суми грошових
коштів.

Зазначена послуга за договором
надається фактором клієнту за плату,
розмір якої визначається договором.

При цьому, сама грошова вимога передана
клієнтом фактору, не може розглядатись
як плата за надану останнім фінансову
допомогу.

Таким чином, договір факторингу
передбачає, передусім, обов'язковість
платності за відступлення права
грошової вимоги, та мету отримання
додаткового доходу.

Аналогічної позиції дотримується і
Вищий господарський суд України,
зокрема, в постановах від 30.06.2011 у
справі № 35/395-10 та від 03.07.2012 у справі №
5006/28/18пед/2012.

В даному випадку, метою оскаржуваного
договору є передача права вимоги до
боржника від одного кредитора до
іншого, тобто, фактична зміна сторони у
виконанні зобов'язання без набуття
додаткового доходу жодним із
кредиторів.

Умовами договору про відступлення
права вимоги чітко передбачено саме
передачу права вимоги заборгованості,
що виникла у зв'язку з невиконанням
боржником свого зобов'язання з
повернення кредитних коштів.

При цьому, сума коштів за відступлення
права вимоги дорівнює сумі кредитної
заборгованості, право вимоги сплати
якої відступлено за цим договором.

Отже, в оскаржуваному договорі
відсутні ознаки платності, які
відповідно до ст.1077 Цивільного кодексу
України притаманні договору
факторингу.

За наведених обставин, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
те, що оскаржуваний договір за правовою
природою є договором відступлення
права вимоги, а не договором
факторингу.

Крім цього, доводи позивачів про
відсутність у першого відповідача
ліцензії на здійснення валютних
операцій, оскільки, як вони зазначають,
у боржника збереглось право на
погашення кредитної заборгованості
саме в іноземній валюті для отримання
якої першому відповідачу і необхідна
відповідна ліцензія, також
відхиляються колегією суддів за
необґрунтованістю, з огляду на
наступне.

Так, укладення оскаржуваного договору
не є фінансовою операцією, а належить
до господарської діяльності
підприємства першого відповідача.

Метою укладення оскаржуваного
правочину є заміна кредитора у
зобов'язанні, а не надання новим
кредитором іншій особі послуг
фінансування, тобто здійснення таких
валютних операцій, як надання
кредитних коштів в іноземній валюті.

Укладення договору відступлення права
вимоги не потребує наявності у нового
кредитора відповідної ліцензії.

Відповідно до частини 4 статті 5
Декрету Кабінету Міністрів України
№15-93 від 19.02.1993р. "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю",
індивідуальні ліцензії видаються
резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції. Індивідуальної
ліцензії потребує, зокрема,
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави (пункт "г").

Отже, індивідуального ліцензування
потребує саме платіж, а не операція
уступки права вимоги.

Крім того, Кредитний договір про
відкриття мультивалютної лінії № 03-1/33
від 12.03.2008 року, а також Договір про
відступлення права вимоги № 39/82 від
28.07.2010р. не містять положень, які
передбачали заборону проводити
розрахунки в національній валюті
України, а оспорюваний договір містить
гривневий еквівалент розрахунку
заборгованості в доларах США станом на
28.07.2010р.

Так, розрахунки можуть бути проведені і
у національній валюті України - гривні.

Питання отримання ліцензії для
отримання платежу в валюті не може бути
підставою для визнання договору
недійсним, адже оцінка законності
договору здійснюється на момент його
укладення, а ліцензія має бути отримана
на момент проведення платежу, який
здійснюється після укладення договору.

З огляду на вищевикладене, підстави для
визнання договору недійсним відсутні.

За наведених обставин, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
відмову у задоволенні позову.

З урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, колегія суддів дійшла
висновку про те, що оскаржуване рішення
місцевого господарського суду
прийнято з повним, всебічним та
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим,
правові підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної
скарги відмовлено, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за подання апеляційної скарги
покладаються на першого позивача
(апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Інтеграл"
залишити без задоволення, а рішення
господарського суду міста Києва від
18.02.2014 у справі № 921/683/13-г/1 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового
збору за подачу апеляційної скарги
покласти на її заявника - першого
позивача у справі.

3. Матеріали справи № 921/683/13-г/1
повернути до господарського суду міста
Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому Господарським
процесуальним кодексом України
порядку та строки.

Головуючий суддя
Є.Ю. Пономаренко

Судді
В.В. Шапран

М.А. Руденко