ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2014 року Справа №
5024/2113/2011-5023/10074/11

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Кочерової Н.О.,

Самусенко С.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну

скаргу Іноземного підприємства
"Торговий дім "Харківський завод
шампанських вин"

на постанову Харківського
апеляційного господарського суду від 23
січня 2014 року

у справі № 5024/2113/2011-5023/10074/11

господарського суду Харківської
області

за позовом Державного
підприємства "Харківський завод
шампанських вин"

до Іноземного підприємства
"Торговий дім "Харківський завод
шампанських вин"

про стягнення 102802720,9 грн.

за участю представників

позивача - Болоховцев Є.О.

відповідача - Шишлов О.М.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 02 лютого 2012
року (суддя Ковальчук Л.В.) у справі
№5024/2113/2011-5023/10074/11 позов задоволено.
Стягнуто з Іноземного підприємства
"Торговий дім "Харківський завод
шампанських вин" на користь Державного
підприємства "Харківський завод
шампанських вин" - 10027295,78 грн. основного
боргу; 82424371,31 грн. процентів за
користування чужими коштами; 1133221,78 грн.
пені; 2195977,78 грн.; інфляційних втрат,
7021854,25 грн. - 30% річних; 25500,00 грн.
державного мита та 236,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 23 січня 2014 року
(судді Гетьман Р.А., Лакіза В.В., Шевель
О.В.) рішення господарського суду
Харківської області від 02 лютого 2012
року у справі № 5024/2113/2011-5023/10074/11 в
частині стягнення з відповідача 73399805,11
грн. відсотків за користування чужими
грошовими коштами скасовано та в цій
частині прийнято нове рішення, яким у
позові про стягнення 73399805,11 грн.
відсотків за користування чужими
грошовими коштами відмовлено. В іншій
частині рішення залишено без змін.

Не погоджуючись з вищезазначеними
рішенням та постановою Іноземне
підприємство "Торговий дім
"Харківський завод шампанських вин"
звернулось до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою в
якій просить рішення господарського
суду Харківської області від 02 лютого
2012 року та постанову Харківського
апеляційного господарського суду від 23
січня 2014 року скасувати, а справу
№5024/2113/2011-5023/10074/11 передати на новий
розгляд до господарського суду
Харківської області.

В обґрунтування зазначених вимог
заявник касаційної скарги посилається
на неправильне застосування судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, перевіривши юридичну
оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення, дослідивши правильність
застосування господарськими судами
першої та апеляційної інстанцій норм
процесуального права, вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 01 лютого 2008 року між
сторонами було укладено договір
поставки № 03/02/08, відповідно до умов
якого позивач зобов'язався в порядку та
у строки, визначені договором, передати
у власність відповідача товар, у
кількості, якості та за погодженими
цінами, а відповідач - прийняти товар та
оплатити його на умовах, визначених у
договорі.

Звертаючись до господарського суду з
позовом, позивач послався на те, що він
свої зобов'язання за договором виконав
належним чином та у період 2008 року
поставив, а відповідач отримав товар на
загальну суму 101963994,10 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи товарно-транспортними
накладними, а також відповідними
довіреностями на отримання
товарно-матеріальних цінностей.

Відповідач, в свою чергу, поставлений
товар оплатив частково на суму 91936698,31
грн., у зв'язку з чим у нього виникла
заборгованість перед позивачем у
розмірі 10027295,78 грн.

Оскільки відповідач не погасив
заборгованість, яка у нього утворилась
перед позивачем за поставлений товар,
останній нарахував на підставі п. 6.2
договору відповідачеві відсотки за
користування чужими грошовими коштами,
які складають 82424371,31 грн., а також у
відповідності до п. 7.2 договору - 1133221,78
грн. пені; 2195977,78 грн. інфляційних втрат
та 30% річних в розмірі 7021854,25 грн.

