ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08.04.14р. Справа № 904/887/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "БОСФОР", м. Кривий Ріг

до Публічного акціонерного товариства
"РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ", м. Київ в особі
Дніпропетровської обласної дирекції
Публічного акціонерного товариства
"РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ", м.
Дніпропетровськ

про визнання частково недійсним
кредитного договору № 010/03-03/07/496 від 18
червня 2007 року

Суддя Колісник І.І.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Калинич Л.В. -
представник, довіреність № 1044/13-Н від
24.05.2013 року;

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Босфор" звернулось
до господарського суду
Дніпропетровської області з позовною
заявою до Публічного акціонерного
товариства "Райффайзен Банк Аваль" в
особі Дніпропетровської обласної
дирекції про визнання частково
недійсним кредитного договору №
010/03-03/07/496 від 18.06.2007 року, а саме:
підпунктів 1.4.1.5., 1.4.1.5.1., 1.4.1.5.2., абзацу
другого підпункту 1.4.1.6., абзацу
третього підпункту 1.4.1.6., підпункту
1.4.1.7., пункту 1.9.1., пункту 1.9.3.,
застереження пункту 1.11.3., пункту 1.12.3.,
пункту 2.3.2., пункт у 2.3.4., пункту 2.3.5.,
пункту 2.3.8. кредитного договору (далі -
спірні положення кредитного договору).

Судовий збір у сумі 1218,00 грн. позивач
просить покласти на відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
посилається на те, що зазначені спірні
положення кредитного договору не
відповідають нормам чинного
законодавства України та безспірно
надають відповідачу право в
односторонньому порядку розірвати
кредитний договір, що суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства, а саме справедливості,
добросовісності та розумності, які
передбачені пунктом 6 частини першої
статті 3 Цивільного кодексу України.

Позивач стверджує, що положення
підпунктів 1.4.1.5., 1.4.1.5.1., 1.4.1.5.2., абзацу
другого підпункту 1.4.1.6., абзацу
третього підпункту 1.4.1.6., підпункту
1.4.1.7., пункту 1.9.1., пункту 1.9.3.,
застереження пункту 1.11.3., пункту 1.12.3.,
пункту 2.3.2., пункту 2.3.4., пункту 2.3.5.,
пункту 2.3.8. кредитного договору
суперечать загальним підставам та
порядку зміни і розірвання договору,
встановленим ст.ст. 651 - 654 Цивільного
кодексу України, оскільки якщо сторони
не досягли згоди щодо зміни або
розірвання договору у зв'язку з
істотною зміною обставин, то договір
може бути розірваний (змінений) лише за
рішенням суду на вимогу зацікавленої
сторони.

Крім того, Законом України від 12.12.2008
року "Про внесення змін до законодавчих
актів України щодо заборони змінювати
умови договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку", а також статтею 1056-1
Цивільного кодексу України банкам
забороняється в односторонньому
порядку змінювати умови укладених з
клієнтами договорів, зокрема
збільшувати розмір процентної ставки
за кредитними договорами.

Застереження пункту 1.11.3. кредитного
договору є грубим порушенням та
протиріччям статті 35 Закону України
"Про Національний банк України",
оскільки згідно змісту викладеного
пункту є розуміння того, що відповідач
має право не приймати гривню, як
національну валюту України, яка
являється єдиним законним платіжним
засобом на території України і повинна
прийматися усіма фізичними і
юридичними особами без будь-яких
обмежень на всій території України за
всіма видами платежів, а також для
зарахування на рахунки, вклади,
акредитиви та для переказів, що
призводить до грубого порушення та
нехтування відповідачем норми
спеціального закону в банківський
сфері.

Пункт 2.3.4. кредитного договору не
відповідає загальній засаді
цивільного законодавства,
передбаченої пунктом 4 частини першої
статті 3 Цивільного кодексу України
(свобода підприємницької діяльності,
яка не заборонена законом). Тобто,
відповідач, знаючи те, що позичальник є
суб'єктом підприємницької діяльності,
навмисно викладає пункт 2.3.4. в
кредитному договорі, чим обмежує право
позичальника вільно розпоряджатися
власними коштами на розсуд самого
позичальника та порушує частину першу
статті 317 Цивільного кодексу України.

