РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 року
Справа № 902/1651/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя
Юрчук М.І. , суддя Крейбух О.Г.

при секретарі Макаревич В.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Сіндряков О.В.

від відповідача: Рибаченко І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу позивача

Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" на рішення
господарського суду Вінницької
області від 7 лютого 2014 року у справі №
902/1651/13

(суддя Тварковський А.А.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України"

до відповідача Комунальне
підприємство Вінницької міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго"

про стягнення 2604410 грн. 72 коп..

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» (надалі - Позивач)
звернулося в господарський суд
Вінницької області з позовною заявою
(а.с. 2-4) до Комунального підприємства
«Вінницяміськтеплоенерго» (надалі -
Відповідач) про стягнення з
Відповідача на користь Позивача 658 724
грн. 98 коп. пені, штрафу в розмірі 1700087
грн. 01 коп., інфляційних втрат в розмірі
89 531 грн. 29 коп. та 156 067 грн. 44 коп.
річних.

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 7 лютого 2014 року
(а.с. 115-119) з підстав,
вказаних у цьому рішенні, позов
задоволено частково.

Стягнуто з Відповідача на
користь Позивача 249 246 грн. 65 коп. пені, 669
827 грн. 47 коп. штрафу, 141 330 грн. 24
коп. річних, 71 165 грн. 84 коп. інфляційних
втрат.

Відмовлено в позові в частині
стягнення 18 365 грн. 45 коп. інфляційних
втрат, 14 737 грн. 20 коп. річних, 409 478 грн. 33
коп. пені та 1 030 259 грн. 54 коп. штрафу.
Судовий збір покладено на Відповідача
в розмірі 50 203 грн. 63 коп.

Не погоджуючись із винесеним
рішенням суду першої інстанції Позивач
звернувся з апеляційною скаргою (а.с.
214-132) до Рівненського апеляційного
господарського суду, в якій з підстав,
вказаних у цій апеляційній скарзі,
просить рішення господарського суду
Вінницької області від 7 лютого 2014 року
в даній справі скасувати в частині,
якою відмовлено у задоволенні позовних
вимог щодо стягнення 374 869 грн. 97 коп.
пені та 1 004 741 грн. 20 коп. штрафу та
прийняти в цій частині нове рішення,
яким позов задоволити повністю, в іншій
частині рішення господарського суду
Вінницької області залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим,
що місцевим господарським судом при
прийнятті рішення порушено норми
матеріального та процесуального права
без дослідження всіх істотних обставин
справи. Крім того, Позивач як на
підставу скасування рішення суду,
посилається на те, що пункт 3 статті 83
Господарського процесуального кодексу
України має застосовуватися лише у
виняткових випадках, а оскільки такі
виняткові випадки у Відповідача були
відсутні, суд не мав права зменшувати
розмір нарахованих пені та штрафу.

Ухвалою суду від 28 лютого 2014 року (а.с.
123) апеляційну скаргу Позивача прийнято
до провадження та призначено її
розгляд на 2 квітня 2014 року на 14 годину 50
хвилин.

Відповідач не скористався правом
подачі письмового відзиву на
апеляційну скаргу, що у відповідності
частини 2 статті 96 Господарського
процесуального кодексу України не
перешкоджає перегляду рішення суду.

У судовому засіданні від 2 квітня 2014
року представник Позивач підтримавши
доводи апеляційної скарги, з підстав
вказаних у цій апеляційній скарзі.

У судовому засіданні від 2 квітня 2014
року представник Відповідача
заперечив проти апеляційної скарги
Позивача в усному порядку, вважає її
доводи необґрунтованими, рішення суду
першої інстанції в частині задоволення
позовних вимог - правомірним та
законним.

Заслухавши пояснення
представників Позивача та Відповідача,
розглянувши матеріали та обставини
справи, апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційну скаргу Позивача -
задоволити частково. При цьому, суд
виходив з наступного.

Рівненським апеляційним
господарським судом встановлено, що 30
вересня 2011 року між Позивачем та
Відповідачем було укладено договір
№14/2462/11 купівлі-продажу природного
газу (надалі - Договір; а.с. 20-25).

