ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2014 року
Справа № 922/5329/13

Колегія
суддів у складі:

головуючий суддя Потапенко В.І.,суддя
Могилєвкін Ю.О.,суддя Плужник О.В.

при секретарі Сіренко К.О.

за участю представників сторін:

позивача - Ковальова А.В,, довіреність №
248-906 від 09.01.2014 р.

відповідача - Толока О.В., директора,
Маркосян М.В., довіреність № 3-Д від
09.01.2014 р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх. № 753
Х/3) на рішення господарського суду
Харківської області від 24 лютого 2014
року у справі № 922/5329/13

за позовом Державного підприємства
завод "Електроважмаш", м. Харків

до Державного підприємства "Інститут
машин і систем", м. Харків

про розірвання договору та стягнення 110
000,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Державне підприємство завод
"Електроважмаш" звернулось до
господарського суду Харківської
області з позовом до Державного
підприємства "Інститут машин і систем"
про розірвання укладеного між
сторонами договору № 527-Т від 11.12.2009 р.
та стягнення сплаченої позивачем на
підставі цього договору частини авансу
в розмірі 110 000 грн.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 24 лютого 2014
року у справі № 922/5329/13 (суддя Кухар Н.М.)
позовні вимоги задоволено повністю.

Розірвано договір № 527-Т від 11.12.2009 р.,
укладений між Державним підприємством
"Інститут машин і систем" та Державним
підприємством "Електроважмаш".

З відповідача на користь позивача
стягнуто 110 000 грн. авансу та 3347 грн.
витрат по сплаті судового збору.

Відповдіач із вказаним рішенням не
погодився та подав на нього до
Харківського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу,
в якій, посилаючись на порушення
місцевим господарським судом норм
матеріального і процесуального права,
просить це рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач посилається на
безпідставність висновку
господарського суду першої інстанції
про порушення відповідачем умов
договору 527-Т від 11.12.2009 р., які є
підставою для його розірвання.

Також апелянт посилається на
неврахування господарським судом
першої інстанції того факту, що
невиконана позивачем частина
зобов'язань за договором

527-Т від 11.12.2009 р. стосується постачання
продукції, а тому при розгляді питання
про розірвання договору, на його думку,
необхідно виходити з того зобов'язання
(частини договору), яку позивач просив
розірвати.

Окрім цього апелянт вказує на те, що,
задовольняючи позовну вимогу про
стягнення 110 000 грн. сплаченої позивачем
на виконання договору 527-Т від 11.12.2009 р.
частини авансу, господарський суд
першої інстанції порушив вимоги статті
653 Цивільного кодексу України, якою
передбачено, що сторони не мають права
вимагати повернення того, що було
виконане ними за зобов'язанням до
моменту зміни або розірвання договору,
якщо інше не встановлено договором
або законом.

Представники відповідача в судовому
засіданні підтримують апеляційну
скаргу.

Представник позивача у відзиві на
апеляційну скаргу та в судовому
засіданні проти її задоволення
заперечує, просить оскаржуване рішення
залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги та відзиву на неї, повторно
розглянувши справу відповідно до вимог
статті 101 ГПК України, вислухавши
пояснення представників сторін,
перевіривши повноту встановлення
місцевим господарським судом обставин,
що мають значення для справи та
правильність застосування норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як правильно встановлено
господарським судом першої інстанції,
11.12.2009 р. між позивачем-Державним
підприємством завод "Електроважмаш" та
відповідачем - Державним підприємством
"Інститут машин і систем" було укладено
договір № 527-Т про постачання
продукції, згідно з п. 1.1. якого
відповідач (постачальник) зобов'язався
поставити мультиплікатор позивачу
(замовнику) у строк, згідно з пунктом 1.4.
та 1.5. цього договору, а позивач -
прийняти і сплатити за нього в порядку
і на умовах, передбачених цим
договором.

Господарський суд першої інстанції
правильно зазначив, що зі змісту даного
договору вбачається, що цей договір за
своєю правовою природою є змішаним,
оскільки містить в собі як умови
поставки, так і умови підряду, а саме, за
умовами спірного договору відповідач
має здійснити роботи по виготовленню
мультиплікатора та поставити його
позивачу.

Згідно з частиною 2 статті 628 Цивільного
кодексу України сторони мають право
укласти договір, в якому містяться
елементи різних договорів (змішаний
договір). До відносин сторін у
змішаному договорі застосовуються у
відповідних частинах положення актів
цивільного законодавства про договори,
елементи яких містяться у змішаному
договорі, якщо інше не встановлено
договором або не випливає із суті
змішаного договору.

