м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Державного підприємства з
питань поводження з відходами як
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Технопром ЛТД»
про стягнення 107 449, 77 грн.
Суддя Пригунова А.Б.
від позивача: Приходько Я.М.
від відповідача: не з'явились
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Державне підприємство з питань
проводження з відходами як вторинною
сировиною звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Технопром ЛТД» про
стягнення заборгованості за договором
№ 5-ВД від 10.07.2012 р. у розмірі 74 219, 21 грн.,
31 626, 21 грн. - пені та штраф у розмірі 3 %
річних - 1 604, 35 грн. Позовні вимоги
обґрунтовані неналежним виконанням
відповідачем свої грошових зобов'язань
за вищевказаним договором.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 23.12.2013 р. порушено провадження
розгляду у судовому засіданні на 03.02.2014
р. за участю представників сторін, яких
зобов'язано надати суду певні
Розгляд даної справи відкладався в
порядку ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України.
Розпорядженням Голови Господарського
суду міста Києва від 19.02.2014 р. справу №
зв'язку з перебуванням судді
Пригунової А.Б. на лікарняному.
Ухвалою Господарського суду міста
призначено до розгляду у судовому
засіданні на 07.04.2014 р.
Розпорядженням Голови Господарського
суду міста Києва від 02.04.2014 р. у зв'язку з
виходом судді Пригунової А.Б. із
їй для подальшого розгляду.
У даному судовому засіданні
представник позивача підтримав
заявлені позовні вимоги та просив
Представник відповідача на виклик суду
не з'явився, про поважні причини неявки
суд не повідомив.
При цьому, суд відзначає, що ухвали
Господарського суду міста Києва
направлялись на адресу відповідача,
вказану в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців та повернуті до
Господарського суду міста Києва за
закінченням терміну зберігання.
Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст.
87 Господарського процесуального
При цьому в п. 3.9.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" зазначається, що у
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
Приймаючи до уваги, що сторони були
належним чином повідомлені про дату та
час судового засідання, враховуючи, що
матеріали справи містять достатньо
документів для розгляду справи по суті,
та зважаючи на те, що від учасників
провадження не надходило будь-яких
клопотань, в тому числі, про
відкладення розгляду справи, суд
вважає, що неявка у судове засідання
представника відповідача не є
перешкодою для прийняття рішення у
даній справі.
Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України, якщо
відзив на позовну заяву і витребувані
господарським судом
Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем,
оригінали яких оглянуто у судовому
засіданні.

У судовому засіданні 07.04.2014 р. на
підставі ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, Господарський суд міста
Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10.07.2012 р. між Обласним управлінням
«Хмельницькекоресурси» Державного
підприємства «Укрекоресурси» (Обласне
управління «Хмельницькекоресурси» не
має статусу юридичної особи та є
відокремленим підрозділом Державного
підприємства з питань проводження з
відходами як вторинною сировиною) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Технопром ЛТД»
укладено договір № 5-ВД, за умовами
якого відповідач зобов'язався
поставити та передати, а Обласне
управління «Хмельницькекоресурси» -
прийняти та оплатити вартість товару
на умовах договору.

Відповідно до положення про Обласне
управління «Хмельницькекоресурси»
Державного підприємства з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною останнє не є юридичною
особою та за організаційно-правовою
формою відноситься до відокремлених
підрозділів.

Відповідно до п. 4.1. положення про
Обласне управління
«Хмельницькекоресурси» Державного
підприємства з питань поводження з
відходами як вторинною сировиною
останнє має право здійснювати частину
функцій підприємства, зокрема,
укладати правочини (договори, угоди,
контракти тощо).

Відповідно до п.п. 2.1., 2.4. ціна договору
визначається загальною вартістю
товару, що вказана в специфікації.
Відповідач здійснює 100 % передоплату не
пізніше, ніж за 3 дні до поставки товару.

Відповідно до п. 5.2. у випадку
прострочення відповідачем строків
поставки товару, відповідач сплачує
пеню у розмірі 0, 1 % вартості товару, з
якого допущено прострочення виконання
за кожен день прострочення.

Договір, відповідно до п. 7.1., вступає в
силу з моменту його підписання та діє
до 31.12.2012 р., але у будь-якому разі до
повного виконання сторонами своїх
зобов'язань за договором.

Додатковою угодою № 1 від 02.01.2013 р.
термін дії договору № 5-ВД від 10.07.2012 р.
встановлено до 31.12.2013 р.