Відповідно до пункту 1.1 Договру:
Позивач зобов'язався передати у
власність Відповідача у 4 кварталі 2011
року та у 2012 році імпортований
природний газ для виробництва теплової
енергії, яка споживається бюджетними
установами та організаціями та іншими
споживачами, а Відповідач зобов'язався
прийняти та оплачувати газ на умовах
цього Договору.

Пунктом 2.1 Договору сторони
передбачили, що: Позивач передає
покупцю з 1 жовтня 2011 року по 31 грудня
2012 р. газ в обсязі до 35900 куб.м.

Відповідно до пункту 3.3 Договору:
приймання-передача газу, переданого
Позивачем Відповідачу у відповідному
місяці продажу оформлюється актом
приймання-передачі газу; обсяг
споживання газу Відповідачем у
відповідному місяці поставки
встановлюється шляхом складання
добових обсягів, визначених на
підставі показів комерційного
вузла/вузлів обліку газу Відповідача.

Пунктом 3.4 Договору сторонами
визначено, що: не пізніше п'ятого числа
місяця, наступного за місяцем продажу
газу, Відповідач зобов'язався надати
Позивачеві підписані та скріплені
печатками Позивача та
газорозподільного (газотранспортного)
підприємства три примірники акта
приймання-передачі газу, у якому
зазначаються фактичні обсяги
використаного газу, його фактична ціна
та вартість; Позивач не пізніше 8-го
числа зобов'язався повернути
Відповідачу та газорозподільному
(газотранспортному) підприємству по
одному примірнику оригіналу акта,
підписаний уповноваженим
представником та скріплений печаткою,
або надати в письмовій формі
мотивовану відмову від підписання
акта; акти є підставою для остаточних
розрахунків між сторонами.

Як вбачається з пункту 6.1 Договру,
оплата за газ здійснюється
Відповідачем виключно грошовими
коштами шляхом 100% поточної оплати
протягом місяця поставки газу;
остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця наступного за місяцем
поставки газу.

Згідно із пункту 5.2 Договору ціна за
1000 куб.м. природного газу становить 30 23
грн. 50 коп без урахування збору у
вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природний газ,
тарифів на транспортування, розподіл і
постачання природного газу за
регульованим тарифом та податку на
додану вартість; до сплати за 1000 куб.м.
природного газу - 3 023 грн. 50 коп., крім
того цільова надбавка - 2% та ПДВ - 20%,
всього з ПДВ - 3700 грн. 76 коп.; до ціни газу
додається тариф на послуги з
транспортування природного газу, який
становить 285 грн., крім того ПДВ -
20%, всього з ПДВ - 342 грн.; всього до
оплати за природний газ та послуги з
його транспортування - 3368 грн. 97 коп.,
крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ - 4042 грн. 76
коп.

Крім того, 30 вересня 2011 року між
сторонами підписано додаткову угоду №
1 до Договору (а.с. 26), за якою змінено
пункт 5.2 Договору та визначено, що з 1
жовтня 2011 року ціну за 1000 куб.м.
природного газу - 3382 грн. Крім того,
даним пунктом визначено, що: цільова
надбавка - 2% та ПДВ - 20%, всього з
цільовою надбавкою та ПДВ - 4139 грн. 57
коп.; до ціни газу додається загальний
тариф на послуги з транспортування
природного газу, який становить 302 грн.
30 коп., крім того ПДВ - 20% - 60,46 грн, всього
з ПДВ- 362 грн. 76 коп.

Додатковою угодою № 2 від 11 жовтня 2011
року до Договору (а.с. 27) сторонами
погоджено, що до сплати за 1000 куб.м.
природного газу - 3382 грн, крім того
цільова надбавка - 2% та ПДВ - 0%, всього з
цільовою надбавкою та ПДВ - 3449 грн. 64
коп.; до ціни газу додається загальний
тариф на послуги з транспортування
природного газу, який становить 302,30
грн, крім того ПДВ- 20% - 60,46 грн, всього з
ПДВ - 362 грн. 76 коп.; у разі поставки газу
на газоспоживаючі об'єкти покупця, які
безпосередньо підключені до
магістральних або промислових
трубопроводів нафто - газовидобувних
підприємств, тариф на послуги з
транспортування 1000 куб.м. газу цими
трубопроводами встановлюється в
розмірі 262 грн. 25 коп, крім того ПДВ - 20 %-
52,45 грн, разом з ПДВ - 314 грн. 70 коп.