Пункт 2.3.5. кредитного договору не
відповідає положенню частини першої
статті 27 Цивільного кодексу України, за
якою правочин, що обмежує можливість
фізичної особи мати не заборонені
законом цивільні права та обов'язки, є
нікчемним. Тобто, вказаний пункт є
нікчемним з моменту укладення
кредитного договору.

На підтвердження викладеної позиції
щодо недійсності зазначених положень
кредитного договору позивач також
посилається на пункт 6.3. розділу 6 "Інші
положення договору" кредитного
договору згідно з яким всі зміни та
доповнення до спірного договору
повинні бути складені у письмовій
формі та підписані сторонами. Такі
зміни додаються до цього договору та
складають його невід'ємну частину.

У судові засідання представник
позивача жодного разу не з'явився, хоча
повідомлявся належним чином. 06.03.2014
року представник позивача подав через
канцелярію суду письмове клопотання
про відкладення розгляду справи,
призначеного на 11.03.2014 року, у зв'язку з
його зайнятістю у іншій справі (а.с. 63
том 1).

У відзиві на позовну заяву відповідач
позов не визнає, просить застосувати
позовну давність та відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Заперечуючи проти позову, відповідач
вважає, що умови кредитного договору не
порушують прав позивача. При цьому
зазначає, що стаття 1056-1 Цивільного
кодексу України набрала законної сили
після укладення сторонами кредитного
договору, а тому не має зворотної дії у
часі і не регулює спірні
правовідносини. Крім того, під час дії
кредитного договору відповідач
жодного разу не змінював процентну
ставку в односторонньому порядку без
погодження з позивачем та без
укладання додаткової угоди до
кредитного договору.

Пункти 1.9.1, 1.9.3., 2.3.2. кредитного договору
щодо права відповідача достроково
стягувати кредитну заборгованість не
суперечать законам України, оскільки
банк має право вимагати від
позичальника дострокового стягнення
кредитної заборгованості на підставі
статей 1048, 1049 Цивільного кодексу
України та частини другої статті 1050
Цивільного кодексу України.

Стосовно підстав застосування строку
позовної давності, то відповідач
звертає увагу суду на те, що з моменту
укладення спірного кредитного
договору минуло більше 6 років, а до цих
спірних правовідносин застосовується
загальна позовна давність тривалістю у
три роки.

У судовому засіданні представник
відповідача підтримав заперечення на
позов з підстав, викладених у відзиві
на позов.

За вказаних обставин суд, враховуючи
закінчення двомісячного строку
розгляду справи, вважає за можливе
розглянути справу за відсутності
представника позивача.

Розгляд справи призначався на 11.03.2014
року, 25.03.2014 року та 08.04.2014 року.

У судовому засіданні 08.04.2014 року
проголошені вступна та резолютивна
частини рішення.

Під час розгляду справи судом
досліджені письмові докази, що
містяться у матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

18.06.2007 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Босфор" (далі -
Позивач, Позичальник) та Відкритим
акціонерним товариством "Райффайзен
Банк Аваль", яке відповідно до статуту у
новій редакції, погодженого НБУ 04.11.2009
року та зареєстрованого державним
реєстратором 05.11.2009 року /номер запису -
7010012/ (далі - Відповідач, Кредитор,
Банк), укладено кредитний договір
№010/03-03/07/496 (далі - Кредитний договір).

За змістом п.п. 2, 1.1 кредитного договору
банк надає позичальнику одним траншем
кредит у сумі 600 000,00 грн., а позичальник
приймає, зобов'язується належним чином
використати та повернути у строк до
15.06.2012 року суму отриманого кредиту, а
також сплатити відповідну плату за
користування кредитом і виконати усі
інші зобов'язання, визначені у цьому
договорі.

Пунктом 3 кредитного договору сторони
передбачили, що для розрахунку
процентів за користування кредитом
буде використовуватися фіксована
процентна ставка у розмірі 17,5% річних.

