КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2014 р. Справа№ 910/23563/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Алданової С.О.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання:
Ставицькій Т.Б.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

Розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЄВРОФОРМАТ УКРАЇНА»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 03.02.2014р. (підписано-08.02.2014р.)

у справі №910/23563/13 (суддя - Спичак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «УМС Поліестер»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЄВРОФОРМАТ УКРАЇНА»

про стягнення 176 338,69грн.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «УМС Поліестер»
(надалі - позивач) звернулось з позовом
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЄВРОФОРМАТ УКРАЇНА»
(надалі - відповідач)
про стягнення 169 876,23 грн.
заборгованості, з яких: 143101,60грн.
основного боргу, 22120,36грн. пені та
4654,27грн. 3 % річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на неналежне виконання
відповідачем умов Договору поставки №
1707/103 від 17.07.2012р., адже покупець не
здійснив повної та своєчасної оплати
вартості отриманого товару, в
результаті чого утворилась
заборгованість в розмірі 169876,23грн.
Останню, з нарахованими у розмірі
22120,36грн. пені за прострочення
виконання грошових зобов'язань та 3%
річних в розмірі 4654,27грн., позивач
просив стягнути з відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 09.12.2013 р. за вказаним позовом
порушено провадження у справі №910/23563/13
та призначено розгляд справи на 17.01.2014р.

15.01.2014р. через канцелярію суду
позивачем подано заяву
(вх.№06-38/1092/14 від 15.01.2014р.) про
збільшення позовних вимог в порядку ст.
22 ГПК України, в якій позивач просив
задовольнити позовні вимоги та
стягнути з відповідача суму основного
боргу у сумі 143 101,60грн., пені у сумі 27
429,89грн. та 5 807,20грн. 3% річних, що разом
складає суму - 176 338,69грн.

Заяву позивача про збільшення позовних
вимог прийнято місцевим господарським
судом та визначено нову ціну позову.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «ЄВРОФОРМАТ УКРАЇНА»
не надало нормативно обґрунтованих
пояснень щодо позовної заяви, участі у
судовому засіданні першої інстанції
представник відповідача не взяв.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 03.02.2014р. у справі №910/23563/13
позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЄВРОФОРМАТ УКРАЇНА»
(місцезнаходження: 04073, м. Київ,
Оболонський р-н, вул. Куренівська, 21, ) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «УМС
Поліестер» (місцезнаходження: 03680, м.
Київ, Голосіївський р-н, вул.
Червонопрапорна, 34, ) 143
101 (сто сорок три тисячі сто одну) грн. 60
коп. основного боргу, 16 057 (шістнадцять
тисяч п'ятдесят сім) грн. 50 коп. пені, 5 807
(п'ять тисяч вісімсот сім) грн. 20 коп. три
відсотки річних та 3 299 (три тисячі
двісті дев'яносто дев'ять) грн. 33 коп.
судового збору. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «ЄВРОФОРМАТ УКРАЇНА»
звернулось з апеляційною скаргою до
Київського апеляційного
господарського суду, в якій просило
змінити рішення Господарського суду
міста Києва від 03.02.2014р. у справі
№910/23563/13.

Скаржник вважав, що судом першої
інстанції при прийнятті рішення було
порушено норми процесуального права,
що призвело до прийняття неправильного
рішення, неповно з'ясовано обставини,
що мають істотне значення для справи.

У доводах апеляційного оскарження
відповідач вказував, що позивачем у
порядку ст.ст. 54, 57 ГПК України не було
надіслано відповідачу заяву про
збільшення позовних вимог, а судом
першої інстанції в свою чергу не були
застосовані приписи ч. 1 ст. 63 ГПК
України. Також апелянт зазначав, що
місцевим господарським судом позивача
не було належним чином повідомлено про
місце та час розгляду позовної заяви, а
справа була розглянута за відсутності
його представників, чим позбавлено
його можливості надати суду докази на
спростування доводів, викладених в
позовній заяві.

Крім того, на думку скаржника,
господарським судом не враховано при
розгляді позовної заяви оплати згідно
платіжного доручення №570 від 02.11.2012р. на
суму 26 598,00грн., оскільки листом від
26.02.2014р. платник повідомив отримувача
(позивача) про зміну призначення
здійсненого платежу.