Поряд з цим, додатковою угодою № 3
від 1 серпня 2012 року до Договору (а.с. 28)
сторонами погоджено, що до сплати за 1000
куб.м. природного газу - 3 509 грн. без
врахування додатку на подану вартість,
збору у вигулі цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природний газ,
тарифів на транспортування, розподіл і
постачання природного газу, крім того:
збір у вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природний
газ-2%; податок на додану вартість за
ставкою - 20%; крім того, тариф на
транспортування природного газу
магістральними та розподільними
трубопроводами - 305,60 грн, крім того ПДВ -
(20 %) - 61,12 грн, всього з ПДВ - 366 грн. 72 коп.;
до сплати за 1000 куб.м. природного газу - 3
884 грн. 78 коп., крім того ПДВ - 20% -
776 грн. 96 коп, всього з ПДВ - 4 661 грн. 74 коп.

Водночас, колегією суду
встановлено, що на виконання взятих на
себе договірних зобов'язань Позивачем
передано Відповідачу протягом жовтня
2011 року, вересня-грудня 2012 року
імпортований природний газ на загальну
суму 5 059 6407 грн. 72 коп., що
підтверджується скріпленими підписами
та печатками сторін актами
приймання-передачі природного газу:
акт від 31 жовтня 2011 року
приймання-передачі природного газу на
суму 4 002 852 грн 26 коп. (а.с. 30); акт від 31
жовтня 2011 року приймання-передачі
природного газу на суму 140 405 грн 10 коп.
(а.с. 31); акт від 30 вересня 2012 року
приймання-передачі природного газу на
суму 364 547 грн 76 коп. (а.с. 32); акт від 25
грудня 2012 року приймання-передачі
природного газу на суму 9 131 324 грн
57 коп. (а.с. 33); акт від 30 листопада 2012
року приймання-передачі природного
газу на суму 18831544 грн 08 коп. (а.с. 34); акт
від 31 грудня 2012 року приймання-передачі
природного газу на суму 18 125 733 грн 95 коп.
(а.с. 35).

Однак, Відповідач свої зобов'язання
за Договором не виконав належним чином,
за поставлений газ розрахувався
невчасно, з порушенням строків,
встановлених Договором, що
підтверджується наявними у справі
доказами та бухгалтерською відомістю
за період з 1 січня 2011 року по 30 червня
2013 року (а.с. 37-40).

В зв'язку з не проведенням
розрахунків за поставлений природний
газ, Позивачем направлялася на адресу
Відповідача вимога №26/2-117-13 від 1
листопада 2013 року (а.с. 16-1?; доказ
направлення а.с. 18-19) з проханням
сплатити штрафні санкції за порушення
умов Договору, яка Відповідачем
залишена без розгляду.

Зважаючи на те, що Відповідачем
свої договірні зобов'язання не
виконано належним чином (за
поставлений природний газ здійснено
розрахунок несвоєчасно), Позивачем
звернувся в суду з позовом до
Відповідача за захистом свого
порушеного права (просить стягнути з
Відповідача 658 724 грн 98 коп. пені, 1 700 087
грн 01 коп. штрафу, 156 067 грн 44 коп.- 3%
річних та 89 531 грн 29 коп. інфляційних
втрат).

Що стосується вимоги Позивача про
стягнення з Відповідача пені, 7 % штрафу
та 3 % річних, то коленія суду дійшла
наступних висновків.

Відповідно до пункту 7.1 Договору: за
невиконання або неналежне виконання
договірних зобов'язань сторони несуть
відповідальність у випадках
передбачених чинним законодавством
України, а також цим Договором.