Відповідно до специфікацій 1, 2 до
договору № 5-ВД від 10.07.2012 р. термін
поставки товару - на протязі місяця з
дати оплати.

Як вбачається з матеріалів справи,
Обласне управління
«Хмельницькекоресурси» Державного
підприємства з питань поводження з
відходами як вторинною сировиною
перерахувало на рахунок Товариства з
обмеженою відповідальністю «Технопром
ЛТД» грошові кошти у сумі 174 999, 00 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
№ 262 від 30.07.2012 р.

Також платіжними дорученнями № 304 від
14.09.2012 р. та № 310 від 26.09.2012 р. Обласне
управління «Хмельницькекоресурси»
Державного підприємства з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною перерахувало на користь
відповідача 150 000, 00 грн.

При цьому, наявними у справі копіями
видаткових накладних підтверджується
поставка Товариством з обмеженою
відповідальністю «Технопром ЛТД»
товару на загальну суму 250 779, 79 грн.

06.12.2012 р. Товариство з обмеженою
відповідальністю «Технопром ЛТД»
надало гарантійний лист № 5 про
погашення заборгованості за договором
у сумі 87 248, 21 грн. до 15.03.2013 р.

01.10.2013 р. Обласне управління
«Хмельницькекоресурси» Державного
підприємства з питань поводження з
відходами як вторинною сировиною
звернулось до відповідача з листом №
1060 від 30.09.2013 р. про погашення
заборгованості за договором № 5-ВД від
10.07.2012 р. у розмірі 74 219, 21 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач
стверджує, що відповідачем порушено
умови договору № 5-ВД від 10.07.2012 р. в
частині поставки обумовленого
договором товару, у зв'язку з чим
просить стягнути з відповідача 74 219, 21
грн. - основного боргу.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, та
враховуючи, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу
України покупець зобов'язаний оплатити
товар за ціною, встановленою у договорі
купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу
України покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

За приписами ст. 693 Цивільного кодексу
України якщо договором встановлений
обов'язок покупця частково або
повністю оплатити товар до його
передання продавцем (попередня оплата),
покупець повинен здійснити оплату в
строк, встановлений договором
купівлі-продажу. На суму попередньої
оплати нараховуються проценти
відповідно до статті 536 цього Кодексу
від дня, коли товар мав бути переданий,
до дня фактичного передання товару
покупцеві або повернення йому суми
попередньої оплати. Договором може
бути встановлений обов'язок продавця
сплачувати проценти на суму
попередньої оплати від дня одержання
цієї суми від покупця.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України, є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Цивільного
кодексу України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
Господарському кодексі України. Так,
відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договорів, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Тож, в силу положень Цивільного кодексу
України договірні зобов'язання є
обов'язковими для виконання сторонами
у порядку та у строк, визначений
відповідним договором.

Таким чином, виходячи з умов договору №
5-ВД від 10.07.2012 р. та закріпленого у
відповідних специфікаціях терміну
поставки товару, суд дійшов висновку,
що строк поставки продукції за
вищевказаним договором є таким, що
настав.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного
кодексу України визначено, що особа,
яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини
відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного
кодексу України доводить особа, яка
порушила зобов'язання.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного
кодексу України цивільне
законодавство ґрунтується на
принципах справедливості,
добросовісності та розумності та
передбачає обов'язковість виконання
договірних зобов'язань.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Виходячи з аналізу положень ст. 693
Цивільного кодексу України умовою її
застосування є неналежне виконання
продавцем свого зобов'язання зі
своєчасного передання товару покупцю.
А у разі настання такої умови покупець
має право діяти альтернативно: або
вимагати передання оплаченого товару
від продавця, або вимагати повернення
суми попередньої оплати. Тобто,
волевиявлення щодо обрання одного з
варіантів вимоги покупця має бути
вчинено ним в активній однозначній
формі такої поведінки, причому
доведеної до продавця.

При цьому, оскільки законом не
визначено форму пред'явлення такої
вимоги покупця, останній може
здійснити своє право будь-яким шляхом:
як шляхом звернення до боржника з
претензією, листом, телеграмою тощо,
так і шляхом пред'явлення через суд
вимоги у визначеній законом
процесуальній формі - формі позову.