Згідно з підпунктом 1.4.1.5. кредитного
договору сторони цим договором
встановили, що у разі порушення
позичальником своїх зобов'язань,
встановлених у пунктах 2.3.5, 2.3.9, 2.3.11, 2.3.12,
2.3.13, 2.3.15 цього договору процентна
ставка підвищується на 2% (два відсотки)
річних з розрахунку річної бази
нарахування процентів. Підвищення
процентної ставки не звільняє
позичальника від виконання
вищенаведених пунктів цього договору.

Застереження 1: банк має право не
вимагати виконання умов пункту 1.4.1.5.
цього договору виключно на власний
розсуд.

Застереження 2: сторони розуміють, що
таке підвищення процентної ставки буде
здійснено в силу настання вищевказаних
умов та не потребує укладання будь-якої
додаткової угоди до цього договору
чи/та графіку повернення кредиту та
сплати процентів у новій редакції та
сторони згодні з таким підвищенням по
відношенню до всієї неповернутої суми
кредиту. На вимогу позичальника банк
може укласти з позичальником графік
повернення кредиту та сплати процентів
у новій редакції.

Підпункт 1.4.1.5.1. кредитного договору
передбачає, що при цьому процентна
ставка по кредиту підлягає коригуванню
в перший банківський день місяця
наступного за місяцем, в якому було
здійснено порушення позичальником
зобов'язання, передбаченого пунктом
2.3.13. цього договору.

Банк направляє позичальнику
мотивоване рішення про підвищення
процентної ставки не менш ніж за 5
(п'ять) банківських днів до початку
місяця, в якому ця процентна ставка
підвищується (підпункт 1.4.1.5.2.
кредитного договору).

Відповідно до абзацу другого - третього
підпункту 1.4.1.6. кредитного договору
зміни до договору набувають чинності, а
нова процентна ставка починає діяти з 21
(двадцять першого) дня після
відправлення банком повідомлення
відповідно до цього пункту 1.4.1.6. цього
договору. Сторони досягли згоди, що
датою, з якої починається відлік
зазначеного вище двадцятиденного
строку, вважається дата зазначена на
квитанції, яка надається банку
відділенням зв'язку при відправленні
листа з повідомленням про вручення

Протягом зазначеного вище
двадцятиденного строку позичальник
має право подати банку письмове
заперечення щодо нового розміру
процентної ставки. При наявності таких
заперечень строк виконання
позичальником своїх зобов'язань по
поверненню кредиту, сплаті процентів
за користування ним за взаємною згодою
сторін, вважається таким, що настав, на
день звернення позичальника до банку
із зазначеним вище запереченням. Факт
звернення позичальника до банку
підтверджується поставленням вхідного
штампу банку із зазначенням номеру та
дати реєстрації звернення
позичальника. У випадку не виконання
позичальником своїх зобов'язань по
поверненню кредиту, сплаті відсотків
за користування ним у строки, змінені
за згодою сторін, банк має право
вимагати виконання таких зобов'язань у
порядку, передбаченому пунктом 1.9.
цього договору.

За підпунктом 1.4.1.7. кредитного договору
зменшення процентної ставки
здійснюється банком в односторонньому
порядку згідно статті 651 ЦК України з
повідомленням позичальника.

Застереження: підписання цього
договору сторони висловлюють свою
цілковиту згоду з тим, що визначення
порядку плати за кредит, встановлене п.
1.4. (з підпунктами) цього договору,
повністю відповідає волевиявленню
сторін. Сторони цим також
підтверджують, що вони повністю
ознайомлені та цілком згодні з
порядком визначення плати за кредит та
окремими елементами цього порядку.

Пунктом 1.9.1. кредитного договору
передбачено, що незважаючи на інші
положення цього договору, банк має
право вимагати дострокового виконання
боргових зобов'язань в цілому або у
визначеній банком частині у випадках
невиконання позичальником та/або
поручителем, та/або майновим
поручителем своїх боргових та інших
зобов'язань за цим договором (в тому
числі, але не виключно, встановлених п.
1.4.1.6., 2.3.6. - 2.3.15. та ст. 3 цього договору)
та/або умов договору іпотеки, та/або
умов договору поруки. При цьому
виконання боргових зобов'язань повинно
бути проведено позичальником протягом
30 (тридцяти) календарних днів з дати
одержання позичальником відповідної
вимоги.