Пунктом 7.2 Договору передбачено,
що: у разі невиконання Відповідачем
пункту 6.1 умов Договору він у
безспірному порядку зобов'язується
сплатити Позивачу крім суми
заборгованості пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
(семи) відсотків від суми простроченого
платежу; пеня сплачується протягом 3
(трьох) банківських днів з моменту
отримання Відповідачем, вимоги
Позивача; у разі несплати пені у
вказаний строк Відповідач вважається
таким, що має заборгованість за цим
Договором.

Згідно статті 610 Цивільного
кодексу України: порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

У відповідності до статті 611 Цивільного
кодексу України: у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

В силу дії статті 549 Цивільного
кодексу України: неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання; штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу
України, встановлено, що: штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Приписами частини 6 статті 232
Господарського кодексу України,
встановлено, що: нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до статті 256
Цивільного кодексу України: позовна
давність це строк, межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права а
інтересу.

Згідно із частиною 1 статті 258
Цивільного кодексу України, для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Відповідно до пункту 1 частини 2
статті 258 Цивільного кодексу України:
позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини 4 статті 267
Цивільного кодексу України: сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

При цьому, колегією суду
встановлено, що в розрахунку штрафу та
пені Позивачем здійснено наступне їх
нарахування (а.с. 12): штраф за
зобов'язаннями вересня 2012 року (за
прострочення виконання зобов'язання)
починаючи з 15 жовтня 2012 року до 14
листопада 2012 року в сумі 15 518 грн. 34 коп.;
та пеня за зобов'язаннями жовтня 2012
року за період з 15 листопада 2012 року по
1 грудня 2012 року в сумі 20441 грн. 58 коп..

Однак, колегія суду звертає увагу,
на той факт, що від початку такого
строку нарахування штрафних санкцій до
звернення з даним позовом до суду (2
грудня 2013 року, що вбачається із
відбитку поштового штемпеля на описі
вкладення а.с. 64) пройшло більше 1 року.

Відтак, нарахування Позивачем штрафу
за зобов'язаннями вересня 2012 року
(починаючи з 15 жовтня 2012 року по 14
листопада 2012 року) та пені за
зобов'язаннями жовтня 2012 року
(починаючи з 15 листопада 2012 року по 1
грудня 2013 року) здійснено після спливу
строків позовної давності, наданої
Позивачу для звернення із позовом про
стягнення вказаної суми штрафу та пені
до суду.

Отже, враховуючи вищезазначене, в
сукупності з клопотанням Відповідача,
висвітленим у відзиві від 7 лютого 2014
року вх. №08-46/1378/14 (а.с. 79-83) щодо
застосування позовної давності
відносно будь-яких позовних вимог у
даній справі, колегія суду вважає за
необхідне застосувати строки позовної
давності до вимоги Позивача по
стягнення штрафу та пені у вищевказані
періоди. А тому, заявлені до стягнення у
вказані періоди штраф в розмірі 25 518 грн
34 коп. та пеня за період з 15 листопада 2012
року по 1 грудня 2012 року в розмірі 20 441
грн 58 коп. до задоволення не
підлягають.

Поряд з цим, колегія суду
констатує, що у пункті 1.4 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань"
зазначено, що: з урахуванням пункту 30.1
статті 30 Закону України "Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні"
моментом виконання грошового
зобов'язання є дата зарахування коштів
на рахунок кредитора або видачі їх йому
готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8
цього Закону банк
зобов'язаний виконати доручення
клієнта, що міститься в розрахунковому
документі, який надійшов протягом
операційного часу банку, в день його
надходження; при цьому порушення
банком, що обслуговує платника
(боржника), строку перерахування коштів
до банку, який обслуговує кредитора,
або несвоєчасне зарахування банками
коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з
чим сталося прострочення виконання
грошового зобов'язання, не звільняє
боржника від відповідальності за
невиконання цього зобов'язання, однак
надає боржникові право звернутися до
банку, який його обслуговує, з вимогою
щодо сплати пені відповідно до пункту
32.2 статті 32 названого Закону (дане
положення кореспондується з статтею 343
Господарського кодексу України).

