ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
УХВАЛА

"17" квітня 2014 р.Справа № 922/646/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі Михайлюк В.Ю.

розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Стальконструкція",
м.Харків до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ФКМ-4", м.Харків про
стягнення 89380,39 гривень за участю
представників:

позивача - Любич В.О. (довіреність б/н
від 20 січня 2014 року)

відповідача - Соколенко О.В.
(довіреність №23 від 07 березня 2013 року)

ВСТАНОВИВ:

25 лютого 2014 року позивач, товариство з
обмеженою відповідальністю
"Стальконструкція", звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою про
стягнення з товариства з обмеженою
відповідальністю "ФКМ-4" (відповідача)
суми заборгованості у розмірі 89380,39
гривень, у тому числі, 83840,06 гривень суми
основної заборгованості та 5540,33
гривень суми 3% річних. Заявлену вимогу
обґрунтував неналежним виконанням
відповідачем умов усної домовленості
купівлі-продажу товару. Крім того,
позивач просив суд покласти судові
витрати на відповідача.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 27 лютого 2014
року було прийнято вищевказану позовну
заяву до розгляду. Провадження у справі
було порушено та призначено до
розгляду у відкритому судовому
засіданні на 17 березня 2014 року.

У відкритому судовому засіданні 17
березня 2014 року було оголошено перерву
до 31 березня 2014 року.

31 березня 2014 року представник
відповідача надав через канцелярію
суду заперечення (вх.№10677), в яких
підтвердив факт спірних правовідносин
щодо купівлі-продажу товару з
позивачем, але зазначив, що за
відсутністю грошових коштів не має
можливості виконати дане договірне
зобов'язання. Також, у наданих
запереченнях відповідач не погодився
із періодом нарахування суми 3% річних,
а тому просив суд відмовити позивачу в
частині позову щодо стягнення 4727,20
гривень 3% річних. Крім того, просив суд
відстрочити виконання рішення по
справі строком на 3 місяця. Судом було
досліджено надані заперечення та
долучено до матеріалів справи.

У відкритому судовому засіданні 31
березня 2014 року було оголошено перерву
до 17 квітня 2014 року.

17 квітня 2014 року представник позивача
надав через канцелярію суду додаткові
письмові пояснення (вх.№13240) на
підтвердження заявлених позовних
вимог. Крім того, просив суд відмовити у
задоволенні клопотання відповідача
про надання відстрочки виконання
рішення. Судом було досліджено надані
пояснення та долучено до матеріалів
справи.

Представник позивача у відкритому
судовому засіданні 17 квітня 2014 року
підтримав заявлені позовні вимоги та
просив суд задовольнити їх в повному
обсязі. Проти клопотання відповідача
про надання відстрочки виконання
рішення заперечував.

Представник відповідача у відкритому
судовому засіданні 17 квітня 2014 року
проти позовних вимог заперечував
частково, а саме просив суд відмовити в
частині позову щодо стягнення 4727,20
гривень 3% річних. Також, наполягав на
задоволенні клопотання про надання
відстрочки виконання рішення.

Враховуючи те, що норми ст.65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що в межах
наданих йому повноважень створені
належні умови для надання сторонами
доказів та здійснені всі необхідні дії
щодо витребування додаткових доказів,
а тому вважає за можливе розглядати
справу за наявними в ній і додатково
поданими на вимогу суду матеріалами і
документами.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення проти них,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представників сторін, встановив
наступне.

На умовах усної домовленості, позивач
передав у власність відповідача товар
на суму 83840,06 гривень, що
підтверджується видатковою накладною
№РН-000077 від 13 грудня 2011 року (а.с.12),
довіреністю на отримання
товарно-матеріальних цінностей (а.с.13),
рахунком-фактурою №СФ-0000147 від 13 грудня
2011 року (а.с.20) та податковою накладною
№10 від 13 грудня 2011 року (а.с.21).

Однак, відповідач, в свою чергу, за
отриманий товар не розрахувався.

З метою досудового врегулювання спору,
27 листопада 2013 року позивач направив
вимогу на адресу відповідача про
сплату виниклої заборгованості, але
відповіді не отримав. Факт направлення
вимоги підтверджується наявними у
матеріалах справи чеком та поштовим
описом (а.с.14-15).

Суд, проаналізувавши обставини,
вказані у позовній заяві, дійшов
висновку про те, що позивач виконав
свої зобов'язання щодо поставки товару
належним чином та у повному обсязі.
Проте, відповідач, в свою чергу,
зобов'язання щодо оплати товару не
виконав, у зв'язку з чим, утворилась
заборгованість перед позивачем у
розмірі 83840,06 гривень, яка до цього часу
залишається непогашеною.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, суд дійшов висновку про часткове
задоволення позову, виходячи з
наступного.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 34
Господарського процесуального кодексу
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу
України, цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші,
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.175 Господарського
кодексу України,
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ч.1 ст.179 Господарського
кодексу України, майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і не
господарюючими суб'єктами -
юридичними особами на підставі
господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Відповідно до частини 1 статті 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином,
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

До того ж, частина 2 статті 193
Господарського кодексу України
встановлює те, що кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

В розумінні статті 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Статтею 692 Цивільного кодексу України
встановлено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій та повинні бути
складені під час здійснення цієї
операції, а якщо це неможливо -
безпосередньо після її закінчення.

