ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2014 р.
Справа № 918/128/14

Господарський суд Рівненської області
у складі судді Павленка Є.В.,
розглянувши матеріали справи за
позовом ОСОБА_1 до товариства з
обмеженою відповідальністю "Ринок"
(далі - ТОВ "Ринок") та товариства з
обмеженою відповідальністю
"Рівненський ринок" (далі - ТОВ
"Рівненський ринок") про визнання
договору недійсним,

за участі представників:

позивача: ОСОБА_2 за дов. від 31 січня 2014
року,

ТОВ "Ринок": Давидюка А.М. за дов. від 28
травня 2013 року,

ТОВ "Рівненський ринок": не з'явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
господарського суду Рівненської
області з вказаним позовом,
посилаючись на те, що 20 вересня 2013 року
між ТОВ "Рівненський ринок" та ТОВ
"Ринок" (учасником якого є позивач) був
укладений договір оренди цілісного
майнового комплексу, за умовами якого
останнє передало ТОВ "Рівненський
ринок" в строкове платне користування
цілісний майновий комплекс загальною
вартістю 6 365 000 грн. 00 коп., який
складається з будівель, приміщень та
споруд, розташованих у місті Рівному по
вулиці Сагайдачного, 3 та по вулиці
Млинівській, 36. Оскільки вищезазначена
угода, на думку позивача, не містила
всіх істотних умов для її укладення,
зокрема, об'єкта оренди, орендної плати,
порядку використання амортизаційних
відрахувань, відновлення орендованого
майна та умов його повернення або
викупу, а також була підписана не
уповноваженою на це особою, позивач,
посилаючись на статті 116, 145, 215
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), статті 43, 59, 60 Закону України
"Про господарські товариства" (далі -
Закон), просив суд визнати вказаний
договір недійсним.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 3 лютого 2014
року порушено провадження у справі №
918/128/14, розгляд якої було призначено на
18 лютого 2014 року.

До початку судового засідання 18 лютого
2014 року через канцелярію суду надійшов
відзив ТОВ "Ринок" на позовну заяву від
17 лютого 2014 року (а.с. 48), в якому останнє
просило суд відмовити позивачу в
задоволенні його вимог з огляду на те,
що в оспорюваному договорі його
сторони погодили всі істотні умови,
необхідні для його укладення. У той же
час даний правочин від імені ТОВ "Ринок"
був підписаний директором даної
юридичної особи Шумліним Олександром
Вікторовичем, який відповідно до
статуту цього суб'єкта господарювання
був уповноважений на укладення
оскаржуваного договору. Крім того,
рішенням засідання розширеної
дирекції ТОВ "Ринок", оформленим
протоколом від 15 травня 2013 року № 10,
була надана згода даному відповідачу
на передачу спірного цілісного
майнового комплексу в оренду іншим
суб'єктам господарювання. Відтак, даний
правочин, на думку ТОВ "Ринок",
відповідає нормативним приписам
чинного законодавства України та не
порушує корпоративних прав ОСОБА_1 як
акціонера вказаного відповідача.

Ухвалою суду від 18 лютого 2014 року
розгляд справи відкладено на 12 березня
2014 року.

Ухвалою від 12 березня 2014 року розгляд
справи відкладено на 25 березня 2014 року.

Ухвалою від 25 березня 2014 року розгляд
справи відкладено на 3 квітня 2014 року.

Ухвалою суду від 3 квітня 2014 року строк
розгляду спору у справі № 918/128/14 було
продовжено на 15 днів - до 18 квітня 2014
року, розгляд справи відкладено на 9
квітня 2014 року.

Представник позивача в судовому
засіданні 9 квітня 2014 року підтримав
позовні вимоги з підстав, викладених у
позовній заяві, та наполягав на їх
задоволенні.

Представник ТОВ "Ринок" у судовому
засіданні 9 квітня 2014 року проти
задоволення позову заперечив з
підстав, зазначених у відзиві на
позовну заяву від 17 лютого 2014 року.

