ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

13 березня 2014 року Справа № 5019/2437/11

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого суддіМогил
С.К.,суддів:Владимиренко С.В.,
Добролюбової Т.В., Селіваненка В.П.,
Шевчук С.Р.розглянувши заявуПублічного
акціонерного товариства "Райффайзен
Банк Аваль" в особі Рівненської
обласної дирекціїпро перегляд
Верховним Судом
УкраїнипостановиВищого
господарського суду України від 13.11.2013у
справі№5019/2437/11про
банкрутствоВідкритого акціонерного
товариства "Рівненське
автотранспортне
підприємство-15607"арбітражний
керуючийЗагребельний Б.М.,голова
комітету кредиторівРегіональне
відділення Фонду державного майна
України по Рівненській областіВ С Т А Н
О В И В:

Ухвалою Господарського суду
Рівненської області від 02.11.2011 порушено
провадження у справі №5019/2437/11 про
банкрутство Відкритого акціонерного
товариства "Рівненське
автотранспортне підприємство-15607".

Постановою Господарського суду
Рівненської області від 16.01.2013 визнано
боржника банкрутом, відкрито щодо
нього ліквідаційну процедуру,
призначено ліквідатора та інше.

Ухвалою Господарського суду
Рівненської області від 21.08.2013,
залишеною без змін постановою
Рівненського апеляційного
господарського суду від 24.09.2013,
затверджено звіт ліквідатора та
ліквідаційний баланс банкрута,
ліквідовано банкрута та провадження у
справі припинено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 13.11.2013 рішення судів
попередніх інстанцій залишено без
змін.

Публічне акціонерне товариство
"Райффайзен Банк Аваль" в особі
Рівненської обласної дирекції
звернулося із заявою про перегляд
Верховним Судом України постанови
Вищого господарського суду України від
13.11.2013 у справі №5019/2437/11, в якій заявник
просить скасувати зазначену постанову
та судові акти попередніх інстанцій, а
справу направити на новий розгляд до
суду касаційної інстанції, мотивуючи
свої вимоги неоднаковим застосуванням
судом касаційної інстанції положення
частини першої статті 25 та частини
сьомої статті 30 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
(далі - Закону про банкрутство),
внаслідок чого ухвалено різні за
змістом судові рішення у подібних
правовідносинах.

В обґрунтування своїх вимог заявник
посилається на постанови Вищого
господарського суду України від 02.06.2010
у справі №16/272/09, від 17.02.2010 у справі
№Б26/335-07, від 16.12.2009 у справі
№Б26/255-09(Б15/40/80/05), від 17.11.2010 у справі
№21/70, від 06.10.2010 у справі №4/116-Б, від
27.06.2012 у справі №38/5005/17545/2011, від 12.03.2013 у
справі №7/64-Б та від 28.04.2010 у справі
№Б11/101-09.

Розглянувши заяву про перегляд
постанови суду касаційної інстанції та
додані до неї матеріали, колегія судів
не вбачає підстав для допуску справи до
провадження Верховного Суду України з
огляду на таке.

Відповідно до статті 11116
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) заява про
перегляд судових рішень господарських
судів може бути подана виключно на
таких підставах: 1) неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, внаслідок чого
ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах; 2)
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень (пункт 1 цієї статті) матиме
місце тоді, коли суд касаційної
інстанції при розгляді двох чи більше
справ за подібних предмета і підстав
позову, змісту позовних вимог та
встановлених судом фактичних обставин
і однакового матеріально-правового
регулювання спірних правовідносин
дійшов неоднакових правових висновків,
покладених в основу цих судових рішень.

При вирішенні питання допуску справи
до провадження Верховного Суду України
враховується сукупність всіх наявних
складових ознак неоднакового
застосування одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах.

