ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" квітня 2014 р.Справа № 916/995/14

За позовом: державного підприємства
"Білгород-Дністровський морський
торговельний порт"

до відповідача: Гідрометеорологічного
центру Чорного та Азовського морів

про стягнення 455,83 грн.

Суддя Цісельський О.В.

Представники сторін:

Від позивача: Кресюн А.В., довіреність
№43 від 25.03.2014р.

Від відповідача: Лесковська І.О.,
довіреність №1 від 09.01.2014р.

Відповідно до ст.77 ГПК України
оголошувалась перерва в судовому
засіданні з 31.03.2014р. до 16.04.2014р. о 14 год. 00
хв.

СУТЬ СПОРУ: Позивач, державне
підприємство "Білгород-Дністровський
морський торговельний порт", звернувся
до господарського суду Одеської
області з позовною заявою про
стягнення з Гідрометеорологічного
центру Чорного та Азовського морів про
стягнення 455,83 грн. заборгованості.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 20.03.2014р. позовну заяву
(вх.№986/14) прийнято до розгляду,
порушено провадження у справі,
присвоєно №916/995/14 та
справу призначено до розгляду в
судовому засіданні.

Заява відповідача про застосування
строків позовної давності (вх.№8036/14 від
31.03.2014р.) судом прийнята до розгляду та
врахована при винесенні рішення.

Представник позивача заявлені позовні
вимоги підтримує та просить суд
задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача заявлені
позивачем позовні вимоги не визначає
та просить суд відмовити у їх
задоволенні в повному обсязі, однак
письмовий відзив на позов до суду не
надав.

В процесі розгляду справи учасниками
процесу були надані додаткові докази,
які оглянуті судом та залучені до
матеріалів справи.

Відповідно до ст.85 Господарського
процесуального кодексу України в
судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частину рішення.

Дослідивши в відкритому судовому
засіданні матеріали справи, надані
сторонами докази, заслухавши пояснення
представників сторін, суд встановив:

15 квітня 2010р. між товариством державним
підприємством "Білгород-Дністровський
морський торговельний порт"
(Виконавець) та Гідрометеорологічного
центру Чорного та Азовського морів
(Замовник) було укладено договір про
надання послуг №8/119-ХД, згідно умов п.1.1.
якого, цей Договір визначає взаємні
зобов'язання, відповідальність і
порядок розрахунків Сторін при наданні
послуг з доставки працівників
Гідрометеорологічного центру ЧАМ для
виконання планових робіт з відбору
проб в Дністровському лимані на
плавзасобах Виконавця.

Пунктом 2.1.3. Договору визначено, що
обов'язки Змовника, зокрема своєчасно
сплачувати вартість наданих послуг в
розмірах та у строки, передбачені
Договором.

Відповідно до п.4.1. Договору оплата за
надані послуги здійснюється
Замовником в гривнях України на
розрахунковий рахунок Виконавця
протягом 10-ти банківських днів після
виставлення рахунку. На вказані ставки
нараховується ПДВ відповідно до
законодавства України.

У відповідності до п.6.1 Договору Цей
Договір вважається кладеним і набирає
чинності з моменту його підписання
сторонами та скріплення печатками
сторін.

Строк цього Договору починає свій
перебіг у момент, визначений у п.6.1.
цього Договору та закінчується 31
грудня 2010р. (п.6.2. Договору).

На виконання умов вищенаведеного
договору позивачем відповідачу 21.07.2010р.
були надані послуги з доставки
працівників Гідрометеорологічного
центру Чорного та Азовського морів на
плавзасобах позивача, про що свідчить
наряд №2 від 21.07.2010р.

Надалі позивачем було виставлено
відповідачу рахунок на оплату вартості
виконаних послуг №3067 від 31.07.2010р. на
суму 455,83 грн., проте зазначений рахунок
позивача відповідачем залишений без
оплати, внаслідок чого за останнім
виникла заборгованість в розмірі 455,83
грн.

З підстав існування заборгованості
позивач звернувся до відповідача з
претензією №1468 від 02.07.2012р., відповідно
до зазначив про необхідність оплати
існуючої заборгованості протягом 30
днів з моменту отримання претензії, яка
відповідачем залишена без відповіді.

Неналежне виконання відповідачем
своїх зобов'язань за договором про
надання послуг в частині оплати
вартості отриманих послуг в сумі 455,83
грн. і стало підставою для позивача
звернутись до господарського суду
Одеської області із даним позовом за
захистом своїх порушених прав та
охоронюваних законом інтересів.

Дослідивши обставини справи, суд
дійшов висновку, що заявлені позовні
вимоги не підлягають задоволенню, з
наступних правових підстав.

У відповідності до ст.11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків є договори та інші
правочини. Правочин, різновидом якого є
договори - основний вид правомірних дій
- це волевиявлення осіб, безпосередньо
спрямовані на виникнення, зміну або
припинення цивільних прав і обов'язків.
При цьому, ст.12 ЦК України передбачає,
що особа здійснює свої цивільні права
вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст.175 Господарського
кодексу України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управлена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Статтею 901 Цивільного кодексу України
передбачено, що за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть
застосовуватися до всіх договорів про
надання послуг, якщо це не суперечить
суті зобов'язання.

Частиною 1 ст.903 Цивільного кодексу
України визначено, якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певні дії (сплатити гроші), а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. При цьому,
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому
числі із договору.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу. Одностороння відмова
від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається. В свою чергу, порушенням
зобов'язання, відповідно до ст.610
Цивільного кодексу України, є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами. Припинення зобов'язання на
вимогу однієї із сторін в силу положень
ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається
лише у випадках, встановлених
договором або законом.