З врахуванням вказаного платіжного
документу, заборгованість за договором
становила 116 503,60грн., тобто основний
борг є меншим, ніж той, що заявив
позивач, а тому суми пені та трьох
процентів річних підлягають до
перерахування.

Одночасно, в апеляційній скарзі
скаржником заявлено клопотання про
поновлення строку на апеляційне
оскарження рішення місцевого
господарського суду у даній справі.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями, апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЄВРОФОРМАТ УКРАЇНА»
передано на розгляд судді Київського
апеляційного господарського суду
Кропивній Л.В.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського від
20.03.2014р. сформовано для розгляду даної
апеляційної скарги колегію суддів у
складі: головуючого судді Кропивної
Л.В., суддів: Алданової С.О., Дикунської
С.Я.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 20.03.2014р. у
справі №910/23563/13 (головуючий суддя -
Кропивна Л.В. (доповідач), судді:
Алданова С.О., Дикунська С.Я.) клопотання
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЄВРОФОРМАТ УКРАЇНА»
про поновлення строку на подання
апеляційної скарги задоволено,
Товариству з обмеженою
відповідальністю «ЄВРОФОРМАТ УКРАЇНА»
поновлено строк на апеляційне
оскарження рішення Господарського
суду міста Києва від 03.02.2014р. у справі
№910/23563/13, апеляційну скаргу Товариства
з обмеженою відповідальністю
«ЄВРОФОРМАТ УКРАЇНА» прийнято до
провадження, а її судовий розгляд
призначено на 01.04.2014р.

31.03.2014р. через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від позивача
надійшов відзив на апеляційну скаргу, в
якій останній заперечував доводи
апелянта, зокрема, щодо не надіслання
відповідачу заяви про збільшення
позовних вимог ним було направлено
відповідачу, про що є докази в
матеріалах справи. Крім того, позивач
заперечував подання такого документу
до апеляційної інстанції з посиланням
на статтю 101 ГПК України та відсутністю
клопотання, в якому про неможливість
подання вказаного доказу у суді першої
інстанції. Одночасно, позивач зазначав,
що вказаний платіжний документ не може
вважатись доказом погашення
заборгованості згідно Договору №1707/103
від 17.07.2012р., адже, в призначенні платежу
міститься інформація щодо погашення
боргу за іншим зобов'язанням.

01.04.2014р. через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшло клопотання про відкладення
розгляду апеляційної скарги з
посиланням на неможливість
забезпечити явку представника та
директора підприємства.

У судове засідання 01.04.2014р.
представники позивача та відповідача
не з'явились.

Відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Як вбачається з матеріалів справи,
сторони про час та місце судового
засідання були повідомлені належним
чином, що підтверджується
повідомленнями про вручення поштового
відправлення (вх.№11866/14 від 31.03.2014р. та
№ 11867/14 від 31.03.2014р.).

Розглянувши клопотання відповідача
про відкладення розгляду апеляційної
скарги, суд апеляційної інстанції не
знайшов підстав для його задоволення з
наступних мотивів.

У відповідності до п. 3.9.2. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Таким чином, наведені відповідачем
обставини в обґрунтування причин
неявки представника у судове
засідання, не можуть бути визнані
поважними, адже не є об'єктивно
непереборними. Керівник (виконавчий
орган) підприємства може, як
самостійно здійснювати представництво
інтересів товариства директором, якого
він являється, так і не позбавлений
права обрати будь-якого іншого
представника, якому доручити виконання
функції по представництву інтересів
підприємства.

Крім того, статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених ст.69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що матеріали справи
містять докази повідомлення всіх
сторін про дату, час та місце судового
засідання, разом з тим, явка судом
апеляційної інстанції обов'язковою не
визнавалася, правова позиція та доводи
відповідача викладені ним в
апеляційній скарзі і відомі суду та
Київський апеляційний господарський
суд дійшов до висновку про можливість
розгляду апеляційної скарги по суті у
судовому засіданні 01.04.2014р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм чинного законодавства, Київський
апеляційний господарський суд вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно з ст.712 ЦК України за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом та
підтверджується матеріалами справи,
17.07.2012р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «УМС Поліестер»
(далі - продавець, позивач) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «ЄВРОФОРМАТ УКРАЇНА»
(далі - покупець, відповідач) був
укладений Договір поставки №1707/103
(а.с.20-23, т. 1), за умовами якого продавець
зобов'язувався поставити та передати у
власність покупцю, а покупець
зобов'язувався прийняти та оплатити на
умовах і в порядку, визначених цим
договором, товарно-матеріальні
цінності (надалі - товар) в асортименті,
кількості та за цінами, що вказуються в
погоджених сторонами замовленнях та
видаткових накладних, які є невід'ємною
частиною цього договору.