Застереження: сторони визначають, що
реалізація положень п. 1.9.1. цього
договору не буде розглядатися
сторонами як одностороння зміна умов
цього договору. Реалізація положень п.
1.9.1. цього договору є одним із способів
виконання боргових зобов'язань,
встановлених за взаємною домовленістю
сторін.

Відповідно до пункту 1.9.3. кредитного
договору у випадку невиконання
позичальником боргових зобов'язань
понад 38 (тридцять вісім) календарних
днів банк має право в односторонньому
порядку розірвати цей договір шляхом
відправлення на поштову адресу
позичальника відповідного листа. Цей
договір вважаться розірваним з моменту
відправлення на поштову адресу
позичальника вищевказаного листа.

Застереження: вимога вважається
надісланою, а відкликання здійсненим, в
день їх направлення на адресу
позичальника, що зазначена в цьому
договорі. До направлення вимоги чи
відкликання на адресу позичальника
поштою прирівнюється також і їх
вручення позичальнику чи його
представникам під розписку.

У застереженні пункту 1.11.3. кредитного
договору сторони встановили, що банк не
зобов'язаний приймати виконання
боргових зобов'язань у валюті іншій ніж
валюта кредиту. Відмова банку від
виконання в іншій валюті не може
розглядатись сторонами як сприяння
збільшенню шкоди в результаті
прострочення позичальника.

З підписанням цього договору сторони
домовились, що будь-яке порушення
позичальником умов цього договору
повинно розглядатися як істотне
порушення договору, яке надає право
банку в порядку, передбаченому цим
договором та/або діючим законодавством
України, незалежно від встановлених
договором строків виконання
зобов'язань, вимагати від позичальника
повернення кредиту та інших
передбачених договором платежів (пункт
1.12.3. кредитного договору).

У випадку, якщо позичальник будь-яким
чином обмежений у своїй дієздатності
виконувати умови цього договору, то всі
суми, отримані позичальником від банку
у зв'язку з цим договором повинні бути
повернені банку протягом п'яти днів з
дати надіслання банком відповідної
вимоги (пункт 2.3.2. кредитного договору).

В силу пункту 2.3.4. кредитного договору
протягом дії цього договору
позичальник зобов'язаний підтримувати
поточний рахунок в банку.

Згідно з пунктом 2.3.5. кредитного
договору позичальник зобов'язався
також протягом дії цього договору без
попереднього письмового повідомлення
банку не пізніше ніж за 10 (десять)
банківських днів не укладати інших
угод по отриманню нових кредитів та їх
різновидів (гарантій, акредитиви,
фінансові поруки тощо) в інших
банках/установах.

Відповідно до пункту 2.3.8. кредитного
договору у випадку звернення банком
стягнення на предмет іпотеки
забезпечити розірвання всіх договорів
оренди (суборенди) предмету іпотеки в
строк не більше 10 (десяти) календарних
днів з моменту отримання позичальником
відповідної вимоги банку.

Позивач вважає зазначені спірні
положення кредитного договору
недійсними, з чим не погоджується
відповідач, що і є причиною виникнення
спору.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права або інтересу, зокрема шляхом
визнання правочину недійсним.

За змістом частини другої статті 20
Господарського кодексу України кожний
суб'єкт господарювання має право на
захист своїх прав і законних інтересів,
у тому числі шляхом визнання
недійсними господарських угод з
підстав, передбачених законом.

Відповідно до частини третьої статті 215
Цивільного кодексу України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу України (частина
перша статті 215 Цивільного кодексу
України).

За результатом аналізу зазначених у
позовній заяві підстав позову можна
дійти висновку, що для вирішення спору
правове значення має юридична оцінка
спірних положень кредитного договору
на предмет їх відповідності частині
першій статті 203 Цивільного кодексу
України.

За частиною першою статті 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

У контексті зазначеної норми закону є
безпідставним твердження позивача про
те, що спірні положення кредитного
договору не відповідають нормам
чинного законодавства України та
безспірно надають відповідачу право в
односторонньому порядку розірвати
кредитний договір, що суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства, а саме справедливості,
добросовісності та розумності, які
передбачені пунктом 6 частини першої
статті 3 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до статті 6 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості (частина
перша статті 627 Цивільного кодексу
України).