Крім того, у абзаці 2 пункту 1.9
даної постанови Пленуму вказано, що
якщо у договорі виконання грошового
зобов'язання визначається до настання
певного терміну, наприклад, до 1 серпня
2014 року (частина друга статті 252
Цивільного кодексу України), то
останнім днем виконання такого
зобов'язання вважається день, що
передує цьому терміну (в даному
прикладі - 31 липня 2014 року)

З огляду на вищезазначені норми
діючого законодавства, колегія суду
дослідивши розрахунок пені, штрафу та
річних, доданий Позивачем до позовної
заяви (а.с. 12-14), колегія суду зазначає
наступне. Позивачем визначено
періодами нарахування 3 % річних (за
зобов'язаннями частково жовтня 2011 року,
вересня-грудня 2012року), пені (за
зобов'язаннями жовтня-грудня 2012 року) з
урахуванням положень чатини 2 статті 232
Господарського процесуального кодексу
України (згідно із яким пеня не може
нараховуватися більше ніж 6 місяців із
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано), положень пункту 1.4. та абзацу
2 пункту 1.9 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року №14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" та змісту пункту
1.6 Договору (згідно із яким оплата за
газ здійснюється Відповідачем
виключно грошовими коштами шляхом 100%
поточної оплати протягом місяця
поставки газу, а остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14-го числа місяця наступного за
місяцем поставки), констатує, що
вказані періоди нарахування 3% річних
та пені Позивачем визначено невірно,
оскільки 3% річних та пеня мають
нараховуватися з дня що передують дню
виконання такого зобов'язання, тобто з
14-го числа місяця до дня зарахування
коштів на рахунок Позивача (сам день
зарахування коштів не враховується).

Однак, Позивачем помилково у
кожний період прострочення
заборгованості включався останній
день, у який відбувалася проплата.
Зокрема, враховуючи положення пункту 1.4
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року №14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", день у який
відбувається оплата заборгованості не
вважається днем прострочення
заборгованості.

Відтак, колегія суду здійснивши
розрахунок заборгованості з пені та 3%
річних (виходячи із вказаних Позивачем
періодів за виключенням дня проплати)
дійшла висновку, що до задоволення
підлягають позовні вимоги про
стягнення пені в сумі 623116 грн 62 коп. та
3% річних в розмірі 141 330 грн 24 коп. В
задоволенні решти заявлених Позивачем
вимог щодо стягнення пені в розмірі 15 166
грн 78 коп. та 3% річних в сумі 14 737 грн 20
коп. слід відмовити. При цьому,
колегією суду при нарахуванні пені та 3%
річних взято за основу початок періоду
їх нарахування, а саме з 15 числа місяця,
враховуючи те, що в даному випадку
підстав, визначених пунктом 2 частини 1
статті 83 Господарського
процесуального кодексу України, для
виходу за межі позовних вимог в суду
немає.

Відповідно Рівненський апеляційний
господарський суд залишає рішення
місцевого господарського суду в цій
частині (щодо задоволення даних вимог)
без змін.

Що ж стосується стягнення
інфляційних втрат в розмірі 89 531 грн 29
коп., то колегія суду зазначає наступне.

Індекс інфляції (індекс споживчих
цін) - це показник, що характеризує
динаміку загального рівня цін на
товари та послуги, які купуються
населенням для невиробничого
споживання, який визначається виключно
Держкомстатом (Методика розрахунку
базового індексу споживчих цін,
затверджена наказом Держкомстату від
27.07.2007 р. № 265) і його найменший період
визначення становить місяць, а тому
прострочка платежу за менший період не
тягне за собою нарахування інфляційних
втрат, а розмір боргу з урахуванням
індексу інфляції визначається
виходячи з суми боргу, що мала місце на
останній день місяця, в якому платіж
мав бути здійснений, помноженої на
індекс інфляції, визначений
Держкомстатом, за період прострочки.
Розрахунки індексу інфляції за
квартал, період з початку року і т. п.
проводяться "ланцюговим" методом, тобто
шляхом множення місячних (квартальних
і т. д.) індексів (наказ Держкомстату від
27.07.2007, № 265 "Про затвердження Методики
розрахунку базового індексу споживчих
цін").