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, відповідно до статті 11
Цивільного кодексу України є, зокрема,
договори. Договором є домовленість
двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Предметом даного господарського спору
є матеріально-правова вимога про
стягнення з відповідача
заборгованості за договором поставки
№ 03/02/08 від 01 лютого 2008 року, яка
утворилась у відповідача внаслідок
неналежного виконання зобов'язання з
оплати поставленого позивачем товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом, або не
випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Згідно з п. 1.2 договору кількість і
асортимент кожної партії поставленого
товару зазначаються в накладній, яка
має силу специфікації до договору.

Відповідно до п. 1.3 договору загальна
кількість товару, який підлягає
поставці за дійсним договором,
визначаються як кількість за всіма
поставками.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що
ціна на поставлений товар є договірною
та визначається в накладних на кожну
партію товару.

Згідно з п. 3.2 договору загальна сума
договору визначається в розмірі 20600
(двадцять тисяч шістсот) тисяч пляшок
на рік.

Як зазначає позивач, у період 2008 року ДП
"Харківський завод шампанських вин"
поставило ІП "Торговий дім "Харківський
завод шампанських вин" товар на
загальну суму 101963994,10 грн., що
підтверджується наявними у справі
копіями товарно-транспортних
накладних.

Відповідач частково погасив
заборгованість за отриманий товар на
загальну суму 91936698,31 грн. шляхом
перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок позивача, шляхом
передачі векселів №№ АА0414666, АА0414691,
АА1200919, АА1211145, АА0127474, АА0128845, АА 12117454, АА
1310714, АА1823211, АА1689880; частина
заборгованості погашена на підставі
договору про переведення боргу № 24/01/09
від 30 грудня 2008 року, укладеного між
позивачем, відповідачем та ПФ "Орнатус",
та згідно з угодою про припинення
зобов'язань заліком зустрічної
однорідної вимоги від 30 грудня 2008 року,
укладеної між позивачем та ПФ "Орнатус".
Крім того, позивачем зараховано 12211,20
грн. шляхом самостійного виправлення
останнім бухгалтерських помилок, також
234489,59 грн. згідно з актом КРУ у
Харківський області № 07-20/20 від 05
жовтня 2009 року визнано невірно
зарахованими.

Таким чином, у відповідача перед
позивачем утворилась заборгованість в
сумі 10027295,78 грн., яка до теперішнього
часу не погашена.

При цьому, відповідач факт поставки
товару за товарно-транспортними
накладними не заперечує, але
посилається на те, що надані позивачем
копії товарно-транспортних накладних
за поставками товару не відповідають
вимогам Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", а також Положенню
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24 травня 1995 року №
8, та вважає, що наявні у справі
довіреності на отримання цінностей не
є підтвердженням того, що товар був
поставлений за договором поставки №
03/02/08 від 01 лютого 2008 року.

Стаття 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачає, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" первинні
документи повинні мати обов'язкові
реквізити.

Суд апеляційної інстанції встановив,
що товарно-транспортні накладні, копії
яких знаходяться в матеріалах справи,
мають найменування юридичних осіб, а
також підписи осіб, які передають та
отримують товар, перелік товару, його
вартість, посилання на договір
поставки №03/02/08 від 01 лютого 2008 року, та
інші необхідні реквізити та прийшов до
висновку, що вони відповідають вимогам
зазначеного закону та є первинними
документами, які фіксують факт
здійснення господарської операції.

При цьому, окремі дефекти та недоліки в
оформленні цих накладних не можуть
спростовувати фактичне здійснення
господарської операції, тим більше, що
таке здійснення підтверджується діями
відповідача з оплати отриманого за
зазначеними накладними товару.

В силу частини 8 статті 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" відповідальність
за достовірність даних, відображених в
первинних документах несуть особи, які
склали та підписали ці документи.

Разом з тим, норми Цивільного кодексу
України не містять застережень, які б
звільнили покупця від обов'язку
оплатити отриманий товар у зв'язку з
неналежним оформленням господарських
операцій первинними документами.