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України
якщо у зобов'язання встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Судом встановлено наявність наданих
позивачем відповідачу послуг з
доставки працівників.

Як вбачається із матеріалів справи,
зокрема з розрахунку заборгованості
приведеного позивачем в позовній заяві
та не спростованого відповідачем,
останнім в порушення вищезазначених
приписів закону та вищенаведеного
договору, договірні зобов'язання щодо
оплати вартості отриманих послуг не
виконані належним чином, внаслідок
чого за відповідачем утворилась
заборгованість перед позивачем в сумі
455,83 грн.

Статтею 223 Господарського кодексу
України визначено, що при реалізації в
судовому порядку відповідальності за
правопорушення у сфері господарювання
застосовуються загальний та скорочені
строки позовної давності, передбачені
Цивільним кодексом України , якщо інші
строки не встановлено цим Кодексом.
Строки застосування
адміністративно-господарських санкцій
до суб'єктів господарювання
встановлюються цим Кодексом.

За приписами ст.257 Цивільного кодексу
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.
Перебіг позовної давності за вимогами
про визнання недійсним правочину,
вчиненого під впливом насильства,
починається від дня припинення
насильства. Перебіг позовної давності
за вимогами про застосування наслідків
нікчемного правочину починається від
дня, коли почалося його виконання. У
разі порушення цивільного права або
інтересу неповнолітньої особи позовна
давність починається від дня
досягнення нею повноліття. За
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. За зобов'язаннями, строк
виконання яких не визначений або
визначений моментом вимоги, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли у кредитора виникає право
пред'явити вимогу про виконання
зобов'язання. Якщо боржникові
надається пільговий строк для
виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку. За регресними
зобов'язаннями перебіг позовної
давності починається від дня виконання
основного зобов'язання. Винятки з
правил, встановлених частинами першою
та другою цієї статті, можуть бути
встановлені законом. (ст.261 Цивільного
кодексу України).

Пунктом 1.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів №10 від 29.05.2013р. із
змінами та доповненнями внесеними
постановою пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року №13 визначено, що позовна
давність, за визначенням статті 256
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Отже, позовна давність є
інститутом цивільного права і може
застосовуватися виключно до вимог зі
спорів, що виникають у цивільних
відносинах, визначених у частині
першій статті 1 ЦК України, та у
господарських відносинах (стаття 3
Господарського кодексу України, далі -
ГК України).

Умовами п.2.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів №10 від 29.05.2013р. із
змінами та доповненнями внесеними
постановою пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року №13 передбачено, що
частиною третьою статті 267 ЦК України
передбачена можливість застосування
позовної давності, у тому числі й
спеціальної, лише за заявою сторони у
спорі, зробленою до винесення рішення
судом. Посилання сторони на сплив
позовної давності в процесі
касаційного перегляду судового
рішення не вважається такою заявою. У
суді апеляційної інстанції заявити про
сплив позовної давності може сторона у
спорі, яка доведе неможливість подання
відповідної заяви в суді першої
інстанції, зокрема у разі, якщо
відповідну сторону не було належним
чином повідомлено про час і місце
розгляду справи місцевим
господарським судом. Згадану заяву
може бути зроблено і в процесі нового
розгляду справи, який здійснюється
після скасування судового рішення
(судових рішень) за результатами його
касаційного перегляду. Заява про сплив
позовної давності, зроблена будь-якою
іншою особою (в тому числі й учасником
судового процесу, включаючи прокурора,
який не є стороною у справі), крім
сторони у спорі, не є підставою для
застосування судом позовної давності.
Зокрема, частиною четвертої статті 27
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК) передбачено, що
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору,
користуються процесуальними правами
сторони (за певними винятками); при
цьому права сторони, визначені,
зокрема, статтею 22 та іншими нормами
цього Кодексу, є саме процесуальними, в
той час як згаданий припис статті 267 ЦК
України є нормою права матеріального і
не може розумітися як можливість
застосування господарським судом
позовної давності за заявами
зазначених третіх осіб.

За змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення. Позовна давність не є
інститутом процесуального права та не
може бути відновлена (поновлена) в разі
її спливу, але за приписом частини
п'ятої статті 267 ЦК України позивач
вправі отримати судовий захист у разі
визнання поважними причин пропуску
строку позовної давності (п.2.2.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" №10 від 29.05.2013р. із
змінами та доповненнями внесеними
постановою пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року №13).

З врахуванням вищенаведеного, судом
встановлено наявність наданих
позивачем відповідачу послуг а також
наявність заборгованості останнього з
оплати вартості цих послуг, але з
врахуванням того, строк позовної для
звернення до суду щодо стягнення
існуючої заборгованості давності вже
сплинув та приймаючи до уваги заяву
відповідача щодо застосування строків
позовної давності, у зв'язку з чим суд
відмовляє позивачу у задоволенні
позову в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.
При цьому, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно зі ст.43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи
докази у справі в їх сукупності,
законодавство, що регулює спірні
правовідносини, суд відмовляє
державному підприємству
"Білгород-Дністровський морський
торговельний порт" у задоволені позову
в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У позові державного
підприємства "Білгород-Дністровський
морський торговельний порт" - відмовити
повністю.

Рішення господарського суду Одеської
області набирає чинності у порядку ст.85
ГПК України.

Повний текст рішення складено 18.04.2014р.

Суддя
Цісельський О.В.