ТОВ "Рівненський ринок" про дату, час та
місце розгляду даної справи було
повідомлене належним чином, проте явку
свого повноважного представника у
призначені судові засідання не
забезпечило.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача та ТОВ "Ринок", всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 1 статті 1
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України)
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими
актами України, до господарського суду
мають право також звертатися державні
та інші органи, фізичні особи, що не є
суб'єктами підприємницької діяльності
(частина 2 вищезазначеної статті).

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 12 ГПК
України господарським судам
підвідомчі справи, що виникають з
корпоративних відносин у спорах між
господарським товариством та його
учасником (засновником, акціонером), у
тому числі учасником, який вибув, а
також між учасниками (засновниками,
акціонерами) господарських товариств,
що пов'язані зі створенням, діяльністю,
управлінням та припиненням діяльності
цього товариства, крім трудових спорів.

Пунктом 3.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 24
жовтня 2011 року № 10 "Про деякі питання
підвідомчості і підсудності справ
господарським судам" визначено, що
господарські суди на загальних
підставах вирішують усі спори між
суб'єктами господарської діяльності, а
також спори, пов'язані з приватизацією
державного та комунального майна (крім
спорів про приватизацію державного
житлового фонду), в тому числі спори про
визнання недійсними відповідних актів
органів місцевого самоврядування та
органів приватизації, а також спори зі
справ, що виникають з корпоративних
відносин. З огляду на приписи частини
другої статті 1 та статті 12 ГПК
зазначені справи підвідомчі
господарським судам і в тому разі, якщо
сторонами в судовому процесі
виступають фізичні особи, що не є
суб'єктами підприємницької діяльності.

Також вищезазначеним пунктом
передбачено, що справи, які виникають з
корпоративних відносин, - це спори між
господарським товариством та його
учасником (засновником, акціонером), в
тому числі учасником, який вибув, а
також між учасниками (засновниками,
акціонерами), що пов'язані зі
створенням, діяльністю, управлінням та
припиненням діяльності цього
товариства. Предметом відповідних
позовів можуть бути вимоги про
визнання недійсними актів органів
управління господарського товариства,
визнання недійсними установчих
документів товариства або договорів
про відчуження майна тощо.

Згідно з частиною 1 статті 167 ГК України,
корпоративні права - це права особи,
частка якої визначається у статутному
фонді (майні) господарської
організації, що включають
правомочності на участь цієї особи в
управлінні господарською
організацією, отримання певної частки
прибутку (дивідендів) даної
організації та активів у разі
ліквідації останньої відповідно до
закону, а також інші правомочності,
передбачені законом та статутними
документами.

Законом не передбачено право акціонера
(учасника) господарського товариства
звертатися до суду за захистом прав чи
охоронюваних законом інтересів
товариства поза відносинами
представництва. На цій підставі
господарським судам належить
відмовляти акціонерам (учасникам)
господарського товариства в
задоволенні позову про укладення,
зміну, розірвання чи визнання
недійсними договорів та інших
правочинів, вчинених господарським
товариством. Спори цієї категорії є
підвідомчими (підсудними)
господарським судам незалежно від їх
суб'єктного складу на підставі пункту 4
частини 1 статті 12 ГПК, якщо акціонер
(учасник) господарського товариства
обґрунтовує відповідні позовні вимоги
порушенням його корпоративних прав.

Аналогічна правова позиція викладена в
пункті 51 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 жовтня 2008 року № 13
"Про практику розгляду судами
корпоративних спорів".

Враховуючи те, що предметом даного
спору є визнання недійсним договору
оренди цілісного майнового комплексу
від 20 вересня 2013 року, укладеного між
ТОВ "Рівненський ринок" та ТОВ "Ринок"
(учасником якого є ОСОБА_1 з часткою у
статутному капіталі у розмірі 47
479 грн. 58 коп.), і позивач обґрунтовує
позовні вимоги порушенням своїх
корпоративних прав, суд на підставі
вищезазначених приписів чинного
законодавства дійшов висновку про те,
що цей спір є корпоративним, у зв'язку з
чим вказана справа підвідомча
господарським судам.