Згідно з пунктом 8.1 Договору, він
набирає чинності з моменту його
підписання та діє до 31.12.2013р.

Пунктом 3.1. Договору встановлено, що
поставка товару продавцем покупцю
здійснюється окремими партіями, на
підставі письмового замовлення
покупця, яке узгоджується продавцем. У
письмовому замовленні покупець
визначає асортимент (номенклатуру),
кількість товару та пункти поставки.

Відповідно до пункту 3.4. Договору
встановлено, що поставка партії товару
здійснюється продавцем на користь
покупця у строк не більше 30 (тридцяти)
календарних днів з моменту
підтвердження замовлення продавцем.

Згідно з пунктом 3.5. Договору пункти
поставки товару за даним договором є:
склад продавця, що знаходиться за
адресою м. Київ, вул. Червонопрапорна, 34.

Пунктом 4.1. Договору встановлено, що
ціна на товар (вартість) вказується у
видаткових накладних, які є невід'ємною
частиною цього договору.

Пунктом 4.3. Договору встановлено, що
покупець зобов'язаний розрахуватися за
кожну партію поставленого продавцем
товару не пізніше 30 (тридцяти)
календарних днів з дати поставки
відповідної партії товару. За
домовленістю сторін покупець здійснює
повну або часткову передплату
замовленої партії товару.

Відповідно до п. 6.1. Договору
встановлено, що покупець здійснює
оплату товару шляхом перерахування
грошових коштів на розрахунковий
рахунок постачальника за реквізитами
вказаними в договорі або іншими, які
будуть вказані постачальником в
подальшому, в строк, що не перевищує 15
календарних днів від дати передачі
товару, зазначеній в накладній.

За змістом частини 1 ст.265
Господарського кодексу України (далі -
ГК України) обов'язок постачальника за
договором поставки полягає, зокрема, у
передачі (поставці) у зумовлені строки
другій стороні - покупцеві товар
(товари), тоді як обов'язок покупця - у
прийнятті вказаного товару та сплаті
за нього певної грошової суми.
Перевірка покупцем якості товару є
складовою частиною його обов'язку щодо
прийняття товару.

Як вірно встановив суд першої
інстанції, спір між сторонами виник з
приводу неналежного виконання
відповідачем зобов'язання з оплати
товару, поставленого позивачем
відповідно до умов Договору поставки.

З матеріалів справи вбачається та не
заперечувалося сторонами, що на
виконання умов договору поставки
позивач поставив, а відповідач без
зауважень прийняв товар на загальну
суму 278101,60грн., про що свідчать
видаткові накладні: №8485 від 19.10.2012р. на
загальну суму 58466,06грн. (а.с. 24, т. 1); №8644
від 26.10.2012р. на загальну суму 204631,22грн.
(а.с. 25, т. 1); №8645 від 26.10.2012р. на
загальну суму 15004,32грн. (а.с. 27,
т. 1).

З наведеного випливає, що поставка
товару позивачем відбувалася на умовах
Договору поставки №1707/103 від 17.07.2012р.
ТОВ «УМС Поліестер» належним чином
виконав зобов'язання за вказаним
договором. Відтак, у нього виникло
право на одержання оплати за
поставлений товар на суму 278101,60грн., а у
відповідача - обов'язок оплатити
отриманий у власність товар.

Про належне виконання позивачем своїх
зобов'язань за Договором поставки щодо
кількості і якості товару свідчить,
також, відсутність з боку відповідача
претензій та повідомлень про порушення
Постачальником умов договору.

Як вірно встановив місцевий
господарський суд, відповідач частково
розрахувався з позивачем за
поставлений товар у розмірі 135000,00грн.,
що підтверджується банківськими
виписками з особового рахунку позивача
(а.с. 31-41, т. 1).