За вимогами статті 692 даного Кодексу
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Судом апеляційної інстанції
досліджувалось та в матеріалах справи
відсутні докази того, що відповідач не
приймав до оплати накладні з
посиланням на те, що вони не
відповідають вимогам чинного
законодавства.

Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку встановлює
порядок створення, прийняття і
відображення у бухгалтерському обліку,
а також зберігання первинних
документів, облікових регістрів,
бухгалтерської звітності
підприємствами, їх об'єднаннями та
госпрозрахунковими організаціями
(крім банків) незалежно від форм
власності (надалі - підприємства),
установ та організацій, основна
діяльність яких фінансується за
рахунок коштів бюджету (надалі -
установи), також зазначене Положення
визначає правові засади регулювання,
організації, ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в Україні, а спірні
правовідносини у даній справі
пов'язані не із здійсненням
бухгалтерського обліку чи складанням
фінансової звітності, а з виконанням
договірних зобов'язань.

Господарським судом першої інстанції
досліджено питання щодо повноважень
представників відповідача на
отримання від позивача
товарно-матеріальних цінностей.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що передача товару від
позивача здійснювалась за
товарно-транспортними накладними
представнику відповідача - Буряченко
С.А., повноваження якого були
підтверджені відповідними
довіреностями, у тому числі, і
довіреностями №№ ЯОЗ001549 від 01 грудня
2008 року; ЯОЗ001550 від 11 грудня 2008 року;
ЯОЗ001556 від 22 грудня 2008 року.

Зазначені довіреності засвідчені
підписом керівника та головного
бухгалтера ІП "Торговий дім
"Харківський завод шампанських вин".

Посилання відповідача на те, що частина
товару була прийнята не уповноваженою
особою, а надані до суду довіреності
свідчать лише про неналежне оформлення
поставки та не можуть бути доказами у
справі в підтвердження поставок саме
за оспорюваним договором, є
безпідставними.

Згідно з листом Міністерства фінансів
України № 31-04200-30/23-7454/6784 від 29 серпня 2005
року довіреність на отримання
цінностей, яка відповідно до пункту 8
Інструкції про порядок реєстрації
виданих, повернутих і використаних
довіреностей на одержання цінностей,
затвердженої наказом Міністерства
фінансів України № 99 від 16 травня 1996
року, є первинним документом, що фіксує
рішення посадової особи (керівника)
підприємства про уповноваження
конкретної фізичної особи одержати для
підприємства визначені перелік та
кількість цінностей.

Відпуск матеріальних цінностей без
довіреності є порушенням ведення
бухгалтерського обліку і тягне за
собою відповідальність, передбачену
Кодексом України про адміністративні
правопорушення, але не являється
запереченням факту передачі (поставки)
товарів. Судом апеляційної інстанції
встановлено, що поставка товару у даній
справі відбувалася за
товарно-транспортними накладними, в
якості підстави видачі накладних
зазначено договір № 03//02/08 від 01 лютого
2008 року. На підставі
товарно-транспортних накладних
відповідач приймав товар без
застережень та в подальшому частково
оплачував його, посилаючись при цьому
також на договір поставки № 03//02/08 від 01
лютого 2008 року, тобто, вчиняв юридично
значимі фактичні дії щодо виконання
договору, тим самим не ставлячи під
сумнів його дійсність.

Не заслуговують уваги твердження
відповідача про те, що передача та
прийомка товару здійснювалась з
порушенням вимог законодавства,
оскільки зазначені твердження взагалі
не мають документального
обґрунтування, відповідачем не надано
до суду доказів повідомлення позивача
про відсутність будь-яких документів
при прийнятті товару або звернень до
позивача з претензією щодо неналежної
якості поставленого товару.

Згідно зі ст. 201 Податкового кодексу
України при здійсненні операцій з
постачання товарів/послуг платник
податку продавець товарів/послуг
зобов'язаний надати покупцю податкову
накладну після реєстрації в Єдиному
реєстрі податкових накладних.