Відповідно до п.п. 2.1, 2.4 договору, ціна
на мультиплікатор є договірною, та

складає 1400000 грн.

Відповідно до п.п. 1.4, 1.5 договору,
виконання робіт здійснюється поетапно
згідно з календарним планом. Виконання
кожного етапу посвідчується актом
здачі-приймання виконаних робіт.

Згідно з п. 3.2. договору, замовник
здійснює оплату за мультиплікатор
авансом у розмірі 400000,00 грн., з
урахуванням 100% передоплати кожного
етапу робіт.

Згідно з платіжним дорученням № 813 від
03.03.2010 р. (т.1 а.с. 16) позивач перерахував
відповідачу 400 000 грн. передплати за
мультиплікатор по договору № 527-т від
11.12.2009 р.(т. 1 а.с. 16).

Як свідчать матеріали справи, в процесі
виконання умов договору, відповідачем
(постачальником) було виконано 1-й та 2-й
етап робіт, що підтверджується
підписаними сторонами та скріпленими
їх печатками актами здачі-приймання
виконаних робіт № 1 та № 3, на загальну
суму 290000 грн. (т. 1 а.с. 17,18).

Відповідно до затвердженого сторонами
на підставі умов договору
календарного плану робіт (т. 1 а.с. 14),
вартість 3-го етапу складала 860000 грн., і
для початку його виконання
постачальнику необхідно було отримати
750000 грн., оскільки залишок авансу після
виконання 1-го та 2-го етапу робіт
складає 110000 грн.

07.03.2012 р. позивач надіслав на адресу
відповідача лист за вих. №
129-189, в якому поставив питання щодо
можливості внесення змін до технічного
завдання та затвердження таких змін
додатковою угодою ( т.1 а.с. 22).

28.05.2012 р. на адресу позивача від
відповідача з супровідним листом
надійшов проект додаткової угоди № 1
від 02 вересня 2013 р. (з новим календарним
планом), який не було підписано у
зв'язку із неприйняттям позивачем умов,
зазначених в угоді ( т. 1 а.с. 20,21).

За наслідками проведення зустрічної
звірки ДФІ в Харківській області по
взаємовідносинам та взаєморозрахункам
між ДП завод "Електроважмаш" та ДП
"ІМіС", державним фінансовим
інспектором було складено довідку №
07-10/65з від 05.12.2013р., якою встановлено
заборгованість ДП "ІМіС" на користь ДП
завод "Електроважмаш" в розмірі 110000,00
грн. за договором № 527-Т від 11.12.2009р.(т.1
а.с. 78-80).

Після складання довідки № 07-10/65з від
05.12.2013 на адресу позивача надійшла
вимога ДФІ в Харківській області про
усунення порушень законодавства з
фінансових питань № 06-25/407 від 15.01.2014р.,
пунктом 6 якої вимагається "забезпечити
надходження на розрахунковий рахунок
ДП завод "Електроважмаш" коштів в сумі
110000,00 грн. або проведення ДП "ІМіС"
робіт, передбачених Договором № 527-Т
від 11.12.2009 р. (т.1 а.с. 81,82).

04.11.2013 р. позивач направив на адресу
відповідача пропозицію про розірвання
договору з проектом відповідної угоди
та про повернення частини авансу в
сумі 110 000 грн., з посиланням зокрема на
те, що відповідачем в порушення пункту
10.1 договору було розроблено
непогоджену з відповідачем нову
конструкторську документацію на
мультиплікатор (самостійно розпочато
виконання 3-го етапу договору), на
виконання якої використано сплачену
позивачем зазначену частину авансу ( т.
1 а.с.26).

Відповіді на вказану пропозицію
відповідач не надав, залишок авансових
коштів у розмірі 110000 грн. не повернув,
що й стало приводом подання позову у
даній справі.

Надаючи в процесі апеляційного
перегляду оцінку обставинам справи в
їх сукупності, колегія суддів
погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції
про задоволення позовних вимог,
зважаючи на наступні підстави.

Відповідно до частини 1 статті 651
Цивільного кодексу України, зміна або
розірвання договору допускається лише
за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення другою стороною та в інших
випадках, встановлених договором або
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 Господарського
кодексу України сторона договору, яка
вважає за необхідне змінити або
розірвати договір, повинна надіслати
пропозиції про це другій стороні за
договором.

Пунктом 10 договору № 527-Т від 11.12.2009р.
передбачено порядок внесення змін і
розірвання договору. Так, згідно з п. 10.1
договору, зміна, розірвання даного
договору або його окремих умов за
загальним правилом допускається при
взаємній згоді сторін. Сторона, яка
отримала пропозицію про зміну
(розірвання) договору, зобов'язана
повідомити про згоду або незгоду із
подібною зміною (розірванням) протягом
20-ти календарних днів з моменту її
отримання.