Однак, відповідач у порушення умов п.6
Договору, обов'язок своєчасно та у
повному обсязі оплатити вартість
отриманого у власність товару не
виконав, остаточний розрахунок за
отриманий товар на суму 143101,60грн. не
здійснив, чим порушив право позивача,
як постачальника, на отримання плати за
поставлений товар.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Згідно приписів статей 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору, вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим до
виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк
(термін) його виконання. Дотримання
строку виконання є одним із критеріїв
належного виконання зобов'язання,
оскільки прострочення є одним із
проявів порушення зобов'язання. Строк
(термін) виконання зобов'язання за
загальним правилом, узгоджується
сторонами в договорі.

Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

З урахуванням положень частини 1 ст.612
ЦК України та пункту 4.3. Договору
поставки відповідач вважається
боржником, що прострочив виконання
зобов'язання.

Оскільки заборгованість Товариства з
обмеженою відповідальністю
«ЄВРОФОРМАТ УКРАЇНА» перед позивачем
на час прийняття рішення погашена не
була, а розмір вказаної заборгованості
відповідає фактичним обставинам
справи, вимога позивача про стягнення з
відповідача 143101,60грн. заборгованості
за поставлений товар правомірно
задоволена судом першої інстанції.

У відповідності до п. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. З цією нормою
кореспондуються і приписи ст. 193 ГК
України, що визначають загальні умови
виконання господарських зобов'язань.

Перевіривши правильність виконаного
позивачем розрахунку заявлених до
стягнення 3 % річних у розмірі 5807,20грн.,
судова колегія визнала його
арифметично вірним та обгрунтованим, у
зв'язку з чим погоджується із висновком
місцевого господарського суду про
задоволення вимог в даному обсязі.

Статтею 546 Цивільного кодексу України
передбачено, що виконання зобов'язань
може забезпечуватись згідно з
договором неустойкою, яку боржник
повинен сплатити в разі неналежного
виконання зобов'язань.

За змістом п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Частиною третьою ст.549 ЦК України
встановлено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського
кодексу України штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за увесь
час користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законом або договором.

Відповідно до частини 6 статті 232
Господарського кодексу України,
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Згідно із ч.6 ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм,
початком періоду нарахування пені за
прострочення виконання зобов'язання є
день, наступний за днем, коли воно мало
бути виконано. Таке нарахування триває
протягом шести місяців, якщо інше не
встановлено законом або договором.

Відповідно до п. 6.3 Договору, у випадку
несвоєчасної оплати кожної окремої
партії товару, покупець сплачує на
користь продавця пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми несплаченого товару, за кожну
календарну добу прострочення.

Колегія суддів, здійснивши власний
розрахунок пені, погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
часткового задоволення нарахованої
позивачем пені на суму 16057,50грн.

Зі змісту апеляційної скарги слідує, що
місцевим господарським судом при
розгляді позовної заяви не враховано
платіжне доручення №570 від 02.11.2012р.,
яким перераховано позивачу 26 598,00грн.,
тоді як, з врахуванням вказаного
платіжного документу, заборгованість
за договором становила 116 503,60грн., а не
як заявляв позивач, а тому суми пені та
трьох процентів річних підлягають до
перерахування. Неможливість подання
вказаного вище платіжного доручення
місцевому господарському суду апелянт
обґрунтовував тим, що відповідач не був
повідомлений належним чином про судові
засідання.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна
особа повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

З наведеного випливає, що суд
самостійно вирішує питання стосовно
достовірності доказів, достатності їх
для винесення рішення, істинності
відомостей, які містяться в доказах.

Відповідно до пункту 9 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування розділу XII Господарського
процесуального кодексу України» №7 від
17.05.2011р. додаткові докази приймаються
апеляційним судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього. У вирішенні питань
щодо прийняття додаткових доказів суд
апеляційної інстанції повинен повно і
всебічно з'ясовувати причини їх
неподання з урахуванням конкретних
обставин справи і об'єктивно оцінити
поважність цих причин.

Між тим, апеляційний господарський суд,
дослідивши матеріали справи, зазначає,
що такі доводи скаржника не знаходять
свого документального підтвердження.

Як слідує з матеріалів справи, судом
першої інстанції було належним чином
повідомлено відповідача про дату, час
та місце судового засідання 17.01.2014р.,
призначеного ухвалою Господарського
суду міста Києва від 09.12.2013р. у справі
№910/23563/13 про порушення провадження у
справі.