Позивачем на підтвердження фактичного
здійснення поставки товару за
договором поставки № 03/02/08 від 01 лютого
2008 року надано до матеріалів справи
реєстр податкових накладних, які були
виписані та передані відповідачу, а
також податкові декларації з
розшифровками податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів.

З урахуванням викладеного, суд
апеляційної інстанції дійшов вірного
висновку, що спірна поставка товару
відбулася в межах укладеного між
сторонами договору № 03//02/08 від 01 лютого
2008 р., а сторони, хоча і відступили від
його умов щодо документального
оформлення поставки товару, проте,
своїми конклюдентними діями
підтвердили виконання укладеного
договору, відповідно до умов якого
позивач передав у власність
відповідача товар у кількості, якості
та за погодженими цінами, які визначені
у товарно-транспортних накладних, та
які є в силу договору його
специфікаціями, а відповідач - прийняв
товар, тому зобов'язаний оплатити його
на умовах, визначених у договорі.

Як зазначено Вищим господарським судом
України в інформаційному листі від 17
липня 2012 року за №01-06/928/2012 "Про
практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
окремих норм матеріального права",
підписання покупцем видаткової
накладної, яка є первинним документом у
розумінні Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" і яка відповідає
вимогам, зокрема, статті 9 названого
Закону та Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар.

Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами, встановленими частиною
першою статті 692 ЦК України.

Відповідно до п.3.3 спірного договору
відповідач зобов'язався проводити
оплату товару на умовах відстрочки
платежу на 90 календарних днів з моменту
поставки товару шляхом перерахування
грошових коштів на розрахунковий
рахунок позивача. Датою оплати
вважається дата зарахування грошових
коштів на банківський рахунок
позивача.

Датою поставки останньої партії товару
є 30 грудня 2008 року, що підтверджується
товарно-транспортними накладними.

Відповідач здійснив оплату отриманого
за договором товару на суму 91936698,32 грн.

Судом апеляційної інстанції на
підставі: договору,
товарно-транспортних накладних,
документів податкової звітності,
платіжних документів достеменно
встановлено та відповідачем будь-якими
доказами не спростовано, що залишок
його заборгованості за поставлену
позивачем продукцію становить 10027295,78
грн., що є у відповідності з умовами
договору та ст. 692 Цивільного кодексу
України безперечною підставою для
задоволення вказаних позовних вимог у
зв'язку з їх обґрунтованістю та
доведеністю.

Відповідно до статей 610, 612 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Договір, згідно зі статтею 629
Цивільного кодексу України, є
обов'язковим для виконання сторонами.

Оскільки факт невиконання та
прострочення грошового зобов'язання
відповідачем є доведеним, у позивача є
всі правові підстави вимагати
стягнення з відповідача передбачених
договором відсотків за користування
чужими грошовими коштами на підставі п.
6.2 договору, а також пені, інфляційних
та 30 % річних у відповідності з п. 7.2
договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 692 ЦК України у
разі прострочення оплати товару
продавець має право вимагати оплати
товару та сплати відсотків за
користування чужими грошовими коштами.

Отже, зазначена норма встановлює право
продавця (постачальника) у разі
несвоєчасної оплати товару покупцем
вимагати від останнього оплати товару
та відсотків за користування чужими
грошовими коштами.

Розмір відсотків за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства
(ч. 2 ст. 536 Цивільного кодексу України).

Згідно з п.6.1 договору сторони погодили,
що у випадку прострочення
відповідачем оплати поставленого
товару поза строком, встановленим у п.
3.3 спірного договору, відповідач
зобов'язався сплатити повну вартість
товару, а також, у відповідності до ст.
692 ЦК України, сплатити відсотки за
користування чужими грошовими коштами.

Окрім того, в пункті 6.2 договору сторони
обумовили, що відсотки на суму, яка
відповідає вартості несплаченого
товару, складають 1% за кожен день від
цієї суми за весь час відстрочки.