В ст.1 цього Закону встановлено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.
Кожною стороною (підприємством), що
брала участь у здійсненні
господарської операції, мають бути
отримані первинні документи для
записів у регістрах бухгалтерського
обліку, інформація в яких ідентично
засвідчує зміст господарської
операції. Первинні документи
складаються на бланках типових форм,
затверджених Міністерством статистики
України, а також на бланках
спеціалізованих форм, затверджених
міністерствами і відомствами України.

Як вже було зазначено вище, між
сторонами існували укладені в
спрощений засіб правовідносини з
купівлі-продажу (поставки).

Отже, обставини щодо поставки товару,
можуть підтверджуватися первинними
документами в розумінні
вищезазначених положень Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
складеними при виконанні певної
господарської операції в рамках
зазначеного договору.

Також, суд зазначає, що обов'язкова
форма акту приймання - передання товару
за договором поставки діючим
законодавством не передбачена. Таким
чином, зазначений акт може бути
складений сторонами у довільній формі.
Цей документ повинен обов'язково
містити інформацію про кількість
отриманого за договором товару та
підпис уповноважених представників
двох сторін, що посвідчує факт
передання одною стороною та прийняття
іншою стороною певної кількості товару
за договором поставки. Таким чином,
зазначеним документом суд вважає і
видаткову накладну, оформлену належним
чином, яка підтверджує факт отримання
відповідачем від позивача певної
кількості товару за договором та
містить дату здійснення цього факту.

В інформаційному листі Вищого
господарського суду України від 17
липня 2012 року №01-06/928/2012 "Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права" зазначено:
"Відповідно до частини першої статті 692
ЦК України покупець зобов'язаний
сплатити продавцеві повну ціну
переданого товару. Договором
купівлі-продажу може бути передбачено
розстрочення платежу. Отже, якщо інше
не встановлено укладеним сторонами
договором або актом цивільного
законодавства, перебіг строку
виконання грошового зобов'язання, яке
виникло на підставі договору
купівлі-продажу, починається з моменту
прийняття товару або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
і положення частини другої статті 530
названого Кодексу, в якій ідеться про
строк (термін) виконання боржником
обов'язку, що не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, до відповідних правовідносин
не застосовується При цьому підписання
покупцем видаткової накладної, яка є
первинним обліковим документом у
розумінні Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" і яка відповідає
вимогам, зокрема, статті 9 названого
Закону і Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар. Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами, встановленими частиною
першою статті 692 ЦК України.

Така ж правова позиція викладена в
постановах Вищого господарського суду
України від 28 лютого 2012 року №5002-8/481-2011,
та від 21 квітня 2011 року №9/252-10 .

Вищевказана видаткова накладна
відповідає вимогам ст.9 ЗУ "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку. Дана накладна
є первинним документом, який фіксує
факт здійснення господарської
операції та факт встановлення
договірних відносин.

Оскільки, інший строк оплати товару
сторонами у видатковій накладній
встановлений не був, то відповідач мав
розрахуватися з позивачем після
отримання товару, тобто, з дня
підписання накладної, є всі підстави
для покладення на відповідача
обов'язку по проведенню розрахунків за
отриманий товар.

Крім того, слід зазначити, що,
відповідно до листа Міністерства
фінансів України від 31 жовтня 2000 року
№053-291516, довіреність на одержання
цінностей є первинним документом, що
фіксує рішення уповноваженої особи
(керівника) підприємства про
уповноваження конкретної особи
одержати для підприємства визначені
перелік та кількість цінностей. Без
довіреності не може бути створено
(виписано, підписано) інший первинний
документ - накладну вимогу,
товарно-транспортну накладну, який є
дозволом для здійснення господарської
операції з відпуску цінностей і
відповідно до ст.9 ЗУ "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" є підставою для її
бухгалтерського обліку.

Як вбачається з матеріалів справи,
керівником підприємства відповідача
була видана довіреність на отримання
товару від позивача, оформлена
належним чином, та скріплена печаткою
підприємства, що підтверджує право
уповноваженої особи на отримання
товару від позивача, та підписання
видаткової накладної.