Обмеження заявника в праві на судовий
захист шляхом відмови у задоволенні
позову за відсутності доказів
попереднього їх звернення до продавця
з вимогами, оформленими в інший спосіб,
ніж позов (відмінними від нього),
фактично буде призводити до порушення
принципів верховенства права,
доступності судового захисту,
суперечити положенням ч. 2 ст. 124
Конституції України та позиції
Конституційного Суду України,
викладений у рішенні від 09.07.2002 р. №
15-рп/2002 у справі за конституційним
зверненням щодо офіційного тлумачення
положень ч. 2 ст. 124 Конституції України
(справа про досудове врегулювання
спорів), згідно з якою вирішення
правових спорів у межах досудових
процедур є правом, а не обов'язком
особи, яка потребує такого захисту.

Аналогічна правова позиція викладена
також у постанові Верховного Суду
України № 3-127гс11 від 28.11.2011 р.

Таким чином, приймаючи до уваги, що за
приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
суть якого полягає у обґрунтуванні
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, своїх вимог і
заперечень поданими суду доказами, які
господарський суд оцінює за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом,
оскільки наявними у справі документами
підтверджується оплата позивачем
вартості товару за договором № 5-ВД від
10.07.2012 р., враховуючи неналежне
виконання відповідачем зобов'язань
щодо поставки товару, суд дійшов
висновку про обґрунтованість позову
Державного підприємства з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною в частині стягнення 74 219, 21
грн. - основного боргу.

Також позивач просить стягнути пеню за
прострочення виконання зобов'язання з
поставки товару у розмірі 31 626, 21 грн. за
період з 26.10.2012 р. до 03.12.2013 р.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського
кодексу України учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором. У сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції.

Згідно з ч. 1 ст. 217 Господарського
кодексу України у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції.

Статтею 230 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

У відповідності до ч. 2 ст. 231
Господарського кодексу України у разі
якщо порушено господарське
зобов'язання, в якому хоча б одна
сторона є суб'єктом господарювання за
порушення строків виконання
зобов'язання стягується пеня у розмірі
0,1 відсотка вартості товарів (робіт,
послуг), з яких допущено прострочення
виконання за кожний день прострочення,
а за прострочення понад тридцять днів
додатково стягується штраф у розмірі
семи відсотків вказаної вартості.

Тож, приймаючи до уваги, що
відповідачем допущено прострочення
поставки оплаченого товару, суд вважає
обґрунтованими вимоги позивача про
застосування грошових санкцій за
прострочення виконання зобов'язання у
вигляді нарахування пені.

В той же час, частиною 6 статті 232
Господарського кодексу України
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, здійснивши власний
розрахунок пені за період з 26.10.2012 р.
(дата виникнення заборгованості) до
26.04.2013 р. (граничний строк відповідно до
ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу
України) з урахуванням часткової
поставки товару, судом встановлено що
її розмір становить 15 223, 76 грн.

Стосовно заявлених позивачем вимог про
стягнення 1 604, 35 грн. - 3 % від
простроченої суми, суд відзначає, що
відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

В той же час, стягнення суми
попередньої оплати не вважається
грошовим зобов'язанням у розумінні ст.
625 Цивільного кодексу України, що
узгоджується з позицією Верховного
Суду України, що викладено у постанові
від 15.10.2013 р. у справі № 5011-42/13539-2012, а
відтак - суд відмовляє у задоволенні
позову в цій частині.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із
заявлених позивачем вимог та наявних у
справі доказів, суд дійшов висновку про
часткове задоволення позову, а саме -
стягнення заборгованості у розмірі 74
219, 21 грн. та 15 223, 76 грн. - пені.

Витрати по сплаті судового бору
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Державного підприємства з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною задовольнити
частковою.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Технопром
ЛТД» (01004, м. Київ, вул. Басейна, 9, кім 3,
), з будь-якого рахунку,
виявленого державним виконавцем під
час виконання рішення суду на користь
Державного підприємства з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною (02090, м. Київ, вул.
Лобачевського, 23-В, )
основний борг у розмірі 74 219, 21 (сімдесят
чотири тисячі двісті дев'ятнадцять
грн.) грн., 15 223, 76 (п'ятнадцять тисяч
двісті двадцять три грн. 76 коп.) грн. -
пені та 1 788, 86 (одна тисяча сімсот
вісімдесят вісім грн. 86 коп.) грн.

3. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

4. В іншій частині у задоволенні
позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 14.04.2014 р.

Суддя
Пригунова
А.Б.