Оскільки відповідач не погасив
заборгованість, яка у нього утворилась
перед позивачем за поставлений товар,
останній нарахував відповідачеві
відсотки за користування чужими
грошовими коштами на підставі пункту 6.2
договору, який складає 82424371,31 грн. за
період 822 днів, тобто 276 днів у 2009 р. + 365
днів у 2010 р. + 181 день у 2011 р.

Суди попередніх інстанцій
задовольнили позовні вимоги в
зазначеній частині у повному обсязі,
пославшись на те, що дане нарахування
не суперечить вимогам чинного
законодавства України, відповідає
наданому розрахунку, передбачено
умовами договору, тому позовна вимога в
цій частині є обґрунтованою та такою,
що підлягає задоволенню, а зазначена
сума - 82424371,31 грн. - стягненню з
відповідача на користь позивача.

Суд апеляційної інстанції здійснив
перерахування розміру відсотків за
користування чужими грошовими коштами,
виходячи із суми заборгованості в
розмірі 10027295,78 грн. та з урахуванням
визначеного п. 3.3 договору періоду
відстрочки платежу 90 календарних днів
з моменту поставки товару, та прийшов
до висновку, що позовні вимоги в
зазначеній частині підлягають
задоволенню частково в розмірі 9024566,20
грн., а в частині позовних вимог щодо
стягнення з відповідача 73399805,11 грн.
відсотків за користування чужими
грошовими коштами слід відмовити за
необґрунтованістю та безпідставністю.

Позивачем заявлено до стягнення також
1133221,78 грн. пені, яка нарахована на
підставі п. 7.2 договору.

У пункті 6 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
№14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" вказується на те,
що зазначені в статті 536 Цивільного
кодексу України проценти є платою за
користування чужими коштами і це не
позбавляє кредитора права звернутися
до боржника з позовом про стягнення цих
процентів за наявності порушення
боржником грошового зобов'язання, а в
пункті 2.7 цієї постанови зазначено про
те, що застосування пені не виключає
одночасного нарахування процентів за
користування чужими грошовими коштами
(ст. 536 ЦК України) на прострочену суму
оплати товару.

Відповідно до п. 7.2 договору, у випадку
прострочення оплати товару покупець
сплачує постачальнику пеню в розмірі
двох облікових ставок Національного
банку України від несплаченої суми за
кожен день прострочення.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок пені, колегія суддів
констатує, що, позивачем з урахуванням
вірного визначення періоду поставки
(остання поставка відбулася 30 грудня 2008
року) та строку оплати товару,
встановленого п. 3.3 договору, а також
враховуючи вимоги ч. 6 ст. 232 ГК України,
правомірно нараховано пеню в розмірі
1133221,78 грн. за період з 31 березня 2009 року
по 30 вересня 2009 року.

Щодо вимог про стягнення пені
застосовується строк позовної
давності в один рік (ч. 2 ст. 258 ЦК
України).

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкції за
прострочення виконання зобов'язання
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до прийняття ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. №10 "Про деякі питання застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів", у суді
апеляційної інстанції заявити про
сплив позовної давності може сторона у
спорі, яка доведе неможливість подання
відповідної заяви в суді першої
інстанції, зокрема у разі, якщо
відповідну сторону не було належним
чином повідомлено про час і місце
розгляду справи місцевим
господарським судом.

Проте, судом апеляційної інстанції
встановлено, що копії ухвал
господарського суду від 06 грудня 2011
року про порушення провадження у
справі та відповідних ухвал про
відкладення розгляду справи були
направлені відповідачу за його
юридичною адресою, зазначеною у витягу
з Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
станом на 17 січня 2012 року, яка є
незмінною на даний час. Однак,
зазначена поштова кореспонденція
поверталася з поштового відділення без
виконання з відміткою "за закінченням
терміну зберігання".