Поряд з цим, відповідно до листа
Верховного Суду України "Рекомендації
щодо порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ"
від 3 квітня 1997 року N62-97р. при
застосуванні індексу інфляції слід
мати на увазі, що індекс розраховується
не на кожну дату місяця, а в середньому
на місяць і здійснюється шляхом
множення суми заборгованості на момент
її виникнення на сукупний індекс
інфляції за період прострочення
платежу. При цьому сума боргу, яка
сплачується з 1 по 15 день відповідного
місяця, індексується з врахуванням
цього місяця, а якщо сума боргу
сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Сума боргу з урахуванням
індексу інфляції повинна
розраховуватися, виходячи з індексу
інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто мала місце не
інфляція, а дефляція).

Водночас, колегія суду зауважує,
що відповідно до пункту 1.12 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
поушення грошових зобов'язань» : з
огляду на вимоги частини першої статті
4-7 і статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд має з'ясовувати
обставини, пов'язані з правильністю
здійснення позивачем розрахунку, та
здійснювати оцінку доказів, на яких цей
розрахунок ґрунтується. У разі якщо
відповідний розрахунок позивачем
здійснено неправильно, то
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин справи самостійно
визначає суми пені та інших нарахувань
у зв'язку з порушенням грошового
зобов'язання, не виходячи при цьому за
межі визначеного позивачем періоду
часу, протягом якого, на думку позивача,
мало місце невиконання періоду часу,
протягом якого, на думку позивача, мало
місце невиконання такого зобов'язання,
та зазначеного позивачем
максимального розміру відповідних
розмірів пені та інших нарахувань.

Дослідивши розрахунок
інфляційних втрат, доданий Позивачем
до позовної заяви (а.с. 13-14), колегія
суду зауважує, що Позивач,
скориставшись наданим йому правом,
самостійно визначив періоди
застосування індексу інфляції в межах
періодів виконання зобов'язань (за
зобов'язаннями жовтня 2012 року -
інфляційні за грудень 2012 року в сумі
406 грн. 91 коп, сума боргу з врахуванням
індексу інфляції становить 203 861 грн. 06
коп.; за зобов'язаннями листопада 2012
року - інфляційні за грудень місяць в
сумі 37 663 грн. 09 коп., сума боргу з
врахуванням індексу інфляції
становить 1 886 9207 грн. 17 коп., інфляційні
за січень місяць 2013 року в сумі 15 209 грн.
83 коп., сума боргу з врахуванням
індексу інфляції становить 7 620 123 грн. 14
коп.; за зобов'язаннями грудня 2012 року -
інфляційні за січень місяць 2013 року в
сумі 36 251 грн. 47 коп., сума боргу з
врахуванням індексу інфляції
становить 18161985 грн. 42 коп.) та просить
стягнути з Позивача інфляційні в
розмірі 89 531 грн. 29 коп..

При цьому, колегія суду наголошує
на тому, що судом не надано право
самостійно збільшувати сам період
нарахування (додавати місяці до
періоду визначеного Позивачем, чи
після періоду, визначеного Позивачем).

З огляду на усе вищевказане,
колегія суду перевіривши розрахунок
річних, проведений Позивачем
погоджується з його вірністю та
обгрунтованістю, і у відповідності до
частини 2 статті 625 Цивільного кодексу
України, задовільняє позовні в частині
стягнення з Відповідача на користь
Позивача інфляційних втрат в сумі 89 531
грн. 29 коп. Відповідно, задовольняючи
позовні вимоги в цій частині, колегія
суду скасовує рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні позовних вимоги щодо
стягнення з Відповідача інфляційних
втрат в сумі 18 365 грн. 45 коп..

Водночас, колегія суду констатує,
що місцевим господарським судом було
зменшено розмір пені та штрафу до 60 % та
стягнуто з Відповідача 249 246 грн. 65 коп.
пені та 669 827 грн. 47 коп. штрафу, в зв'язку
з чим Рівненський апеляційний
господарський суд зазначає наступне.

У своєму відзиві на позов від 7
лютого 2014 року Відповідач просить суд,
зважаючи на скрутний матеріальний
стан, в якому опинився Відповідач,
ступінь виконання ним свого
зобов'язання перед Позивачем та
причини його не виконання, зменшити
розмір заявлених Позивачем до
стягнення пені та штрафу.