Судом встановлено, що 20 вересня 2013 року
між ТОВ "Рівненський ринок" та ТОВ
"Ринок" був укладений договір оренди
цілісного майнового комплексу, за
умовами якого останнє передало ТОВ
"Рівненський ринок" в строкове платне
користування цілісний майновий
комплекс загальною вартістю 6 365 000 грн.
00 коп., який складається з будівель,
приміщень та споруд, розташованих у
місті Рівному по вулиці Сагайдачного, 3
та по вулиці Млинівській, 36 (а.с. 10-11).

Даний договір підписаний директором
ТОВ "Ринок" Шумліним Олександром
Вікторовичем та директором ТОВ
"Рівненський ринок" Григоренком
Віталієм Васильовичем, а також
скріплений печатками відповідачів.

Відповідно до пункту 1.2.1 цієї угоди
цілісний майновий комплекс, який є
предметом оренди, складається з
будівель, приміщень та споруд,
розташованих за адресою: місто Рівне,
вулиця Сагайдачного, 3, а саме: будівлі
продуктового ринку загальною площею
3799,6 м2, будівлі м'ясного павільйону
загальною площею 588,9 м2, будівлі
побутових, торгових та господарських
приміщень загальною площею 1070,4 м2,
лотків торгових у кількості 4 одиниць,
павільйону БК-1, павільйонів "черепашка"
у кількості 2 одиниць,
асфальтопокриття, воріт з аркою, воріт
навісних, 4-х секційного торгового
кіоску, критих торгових рядів у
кількості 5 одиниць, огорожі, рибного
кіоску, торгових павільйонів у
кількості 29 одиниць, торгового
павільйону на 20 т/м. Крім того,
відповідно до пункту 1.2.2 цього
правочину до вказаного цілісного
майнового комплексу входять будівлі,
приміщення та споруди, що знаходяться
за адресою: місто Рівне, вулиця
Млинівська, 36, а саме: будівля ринку
загальною площею 371,1 м2, виробниче
приміщення, громадський туалет,
кіоск-каса, огорожа, покриття з
асфальту, скважина для водопостачання,
торгові павільйони у кількості 12
одиниць та трансформаторна підстанція.

Судом також встановлено, що 21 вересня
2013 року ТОВ "Ринок" та ТОВ "Рівненський
ринок" уклали угоду про внесення змін
до спірного договору оренди цілісного
майнового комплексу (а.с. 83), відповідно
до якої пункт 1.2.2 цього правочину було
викладено в наступній редакції:
"Цілісний майновий комплекс
складається з рухомого майна, що
знаходиться на земельній ділянці за
адресою: місто Рівне, вулиця
Млинівська, 36, а саме: кіоск-каса в
кількості 1 штуки, торгові
павільйони закритого та відкритого
типу в кількості 12 штук".

Дана угода підписана директором ТОВ
"Ринок" Шумліним Олександром
Вікторовичем та директором ТОВ
"Рівненський ринок" Григоренком
Віталієм Васильовичем, а також
скріплена печатками цих юридичних
осіб.

Згідно з пунктом 2.1 спірного правочину
орендар вступає у строкове платне
користування майном у термін, вказаний
у договорі, але не раніше підписання
акту приймання-передачі майна.

Судом встановлено, що на виконання
вищезазначеного положення спірного
договору 1 жовтня 2013 року між
відповідачами був підписаний
відповідний акт прийому передачі (а.с.
44).

Цей договір укладено строком з 1 жовтня
2013 року до 29 вересня 2016 року включно
(пункт 10.1 спірного правочину).

Частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями статті 215 ЦК України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього
Кодексу. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

З метою з'ясування наявності права ТОВ
"Ринок" на передачу в оренду спірного
цілісного майнового комплексу та
встановлення правового режиму цього
майна ухвалою суду від 25 березня 2014
року у даного відповідача були
витребувані документи, які
підтверджують право власності ТОВ
"Ринок" на майно, передане в оренду за
спірним правочином, або документи, які
надають право даному підприємству на
передачу вказаного майна в
користування. Крім того, у
Реєстраційної служби Рівненського
міського управління юстиції були
витребувані документи, які містять
інформацію про власника (власників)
нерухомого майна (будівель, приміщень
та споруд), розташованого у місті
Рівному по вулиці Сагайдачного, 3, а
також по вулиці Млинівській, 36.

На виконання вимог вищезазначеної
ухвали ТОВ "Ринок" було надано довідку
від 9 квітня 2014 року № 20 (а.с. 84), зі
змісту якої вбачається, що у власності
та на балансі даного відповідача
перебуває майно, яке знаходиться за
адресою: місто Рівне, вулиця
Млинівська, 36, а саме: торгові лотки у
кількості 4 одиниць, павільйон БК-1,
павільйон "черепашка" у кількості 2
одиниць, асфальтове покриття, ворота з
аркою, ворота навісні, 4-х секційний
торговий кіоск, криті торгові ряди у
кількості 5 одиниць, огорожа, рибний
кіоск, торгові павільйони у кількості 29
одиниць, торговий павільйон на 20 т/н,
кіоск-каса, торгові павільйони
відкритого і закритого типу в
кількості 12 одиниць.

З наявного у матеріалах даної справи
витягу з Реєстру прав власності на
нерухоме майно (а.с. 68) вбачається, що
цілісний майновий комплекс,
розташований у місті Рівному по вулиці
Сагайдачного, 3, перебуває у приватній
власності ТОВ "Ринок".

Пунктом 4.1 статуту ТОВ "Ринок"
передбачено, що предметом діяльності
даного товариства, зокрема, є надання в
оренду й експлуатація власного чи
орендованого нерухомого майна.

Відтак, з огляду на наявні у матеріалах
справи документи суд дійшов висновку
про те, що ТОВ "Ринок" мало право на
передачу належного йому спірного майна
в оренду ТОВ "Рівненський ринок" за
договором оренди цілісного майнового
комплексу від 20 вересня 2013 року
(з урахуванням внесених 21 вересня
2013 року змін до цього правочину).

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилався на те, що цей договір був
підписаний директором ТОВ "Ринок", який
згідно статуту вказаної юридичної
особи не мав повноважень на укладення
угоди, предметом якої є відчуження
майна вартістю більше 50 відсотків від
вартості всього майна вказаного
підприємства без попереднього
погодження із загальними зборами його
учасників. Водночас суд критично
оцінює вказане твердження з огляду на
наступне.

Згідно з пунктом 5.3 статуту ТОВ "Ринок"
до виключної компетенції загальних
зборів товариства належить надання
згоди (попереднє погодження) на
відчуження майна товариства на суму, що
становить 50 і більше відсотків
вартості всього майна товариства.

Пунктом 5.7 статуту даного відповідача
передбачено, що директор товариства
укладає та підписує угоди, договори,
контракти, у тому числі
зовнішньоекономічні, крім договорів
про відчуження майна товариства на
суму більше 25% вартості майна
товариства. Укладення договорів щодо
відчуження майна товариства на суму
більше 25% вартості майна товариства
можливе лише на підставі письмового
погодження генеральним директором,
оформленого у формі рішення.

Статтею 62 Закону України "Про
господарські товариства" встановлено,
що у товаристві з обмеженою
відповідальністю створюється
виконавчий орган: колегіальний
(дирекція) або одноособовий (директор).
Дирекцію очолює генеральний директор.
Членами виконавчого органу можуть бути
також і особи, які не є учасниками
товариства. Дирекція (директор) вирішує
усі питання діяльності товариства, за
винятком тих, що належать до виключної
компетенції загальних зборів
учасників. Загальні збори учасників
товариства можуть винести рішення про
передачу частини повноважень, що
належать їм, до компетенції дирекції
(директора). Дирекція (директор)
підзвітна загальним зборам учасників і
організує виконання їх рішень.
Дирекція (директор) діє від імені
товариства в межах, встановлених даним
Законом та установчими документами.