Відповідно до ст. 64 ГПК України у разі
ненадання сторонами інформації щодо їх
поштової адреси, ухвала про відкриття
провадження у справі надсилається за
адресою місцезнаходження (місця
проживання) сторін, що зазначена в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців. У
разі відсутності сторін за такою
адресою, вважається, що ухвала про
порушення провадження у справі вручена
їм належним чином.

При цьому, колегія суддів вважає
необґрунтованими посилання
відповідача на те, що факт його
неналежного повідомлення
підтверджується постановою Вищого
господарського суду України від 11
червня 2013 року у даній справі за
розглядом касаційної скарги
відповідача на ухвалу Харківського
апеляційного господарського суду від 18
березня 2013 року, оскільки зазначеною
постановою були зроблені висновки лише
про поважність причин пропуску строків
на апеляційне оскарження рішення суду
першої інстанції, а також про те, що
висновки апеляційного господарського
суду у цій частині не ґрунтуються на
нормах права. В той же час, Вищим
господарським судом не зроблено
жодного висновку щодо відсутності в
матеріалах справи доказів належного
повідомлення відповідача про час та
місце розгляду справи місцевим
господарським судом.

За таких обставин, відповідач під час
розгляду справи в суді першої
інстанції був належним чином
повідомлений про час і місце розгляду
справи, що є підставою для відмови у
задоволенні заяви про застосування
строків позовної давності.

В зв'язку з зазначеним, рішення
господарського суду в частині
стягнення з відповідача пені в розмірі
1133221,78 грн. є законним та обґрунтованим,
а відповідачем не наведено жодних
правових підстав для звільнення його
від відповідальності від сплати пені
за прострочення оплати товару, а також
жодним чином не спростовано розмір її
нарахування.

Що стосується заявлених до стягнення
2195977,78 грн. інфляційних втрат та 30 %
річних в розмірі 7021854,25 грн., колегія
суддів Вищого господарського суду
України вважає правомірними висновки
судів першої та апеляційної інстанцій
щодо наявності правових підстав для їх
стягнення.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три відсотки
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір відсотків не
встановлений договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3% річних, якщо інший розмір
відсотків не встановлений договором
або законом, не є санкціями, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

При цьому, сплата трьох відсотків
річних від простроченої суми (якщо
інший їх розмір не встановлений
договором або законом), так само як й
інфляційні нарахування, не мають
характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові. Сторони договору
можуть зменшити або збільшити
передбачений законом розмір відсотків
річних. Якщо укладеним сторонами
договором передбачено збільшення
розміру відсотків у зв'язку з
простроченням сплати боргу, розмір
ставки, на яку збільшено відсотки, слід
вважати іншим розміром відсотків.

Відповідно до п.7.2 договору відповідач
зобов'язався сплатити суму боргу з
урахуванням 30% річних від суми боргу.
Згідно з розрахунком позивача 30% річних
складають 7021854,25 грн., а інфляційні -
2195977,78 грн.

Дані нарахування не суперечать вимогам
чинного законодавства України, вони
відповідають наданому розрахунку, 30%
річних передбачено умовами договору,
тому позовні вимоги в частині
стягнення індексу інфляції та 30% річних
є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню, а зазначені
суми - стягненню з відповідача на
користь позивача.

Колегія суддів вважає безпідставними
наведені відповідачем доводи про те, що
заявлені до стягнення суми відсотків,
інфляційних та річних не мають
документальної аргументації та їх
застосування до відповідача є
неправомірним.

Слід зазначити, що стягнення відсотків
річних є заходом відповідальності за
порушення грошового зобов'язання і
одночасно, як зазначалося, способом
захисту майнового права та інтересу
кредитора, тобто зобов'язанням
сплатити кошти, тоді як відсотки,
зазначені у статті 536 ЦК України, - це
плата за користування чужими коштами.

Підставами для застосування до
правовідносин сторін статті 536 ЦК
України є, по-перше, факт користування
чужими коштами, по-друге - встановлення
розміру відповідних відсотків
договором або чинним законодавством (в
даному випадку - пунктом 6.2 договору).
Спільним для цих відсотків є те, що вони
нараховуються саме у зв'язку з
користуванням чужими коштами.