Відповідно до пункту 3 статті 83
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, приймаючи
рішення, має право зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Зазначена стаття кореспондується з
частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу
України, згідно якої, розмір неустойки
може бути зменшений за рішенням суду,
якщо він значно перевищує розмір
збитків, та за наявності інших
обставин, які мають істотне значення.

Застосовуючи припис, який
міститься в пункті 3 статті 83
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суду враховує
вказівку, що міститься в пункті 3.17.4
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України", в
якому зазначається, що вирішуючи, в
тому числі й з власної ініціативи,
питання про зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), яка підлягає
стягненню зі сторони, що порушила
зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК),
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеня
виконання зобов'язання, причини
(причин) неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків), тощо.

Окрім того, у пункті 7 оглядового
листа Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування господарськими судами
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань (за
матеріалами справ, розглянутих у
касаційному порядку ВГСУ)" від 29 квітня
2013 року №01-06/767/2013 вказано про те, що
положеннями частини першої статті 233
Господарського кодексу України
передбачено: у разі якщо належні до
сплати штрафні санкції надмірно великі
порівняно зі збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій; при
цьому повинно бути взято до уваги
ступінь виконання зобов'язання
боржником, майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні, не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу.

Колегія суду констатує, що
розглядаючи питання про стягнення сум
пені та штрафу, взято до уваги такі
обставини: причини неналежного
виконання зобов'язання, незначності
прострочення у виконанні зобов'язання,
погашення на момент розгляду справи
усієї суми, стягнутої за рішенням суду
у справі № 2/30/2012/5003, невідповідності
розміру пені та штрафу наслідкам
порушення, негайного добровільного
усунення винною стороною порушення та
його наслідків, майновий стан сторін,
які беруть участь у зобов'язанні, а
також не лише майнові, але й інші
інтереси сторін, що заслуговують на
увагу.

Проаналізувавши зменшення
розміру пені та штрафу, проведене
місцевим господарським судом, колегія
апеляційного господарського суду
приходить до висновку (з урахуванням
обставин, наведених господарським
судом Вінницької області, в своєму
рішенні), виходячи із принципу
розумності і співрозмірності, про
можливість у даному випадку (з
урахуванням повного погашення
Відповідачем суми заборгованості та
вжиття усіх можливих заходів до
виконання зобов'язання; та з
урахуванням того, що своєчасна
несплата суми боргу пов'язана з
невідшкодуванням державою
(засновником Позивача) різниці в
тарифах, що значно перевищують суму
заборгованості, що підтверджене
доданими до клопотання доказами;
важкий фінансовий стан Відповідача
підтверджений поданими доказами (а.с.
84-89)) про можливість зменшення розмірів
нарахованої пені та штрафу.

Виходячи з наведеного та паритету
інтересів сторін, беручи до уваги, що
Позивач є державною компанією, а
Відповідач - комунальним
підприємством, Рівненський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку про зменшення відповідно до
пункту 3 статті 83 Господарського
процесуального кодексу України
розміру пені та штрафу, які підлягає
стягненню з Відповідача, до шістдесяти
відсотків ( пені в сумі 249 246 грн 65 коп. та
штраф в розмірі 669 827 грн 47 коп.)

У зв'язку з цим в позові про
стягнення 409 478 грн. 33 коп. пені та 1 030 259
грн. 54 коп. штрафу слід відмовити.
Відповідно, Рівненський апеляційний
господарський суд залишає рішення
господарського суду Вінницької
області в цій частині без змін.

Рівненський апеляційний господарський
суд наголошує на тому, що за змістом
статей 33 і 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог.

Доказування полягає не лише в поданні
особами доказів, а й у доведенні їх
переконливості, що Позивачем зроблено
не було.

Отже, підсумовуючи усе вищевисвітлене,
Рівненський апеляційний господарський
суд констатує, що Позивач повністю
виконав рішення суду від 9 липня 2012 року
№ 2/30/2012/5003, сплативши основний борг та
штрафні санкції. При цьому, порушення
Відповідачем строків оплати були
незначними, із затримкою, враховуючи
наявність у нього коштів, що свідчить
про добросовісне відношення
Відповідача до виконання своїх
договірних зобов'язань.