У той же час судом встановлено, що
предметом спірного договору є не
відчуження спірного майна, а передача
його в оренду ТОВ "Рівненський ринок".

Слід також зазначити, що у пункті 2.2
спірної угоди сторони прямо визначили,
що передача даного майна в оренду не
тягне за собою виникнення в орендаря
права власності на це майно.

Згідно з частиною 1 статті 283 ГК України
за договором оренди одна сторона
(орендодавець) передає другій стороні
(орендареві) за плату на певний строк у
користування майно для здійснення
господарської діяльності.

Відтак, оренда, яка по своїй суті є
строковим платним користування майном,
не передбачає відчуження орендованого
майна та переходу до орендаря права
власності на нього.

Крім того, в обґрунтування свого позову
ОСОБА_1 посилалася на те, що оцінка
спірного об'єкта оренди була проведена
з порушеннями чинного законодавства.

Водночас вказані твердження не
беруться судом до уваги з огляду на те,
що в матеріалах даної справи наявна
копія висновку про вартість спірного
цілісного майнового комплексу (а.с. 45), з
якого вбачається, що вартість цього
майна складає 6 365 000 грн. 00 коп. У той же
час будь-яких доказів, які б свідчили
про порушення встановленого законом
порядку проведення оцінки спірного
нерухомого майна, позивачем надано не
було. Такі докази відсутні і в
матеріалах справи.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1, крім
іншого, посилалася на те, що спірний
договір не містить всіх істотних умов,
необхідних для його укладення.

Частиною 1 статті 284 ГК України
встановлено, що істотними умовами
договору оренди є: об'єкт оренди (склад
і вартість майна з урахуванням її
індексації); строк, на який укладається
договір оренди; орендна плата з
урахуванням її індексації; порядок
використання амортизаційних
відрахувань; відновлення орендованого
майна та умови його повернення або
викупу.

У той же час судом встановлено, що
оспорюваний правочин містить всі
істотні умови щодо його ціни, предмету,
порядку відрахування амортизаційних
витрат.

Так, об'єкт оренди, із зазначенням всіх
його ідентифікуючих ознак, визначений
у пунктах 1.1-1.2.2 спірної угоди.

Пунктом 2.3 договору передбачено, що
передача майна в оренду здійснюється
за вартістю, визначеною у звіті про
оцінку від 28 серпня 2013 року на підставі
акту приймання-передачі майна,
підписаного уповноваженими особами.

Відповідно до пунктів 3.1-3.1 спірної
угоди орендна плата визначена на
підставі звіту про оцінку № 30627/5.
Нарахування ПДВ на суму орендної плати
здійснюється у порядку, визначеному
чинним законодавством України. Розмір
річної орендної плати встановлюється у
розмірі 10% від загальної вартості
цілісного майнового комплексу.
Щомісячна орендна плата становить 53 042
грн. 00 коп. Орендна плата за кожний
наступний місяць може коригуватися з
урахуванням індексу інфляції за
попередній місяць.

Згідно з пунктом 4.1 цієї угоди
амортизаційні відрахування на
орендоване майно залишаються в
розпорядженні орендаря і
використовуються для відновлення
основних фондів.

За таких обставин суд дійшов висновку
про те, що посилання позивача на
відсутність у спірному правочині всіх
істотних умов, необхідних для його
укладення, є необґрунтованим.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами частини 2 статті 34 ГПК
України встановлено, що обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оскільки ОСОБА_1 не довела суду
належними та допустимими доказами тих
обставин, на які вона посилалася як на
підставу своїх вимог, суд дійшов
висновку про необґрунтованість та
безпідставність даного позову, у
зв'язку з чим у його задоволенні слід
відмовити.

Згідно з частиною 1 статті 49 ГПК України
витрати по сплаті судового збору у
спорах, що виникають при виконанні
договорів, покладаються на сторони
пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 14 квітня 2014 року

Суддя

Є.В. Павленко