Свобода договору означає можливість
сторін вільно визначати зміст
договору, який вони укладають і
формувати його конкретні умови.

Частиною першою статті 628 Цивільного
кодексу України передбачено, що зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Загальними засадами цивільного
законодавства є, зокрема,
справедливість, добросовісність та
розумність (пункту 6 частини статті 3
Цивільного кодексу України). Вимога
справедливості, добросовісності та
розумності цивільного законодавства
практично виражається у встановленні
його нормами рівних умов для участі
всіх осіб у цивільних відносинах;
закріпленні можливості адекватного
захисту порушеного цивільного права
або інтересу; поєднання створення норм,
спрямованих на забезпечення
реалізації цивільного права, з
шануванням прав та інтересів інших
осіб, моралі суспільства тощо. При
цьому справедливість можна трактувати
як визначення нормою права обсягу, межі
здійснення і захисту цивільних прав та
інтересів особи адекватно її ставленню
до вимог правових норм.
Добросовісність означає прагнення
сумлінно захистити цивільні права та
забезпечити виконання цивільних
обов'язків. Розумність - це вирішення
питань регулювання цивільних відносин
з урахуванням інтересів усіх
учасників, а також інтересів громади
(публічного інтересу).

Передбачене пунктом 1.9.3. кредитного
договору право банку в односторонньому
порядку розірвати цей договір у
випадку невиконання позичальником
боргових зобов'язань понад 38
календарних днів не є порушенням
чинного законодавства, оскільки за
частиною першою статті 651 Цивільного
кодексу України розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Укладаючи спірний кредитний договір,
сторони визначили бажані для них умови
договору, які не суперечать чинним на
той час нормативним положенням
стосовно регулювання
кредитно-правових відносин між
юридичними особами, їх дії та
припинення. Належних та допустимих
доказів іншому позивач суду не надав.

Посилання позивача на невідповідність
спірних положень кредитного договору
статті 1056-1 Цивільного кодексу України
щодо заборони в односторонньому
порядку змінювати умови укладених з
клієнтами договорів, зокрема
збільшувати розмір процентної ставки
за кредитними договорами, не є
обґрунтованим з огляду на наступне.

Так, Законом України від 12.12.2008 року №
661-VI, який набрав чинності 09.01.2009 року,
Цивільний кодекс України доповнено
статтею 1056-1 ("Проценти за кредитним
договором") такого змісту.

Розмір процентів та порядок їх сплати
за договором визначаються в договорі
залежно від кредитного ризику,
наданого забезпечення, попиту і
пропозицій, які склалися на кредитному
ринку, строку користування кредитом,
розміру облікової ставки та інших
факторів.

Встановлений договором розмір
процентів не може бути збільшений
банком в односторонньому порядку.

Умова договору щодо права банку
змінювати розмір процентів в
односторонньому порядку є нікчемною.

Законом України від 22.09.2011 року № 3795-VI
"Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
врегулювання відносин між кредиторами
та споживачами фінансових послуг", який
набрав чинності 16.10.2011 року, було
внесено зміни до статті 1056-1 Цивільного
кодексу України. Зокрема, частини
перша, друга викладені у новій редакції
за якою передбачено наступне.

Процентна ставка за кредитом може бути
фіксованою або змінюваною. Тип
процентної ставки визначається
кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної
ставки (фіксована або змінювана) та
порядок їх сплати за кредитним
договором визначаються в договорі
залежно від кредитного ризику,
наданого забезпечення, попиту і
пропозицій, які склалися на кредитному
ринку, строку користування кредитом,
розміру облікової ставки та інших
факторів.

Відповідно до статті 5 Цивільного
кодексу України акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше
і регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Спірний кредитний договір між
сторонами укладений 18.06.2007 року, тобто
до набрання чинності статтею 1056-1
Цивільного кодексу України та
наступних змін окремих частин її
редакції.

Враховуючи наведене, зміст спірних
положень кредитного договору не
суперечить статті 1056-1 Цивільного
кодексу України.