Як убачається зі змісту постанови від
13.11.2013 у справі №5019/2437/11, про перегляд
якої подано заяву, Вищий господарський
суд України погодився з висновками
судів попередніх інстанцій щодо
затвердження звіту ліквідатора та
ліквідаційного балансу банкрута та
припинення провадження у справі про
банкрутство. При цьому суд касаційної
інстанції виходив з огляду на
встановлені судами попередніх
інстанцій обставин справи стосовно
того, що протягом ліквідаційної
процедури ліквідатор банкрута
здійснив всі заходи, передбачені
статтею 25 Закону про банкрутство,
зокрема, ліквідатором вжито заходів
щодо розшуку майна банкрута, виявлене
майно було оцінено та реалізовано у
межах ліквідаційної процедури, і кошти
від його реалізації були направлені на
погашення вимог кредиторів першої
черги; разом з тим решта визнаних та
включених до реєстру вимог кредиторів
відповідно до статті 31 Закону про
банкрутство вважаються погашеними як
такі, що не задоволені за недостатністю
майна.

Водночас у постанові від 27.06.2012 у справі
№38/5005/17545/2011 суд касаційної інстанції
погодився з висновками суду
апеляційної інстанції щодо
передчасності затвердження місцевим
господарським судом звіту ліквідатора
та ліквідаційного балансу, ліквідацію
банкрута та припинення провадження у
справі про банкрутство, виходячи з
встановлених судом апеляційної
інстанції обставин справи стосовно
неналежного виконання ліквідатором
своїх повноважень щодо розшуку майна
боржника, оскільки його дії полягали
лише у направленні запитів щодо майна
боржника до відповідних державних
органів.

Постановою від 28.04.2010 у справі №Б11/101-09
суд касаційної інстанції залишив без
змін постанову апеляційного
господарського суду, якою скасовано
постанову суду першої інстанції про
визнання боржника банкрутом, та
припинено провадження у справі про
банкрутство, з огляду на те, що місцевим
господарським судом без достатніх
правових підстав було порушено
провадження у справі про банкрутство
відсутнього боржника за статтею 52
Закону про банкрутство, оскільки
подані ініціюючим кредитором докази
відсутності боржника за його
місцезнаходженням є неналежними.

Таким чином, наведені постанови не
підтверджують доводів заявника щодо
неоднакового застосування норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, оскільки свідчать про
наявність у цих справах різних
фактичних обставин, на підставі яких
суд касаційної інстанції дійшов
відповідних правових висновків.

Крім того, постановами Вищого
господарського суду України від 12.03.2013
у справі №7/64-Б, від 02.06.2010 у справі
№16/272/09, від 17.02.2010 у справі №Б26/335-07, від
17.11.20101 у справі №21/70, від 06.10.2010 у справі
№4/116-Б рішення судів попередніх
інстанцій скасовано, справи направлено
на новий розгляд до судів першої
інстанції, а постановою від 16.12.2009 у
справі №Б26/255-09(Б15/40/80/05) залишено без
змін постанову суду апеляційної
інстанції, якою ухвалу місцевого
господарського суду скасовано, а
справу направлено на новий розгляд до
суду першої інстанції. Однак, прийняття
касаційною інстанцією постанови про
скасування судових рішень судів нижчих
інстанцій з передачею справи на новий
розгляд не означає остаточного
вирішення питання по суті, а тому на
відповідні постанови не може
здійснюватися посилання на
підтвердження підстави, встановленої
пунктом 1 статті 11116 ГПК України.

За таких обставин відсутні визначені
статтею 11116 ГПК України підстави для
допуску даної справи до провадження
Верховного Суду України.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 86, 11116,11121 ГПК України, Вищий
господарський суд України

УХВАЛИВ:

Відмовити Публічному акціонерному
товариству "Райффайзен Банк Аваль" в
особі Рівненської обласної дирекції у
допуску справи №5019/2437/11 до провадження
Верховного Суду України.

Головуючий суддяС.Могил Судді:
С.Владимиренко Т.Добролюбова
В.Селіваненко С.Шевчук