Враховуючи викладене, та те, що на
момент прийняття рішення по справі, у
матеріалах справи відсутні будь-які
докази погашення відповідачем
заборгованості в добровільному
порядку, суд вважає заявлену вимогу
позивача щодо стягнення з відповідача
суми основної заборгованості у розмірі
83840,06 гривень, нормативно та
документально обґрунтованою, та такою,
що підлягає задоволенню.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України передбачено, що
порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Щодо заявленої вимоги позивача про
стягнення з відповідача 5540,33 гривень
суми 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Якщо у договорі або законі не
встановлено строку (терміну), у який
повинно бути виконано грошове
зобов'язання, судам необхідно виходити
з приписів частини другої статті 530 ЦК
України. Цією нормою передбачено, між
іншим, і можливість виникнення
обов'язку негайного виконання; такий
обов'язок випливає, наприклад, з
припису частини першої статті 692 ЦК
України, якою визначено, що покупець за
договором купівлі-продажу повинен
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього; відтак якщо
договором або актами цивільного
законодавства не встановлено інший
строк оплати товару, відповідна оплата
має бути здійснена боржником негайно
після такого прийняття, незалежно від
того, чи пред'явив йому кредитор
пов'язану з цим вимогу (п.1.7 постанови
№14 Пленуму ВГСУ від 17.12.13 р.).

Отже, суд, перевіривши розрахунок
позивача, перевіривши період
нарахування останнім вказаної суми,
дійшов висновку про те, що даний
розрахунок є невірний, а тому, суд,
перерахувавши заявлену до стягнення
позивачем суму 3% річних відповідно до
норм чинного законодавства України,
вважає за необхідне стягнути з
відповідача 5533,44 гривень, в решті
стягуваної суми у розмірі 6,89 гривень
слід відмовити.

Розглянувши клопотання відповідача
про надання відстрочки виконання
рішення по даній справі, суд дійшов
висновку про відмову в його
задоволенні, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.121 Господарського
процесуального кодексу України, при
наявності обставин, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим, за заявою сторони,
державного виконавця, прокурора чи
його заступника або за своєю
ініціативою господарський суд, який
видав виконавчий документ, у
десятиденний строк розглядає це
питання у судовому засіданні з
викликом сторін, прокурора чи його
заступника і у виняткових випадках,
залежно від обставин справи, може
відстрочити або розстрочити
виконання рішення, ухвали, постанови,
змінити спосіб та порядок їх
виконання.

Відповідно до п.7.2. постанови №9 Пленуму
Вищого господарського суду України від
17 жовтня 2012 року "Про деякі питання
практики виконання рішень, ухвал,
постанов господарських судів України",
вирішуючи питання про відстрочку чи
розстрочку виконання рішення, зміну
способу і порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо.

Обставини, на які посилається
відповідач в обґрунтування відстрочки
виконання рішення по даній справі, такі
як необхідність сплати обов'язкових
платежів (податків та зборів) до
державного бюджету та фінансування за
рахунок коштів від оренди Готелю
"Харків Палас" не є виключними та мають
негативний вплив на господарську
діяльність не лише відповідача, але і
інших суб'єктів підприємницької
діяльності, а допущена відповідачем
заборгованість має негативний вплив на
фінансовий стан позивача та
здійснювану останнім господарську
діяльність.

Відповідно до ст.42 Господарського
кодексу України, підприємництво - це
самостійна, ініціативна, систематична,
на власний ризик господарська
діяльність, що здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.
Здійснення підприємницької діяльності
на власний ризик означає покладання на
підприємця тягаря несприятливих
наслідків такої діяльності.

Незадовільний фінансовий стан не є
підставою для розстрочення або
відстрочення виконання рішення.
Зазначеної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України у постанові №10/1994 від 24 березня
2009 року.

Враховуючи викладене, те, що
відповідачем по справі не надано суду
жодного доказу викладених обставин у
відповідному клопотанні, суд не вбачає
правових підстав для задоволення
вищевказаного клопотання про надання
відстрочки виконання рішення строком
на 3 місяця, а тому відмовляє в його
задоволенні.

Суд, вирішуючи питання розподілу
судових витрат, встановивши сторону, з
вини якої справу було доведено до суду,
керується ст.ст.44, 49 Господарського
процесуального кодексу України,
відповідно до яких судовий збір
покладається на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, ст.ст.11, 509,
530, 612, 625, 692 Цивільного кодексу України,
ст.ст.42, 175, 179, 193 Господарського кодексу
України, та керуючись ст.ст.1, 12, 32, 33, 34, 43,
44, 49, 82-85, 121 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання відповідача
про надання відстрочки виконання
рішення строком на 3 місяця відмовити.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "ФКМ-4" (61145, м.Харків,
вул.Клочківська, 67, ) на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Стальконструкція"
(61153, м.Харків, пр-т 50 річчя ВЛКСМ, 56, офіс
324, ) 83840,06 гривень
основної заборгованості, 5533,44 гривень
суми 3% річних та 1826,86 гривень судового
збору.

Видати відповідний наказ після
набрання рішенням законної сили.

В частині позову щодо стягнення 6,89
гривень суми 3% річних відмовити.

Суддя К.В. Аріт