Твердження позивача про
невідповідність застереження пункту
1.11.3. кредитного договору щодо
відсутності обов'язку банку приймати
виконання боргових зобов'язань у
валюті іншій ніж валюта кредиту
нормативним положенням статті 35 Закону
України "Про Національний банк України"
є безпідставним.

Так, згідно зі статтею 35 Закону України
від 20 травня 1999 року № 679-XIV (із змін. і
доп.) "Про Національний банк України"
гривня (банкноти і монети) як
національна валюта є єдиним законним
платіжним засобом на території
України, приймається усіма фізичними і
юридичними особами без будь-яких
обмежень на всій території України за
всіма видами платежів, а також для
зарахування на рахунки, вклади,
акредитиви та для переказів.

Кредитним договором валютою кредиту
визначена гривня.

За таких обставин спірне положення
пункту 1.11.3. кредитного договору не
суперечить статті 35 Закону України "Про
Національний банк України".

Безпідставними є також твердження
позивача про недійсність пункту 2.3.4.
кредитного договору щодо необхідності
підтримання позичальником протягом
дії договору поточного рахунку банку у
зв'язку з невідповідністю частині
першій статті 317 Цивільного кодексу
України.

Відповідно до кредитного договору,
укладеного сторонами на підставі їх
вільного волевиявлення, наявність
поточного рахунку позичальника у банку
у валюті кредиту чи у іншій валюті є
визначальним моментом виникнення
права позичальника на отримання
кредиту (п.п. 1.3, 1.3.3. кредитного
договору). Тобто, банк як власник і
розпорядник коштів однією з умов
кредитування визначив у якості
позичальників клієнтів свого банку, що
є його безумовним правом та яке жодним
чином не порушує будь-яких прав
позивача як позичальника - клієнта
банку.

Відповідно до частини першої статті 317
Цивільного кодексу України власникові
належать права володіння, користування
та розпорядження своїм майном, що у
рівній мірі стосується обох сторін у
справі.

Спірний пункт договору не суперечить
зазначеній нормі закону, а остання з
урахуванням обставин у справі не
обмежує прав позичальника вільно
володіти, користуватися та
розпоряджатися своїми коштами.

Згідно з частиною першою статті 27
Цивільного кодексу України правочин,
що обмежує можливість фізичної особи
мати не заборонені законом цивільні
права та обов'язки, є нікчемним.

Пункт 2.3.5. кредитного договору не
обмежує прав позивача укладати інші
кредитні договори. Заборони щодо цього
зазначений пункт не містить. Тому
посилання позивача про
невідповідність зазначеного пункту
частині першій статті 27 Цивільного
кодексу України є безпідставним.

З огляду на викладене, позовні вимоги
щодо визнання частково недійсним
кредитного договору № 010/03-03/07/496 від
18.06.2007 року задоволенню не підлягають.

Що стосується клопотання відповідача
про застосування наслідків спливу
позовної давності, то воно не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Відповідно до вимог чинного
законодавства за захистом свого
цивільного права або інтересу особа
може звернутися до суду у строк,
визначений статтями 257, 258 Цивільного
кодексу України.

Статтею 257 Цивільного кодексу України
встановлюється загальна позовна
давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом, визначеним
статтею 261 Цивільного кодексу України,
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Винятки з правил, встановлених
частинами першою та другою цієї статті,
можуть бути встановлені законом
(частина сьома статті 261 Цивільного
кодексу України).

За змістом статті 261 Цивільного кодексу
України та відповідно до пункту 2.2.
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року № 10 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів"
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.

Зокрема, у пункті 2.2. зазначеної
постанови пленуму Вищий господарський
суд України роз'яснив, що перш ніж
застосовувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. І лише якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення.

За наслідками розгляду справи
порушення прав позивача не
встановлено.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу судовий збір
покладається на позивача.

Керуючись статтями 4, 32-34, 36, 43-44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене
протягом десяти днів з дня підписання
рішення шляхом подання апеляційної
скарги до Дніпропетровського
апеляційного господарського суду
через господарський суд
Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 14.04.2014 року.

Суддя І.І. Колісник