На звороті останньої сторінки вказаної
ухвали міститься відмітка про
відправку копій цієї ухвали сторонам у
справі, а як слідує з рекомендованого
повідомлення про вручення поштового
відправлення 676 (а.с. 2, т. 1),
відповідач через представника отримав
ухвалу суду від 09.12.2013р. - 26.12.2013р.,тоді як
розгляд позовної заяви був
призначений на 17.01.2014р.

Таким чином, відповідач отримав
вказану ухвалу фактично за 22 дні до
розгляду позовної заяви, але не
скористався своїм правом на надання
документального підтвердження
пояснень з приводу своєї правової
позиції та прийняття участі у судовому
засіданні.

Водночас, ухвалою Господарського суду
міста Києва від 17.01.2014р. розгляд
позовної заяви був відкладений на
03.02.2014р. у зв'язку з неявкою
представника відповідача, з
зобов'язанням останнього виконати
вимоги ухвали суду від 09.12.2013р.

Встановивши такі обставини, колегія
суддів вважає, що при прийнятті
господарським судом оскаржуваного
рішення не було допущено порушень
Господарського процесуального кодексу
України; відповідач був належним чином
повідомлений про час та місце судових
засідань, але не скористався своїм
правом на участь у них; доводів
позивача документального не заперечив,
а тому подане ним у суді апеляційної
інстанції платіжне доручення про
перерахування 26598,00грн. до розгляду
прийняте бути не може, в силу прямої
вказівки ст. 101 ГПК України, у зв'язку з
неможливості подання такого доказу до
суду першої інстанції.

Посилання відповідача на те, що
позивачем у порядку ст.ст. 54, 57 ГПК
України не було надіслано відповідачу
заяву про збільшення позовних вимог, а
судом першої інстанції в свою чергу не
були застосовані приписи ч. 1 ст. 63 ГПК
України не відповідають дійсності та
суперечать наявним у справі доказам.

З матеріалів справи вбачається, що
15.01.2014р. через канцелярію суду
позивачем подано заяву про збільшення
позовних вимог (вх.№06-38/1092/14 від 15.01.2014р.)
в порядку ст. 22 ГПК України, в якій
позивач просив задовольнити позовні
вимоги та стягнути з відповідача суму
основного боргу у сумі 143 101,60грн., пені у
сумі 27 429,89грн. та 5 807,20грн. 3% річних, що
разом складає суму - 176 338,69грн. (а.с. 31-37,
т. 1).

Вказану заяву позивач надіслав
відповідачу, що підтверджується
оригіналом фіскального чеку №6333 від
14.01.2014р. (а.с. 36, т. 1) та описом вкладення в
цінний лист (а.с. 37, т. 1). Заява про
збільшення позовних вимог була
направлена позивачу на адресу: 04073, м.
Київ, вул. Куренівська, 21. Дана адреса є
місцезнаходженням юридичної особи, що
підтверджується Витягом з Єдиного
Державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців серії АГ
№933567 від 29.11.2013р. (а.с. 18-19, т. 1). Таким
чином, доводи апелянта про
неправомірне прийняття судом першої
інстанції заяви позивача про
збільшення позовних вимог (вх.№06-38/1092/14
від 15.01.2014р.) спростовуються
матеріалами справи та не знайшли свого
документального підтвердження.

З огляду на встановлене, судова колегія
не вбачає підстав для скасування
прийнятого судом першої інстанції
рішення у даній справі, у зв'язку з чим
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«ЄВРОФОРМАТ УКРАЇНА» на рішення
Господарського суду міста Києва від
03.02.2014р. у справі №910/23563/13 слід
залишити без задоволення, а
оскаржуваний судовий акт - без змін.

Відповідно до ст.49 ГПК України судовий
збір за розгляд справи у суді
апеляційної інстанції покладається на
відповідача.

У судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частину постанови.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«ЄВРОФОРМАТ УКРАЇНА» на рішення
Господарського суду міста Києва від
03.02.2014р. у справі №910/23563/13 залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду міста Києва від 03.02.2014р. у справі
№910/23563/13 без змін.

2.Матеріали справи №910/23563/13 повернути
до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий суддя
Л.В. Кропивна

Судді
С.О. Алданова

С.Я. Дикунська