Проте, як правильно встановлено
господарським судом першої інстанції
на підставі матеріалів справи,
відповідачем, в порушення п. 10.1
договору, було самостійно розроблено і
затверджено в односторонньому порядку
зміни до умов договору (додаткову угода
№ 1 від 25.09.2013 р.-т. 1 а.с. 20 на звороті, а.с.
52), які не було прийнято позивачем, та на
виконання яких відповідачем було
використано 110 000,00 грн. сплаченої
позивачем передплати.

Так, в листі № 148 від 25.09.2013 р. відповідач
повідомив позивача, що, враховуючи
тривалість процедури підписання
договорів на підприємстві останнього,
з метою прискорення робіт з розробки,
виготовлення та поставки
мультиплікатора було розпочато
розробку, а згодом виконано
конструкторську документацію, що
передбачена непідписаною з боку
позивача додатковою угодою № 1 від
25.09.2013 р. до договору № 527-Т від 11.12.2009
р.(т. 1 а.с. 25).

У відзиві на позов (т. 1 а.с. 37,38)
відповідач підтвердив використання
сплаченої позивачем спірної суми
авансу на розробку та виконання
зазначеної непогодженої з позивачем
конструкторської документації.

Як правильно зазначив місцевий
господарський суд, такими діями
відповідача окрім пункту 10.1. також було
порушено п. 3.1., 3.2. умов договору, в яких
передбачено 100% авансування кожного
етапу робіт, тобто передбачено цільове
використання передплати.

Відповідно до п. 11.3 договору, ч. 4 ст. 188
Господарського кодексу України, у разі
якщо сторони не досягли згоди щодо
зміни (розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу, заінтересована сторона має
право передати спір на вирішення суду.

Отже місцевий господарський суд дійшов
правильного висновку про наявність
підстав для розірвання спірного
договору.

Також місцевий господарський суд
дійшов правильного висновку про
задоволення вимог про стягнення з
відповідача сплаченої позивачем на
підставі цього договору частини авансу
в розмірі 110 000 грн.

Як було наведено вище, спірний договір
за своєю правовою природою є змішаним
договором, який містить елементи
договорів підряду та поставки, а отже
до нього у відповідних частинах
застосовується законодавство про ці
договори.

Як вбачається з матеріалів справи та не
заперечується сторонами, відповідачем
не було поставлено позивачу
передбачений спірним договором
мультиплікатор, за який позивачем було
частково здійснено спірну суму
передплати в розмірі 110 000 грн. та строк
поставки якого настав згідно з
календарним планом(т. 1 а.с. 14) -в червні
2010 року.

Частиною другою статті 693 Цивільного
кодексу України передбачено, що якщо
продавець, який одержав суму
попередньої оплати, не передав товар у
встановлений строк, покупець має право
вимагати передання оплаченого товару
або повернення суми попередньої
оплати.

В позовній заяві позивач просить суд
стягнути передплату за непоставлений
товар в сумі 110 000 грн., посилаючись на
те, що з моменту підписання договору
минуло майже 4 роки, а тому за цей час
аналогічний мультиплікатор
виготовляється іншою організацією, у
зв'язку з чим необхідність у його
виготовленні відповідачем відпала.

Таким чином, позивачем реалізовано
його альтернативне право вимагати
повернення передплати в разі
непоставки відповідачем товару у
встановлений договором строк.

Колегія суддів відхиляє посилання
відповідача в апеляційній скарзі на
те, що відповідно до положень статті 653
Цивільного кодексу України позивач не
має права вимагати повернення
здійсненої ним на виконання умов
договору передплати в сумі 110 000 грн.

Зазначеною статтею передбачено, що
сторони не мають права вимагати
повернення того, що було виконане ними
за зобов'язанням до моменту зміни або
розірвання договору, якщо інше не
встановлено договором або законом,
тоді як було наведено вище, право
позивача на повернення передплати за
непоставлений у встановлений
договором строк товар прямо
передбачено ч. 2 статті 693 Цивільного
кодексу України. Реалізація вказаного
права не поставлена в залежність від
факту розірвання договору.

Виходячи з викладеного, колегія
суддів вважає, що доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків
господарського суду першої інстанції,
у зв'язку з чим оскаржуване рішення
підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 24 лютого 2014
року у справі № 922/5329/13 залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
господарського суду України протягом
двадцяти днів.

Постанову складено в повному
обсязі 11.04.2014 р.

Головуючий суддя
Потапенко В.І.

Суддя
Могилєвкін Ю.О.

Суддя
Плужник О.В.