Положення ж частини 2 статті 625 ЦК
України в частині сплати відсотків
річних застосовуються за наявності
порушення грошового зобов'язання. Тому,
зокрема, якщо в законі або в укладеному
сторонами договорі передбачено розмір
процентів за користування чужими
коштами, то це не позбавляє кредитора
права звернутися до боржника з позовом
про стягнення як зазначених відсотків,
так і відсотків річних (30% річних
передбачено умовами договору) - за
наявності порушення боржником
грошового зобов'язання.

В той же час, застосування передбаченої
договором пені не виключає одночасного
нарахування процентів за користування
чужими грошовими коштами (ст. 536 ЦК
України) на прострочену суму оплати
товару.

Зазначена позиція викладена в
постанові Пленуму Вищого
господарського суду України №14 від
17.12.2013 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань".

Також, є помилковою позиція
відповідача, який вважає нараховані
відсотки за користування чужими
грошовими коштами, інфляційні та 30%
річних юридичною відповідальністю
одного виду за одне й те саме
правопорушення.

Так, інфляційні та річні входять до
складу грошового зобов'язання і не є
санкціями за невиконання чи неналежне
виконання грошового зобов'язання. В
свою чергу, проценти за користування
грошовими коштами не є ні видом
забезпечення виконання зобов'язання,
ні штрафною санкцією, а є платою за
користування коштами позивача з метою
компенсації кредиторові відсутності в
його обороті грошових коштів у
визначений договором період, в той час,
як пеня є видом забезпечення виконання
грошового зобов'язання та її
нарахування передбачено умовами
договору за прострочення оплати
товару.

Отже, нарахування інфляційних, 30%
річних та відсотків за користування
чужими грошовими коштами не
відносяться до одного виду за одне й те
саме правопорушення, а їх одночасне
стягнення не суперечить вимогам
чинного законодавства.

За таких обставин, оскільки факт
невиконання та прострочення грошового
зобов'язання є доведеним, у позивача є
всі правові підстави вимагати
стягнення з відповідача процентів за
користування чужими грошовими коштами
в розмірі 9024566,20 грн. згідно з п. 6.2
договору, пені в розмірі 1133221,78 грн., 2195
977,78 грн. інфляційних втрат та 30 % річних
в розмірі 7021854,25 грн., нарахованих на
підставі п. 7.2 спірного договору.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 34, 36 ГПК
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Письмовими доказами є
документи i матеріали, які містять дані
про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Обов'язок доказування відповідно до
приписів статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
розподіляється між сторонами виходячи
з того, хто посилається на певні
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги та заперечення.

Колегія суддів вищого господарського
суду дійшла висновку про те, що
оскаржувана постанова суду
апеляційної інстанції та рішення суду
першої інстанції прийняті з повним,
всебічним та об'єктивним з'ясуванням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим, правові підстави для
задоволення касаційної скарги
відсутні.

Таким чином, доводи заявника
касаційної скарги про порушення і
неправильне застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права
під час прийняття оскаржуваних
процесуальних документів не знайшли
свого підтвердження, в зв'язку з чим
підстав для зміни чи скасування
законного та обґрунтованого судового
рішення колегія суддів Вищого
господарського суду України не вбачає.

З огляду на зазначене, Вищий
господарський суд України дійшов
висновку, що постанову суду
апеляційної інстанції слід залишити
без змін, а касаційну скаргу - без
задоволення.

На підставі наведеного вище і
керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111
Господарського процесуального кодексу
України,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Іноземного
підприємства "Торговий дім
"Харківський завод шампанських вин"
залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського
апеляційного господарського суду від 23
січня 2014 року зі справи №
5024/2113/2011-5023/10074/11 залишити без змін.

Головуючий суддя
І. А. Плюшко

Судді
Н. О. Кочерова

С. С. Самусенко