Таким чином, колегія суддів враховуючи
ступінь вини Відповідача у порушенні
зобов'язання за Договором, вважає, що
цілком правомірно суд скористатися
наданим йому чинним законодавством
України правом на зменшення пені та
штрафу.

В той же час, Рівненський апеляційний
господарський суд вважає доводи
апелянта, висвітлені в апеляційній
скарзі Позивача щодо зменшення розміру
штрафу та пені необґрунтованими,
безпідставними, та такими, що не
спростовують законності зменшення
місцевим господарським судом розміру
пені та штрафу.

Водночас, в розрізі вищеописаного,
колегія суду зазначає, що позовні
вимоги Позивача щодо стягнення з
Відповідача інфляційних втрат в
розмірі 89 531 грн. 29 коп. підлягають до
задоволення, відповідно частково
задовольняє апеляційну скаргу
Позивача .

Враховуючи усе вищевказане в даній
судовій постанові Рівненський
апеляційний господарський суд
констатує неправильне застосування
норм матеріального права, та як
наслідок невідповідність висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду обставинам справи.
Дане, в свою чергу, в силу дії пунктів 3,
4 частини 1 статті 104 Господарського
процесуального кодексу України є
підставою для скасування даного
судового рішення.

Відповідно, Рівненський апеляційний
господарський суд скасовує рішення
суду першої інстанції в частині
відмови в задоволенні позову щодо
стягнення 18 365 грн. 45 коп інфляційни та
приймає в цій частині нове рішення,
яким позовні вимоги щодо стягнення 18 365
грн. 45 коп. інфляційних втрат
задовольняє, виклавши абзац другий
резолютивної частини рішення в
наступній редакції: стягнути з
Відповідача на користь Позивача 249 246
грн. 65 коп. пені, 669 827 грн. 47 коп.
штрафу, 141 330 грн. 24 коп. 3 % річних, 89531 грн.
29 коп. інфляційних втрат та 50 572 грн. 44
коп. витрат зі сплати судового збору.

В решті рішення господарського суду
Рівненський апеляційний господарський
суд залишає без змін.

Судові витрати за подачу апеляційної
скарги, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, суд залишає за Позивачем.

Водночас, при винесені даної
постанови, колегією суду вирішено
питання про повернення Позивачу
судового збору в розмірі 266 грн. 76 коп.,
оскільки Позивачем при зверненні до
Рівненського апеляційного
господарського суду було заплачено
судовий збір за подання апеляційної
скарги в більшому розмірі, а ніж
передбачено Законом України "Про
судовий збір". Відповідно, колегія суду
виносить відповідну ухвалу про
поверненя даної суми судового збору.

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
- задоволити частково.

2. Рішення господарського суду
Вінницької області від 7 лютого 2014 року
в справі № 902/1651/13 - скасувати в
частині відмови в задоволенні позову
щодо стягнення 18 365 грн. 45 коп.
інфляційних.

Прийняти в цій частині нове рішення,
яким позовні вимоги щодо стягнення 18 365
грн. 45 коп. інфляційних задоволити,
виклавши абзац другий резолютивної
частини рішення в наступній редакції:
Стягнути з комунального підприємства
Вінницької міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго" (21100, м.
Вінниця, вул. 600-річчя, буд. 13, код 33126849)
на користь Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ,
вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720) 249 246
грн. 65 коп. пені, 669 827 грн. 47 коп. штрафу,
141 330 грн. 24 коп. - 3 % річних, 89 531 грн. 29
коп. інфляційних витрат та 50 572 грн. 44
коп. витрат зі сплати судового збору.

3. В решті рішення господарського суду
Вінницької області від 7 лютого 2014 року
залишити без змін.

4. Винести ухвалу щодо повернення
Публічному акціонерному товариству
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" судового збору в
розмірі 266 грн. 76 коп..

5. Доручити господарському суду
Вінницької області видати відповідний
наказ.

6. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

7. Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

8. Справу № 902/1651/13 повернути
господарському суду Вінницької
області.

Головуючий суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Юрчук М.І.

Суддя
Крейбух О.Г.