ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2014 р.
Справа № 920/2156/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя
Медуниця О.Є., суддя ТерещенкоО.І.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Огорілко Ю.М. (довіреність
№12-68 від 27.02.2014 року);

відповідача - не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу
позивача (вх.№711С/1-38) на рішення
господарського суду Сумської області
від 03.02.2014 року

за позовом Українського державного
підприємства поштового зв'язку
"Укрпошта" в особі Сумської дирекції
Українського державного підприємства
поштового зв'язку "Укрпошта", м.Суми

до Управління майна комунальної
власності Сумської міської ради, м.Суми

про визнання частин договору
недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Українське державне
підприємство поштового зв'язку
"Укрпошта" в особі Сумської дирекції
УДППЗ "Укрпошта", звернувся до
господарського суду Сумської області з
позовом до Управління майна
комунальної власності Сумської
міської ради, в якому просив суд
визнати недійсною частину II Додатку №3
"Розрахунок розміру місячної орендної
плати за оренду нерухомого майна" до
договору оренди №ФМ-825 від 01.11.1998 року в
редакції зміни №5 до Розрахунку від
08.08.2011 року.

Рішенням господарського суду Сумської
області від 03.02.2014 року у справі №
920/2156/13 (суддя Зайцева І.В.) в
задоволенні позову відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду
першої інстанції, звернувся до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій зазначає, що рішення
суду необґрунтоване, прийняте з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Просить рішення
господарського суду Сумської області
від 03.02.2014 року у справі № 920/2156/13
скасувати та прийняти нове, яким
позовні вимоги задовольнити.

Відповідач у відзиві на апеляційну
скаргу зазначає, що вважає рішення суду
першої інстанції законним та
обґрунтованим і відсутні підстави для
його скасування. Просить рішення
господарського суду Сумської області
від 03.02.2014 року по справі № 920/2156/13
залишити без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення.

Відповідач в судове засідання 16.04.2014
року не з'явився, хоча був належним
чином повідомлений про час та місце
судового засідання, про що свідчить
повідомлення про вручення поштового
відправлення

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши позицію позивача,
перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду встановила
наступне.

01.11.1998 року між ВАТ «Сумихімпром» та
Сумським обласним підприємством
поштового зв'язку «Сумський поштамп»
було укладено договір оренди № ФМ-825
(а.с.9)

У зв'язку з прийняттям у комунальну
власність територіальної громади
м.Суми нежитлових приміщень від ВАТ
«Сумихімпром» 03.04.2002 року Управління
комунального майна та приватизації
Сумської міської ради та Сумське
обласне підприємство поштового зв'язку
«Сумський поштамп» узгодили Зміну №1
до договору оренди державного майна
від 01.11.1998 року (а.с.11-12).

З матеріалів справи вбачається, що до
вказаного договору сторони декілька
разів вносили зміни, а тому договір діє
у редакції із змінами №4 від 16.01.2009 року
та № 5 від 08.08.2011 року до договору оренди
(а.с.15, 18).

За умовами договору, відповідач
передає, а позивач приймає у строкове
платне користування (в оренду) на
умовах, визначених договором,
нежитлове приміщення за адресою:
м.Суми, вул.Богуна,16 на 1 поверсі, площею
340,3 кв.м.

Відповідно до п. 4.1. договору орендна
плата за об'єкт оренди розраховується
на підставі діючої Методики
розрахунків і порядку використання
плати за оренду комунального майна,
затвердженої відповідним рішенням
Сумської міської ради. Базова ставка
орендної плати встановлюється
відповідним рішенням Сумської міської
ради.

Згідно розділу ІІ Додатку №3 до
договору оренди № ФМ-825 від 01.11.1998 року
(а.с.18), орендна плата з 01.08.2011 року по
31.12.2011 року встановлюється у розмірі 1
грн. в рік., а у подальшому складає 10858,05
грн. множиться на I п.р. (індекс інфляції
за період з 01.06.2010 року по грудень 2011
року) множиться на I м. (індекс інфляції
за перший місяць оренди) за січень 2012
року+20% ПДВ. Базова ставка орендної
плати за використання 1 кв.м. нерухомого
майна, встановлена рішенням Сумської
міської ради від 23.06.2010 р. № 3964-МР,
становить 8 грн. 50 коп. Розмір орендної
плати за кожний наступний місяць
розраховується шляхом коригування
розміру місячної орендної плати за
попередній місяць на індекс інфляції
за поточний місяць.

Звертаючись до господарського суду,
позивач зазначив про те, що на нього
поширюється дія ст. 6 Закону України
"Про державну підтримку засобів
масової інформації та соціальний
захист журналістів" у зв'язку з чим
вважає, що йому орендна плата за
користування приміщенням має бути
встановлена на рівні бюджетних
організацій, а саме 1 гривню в рік.

Позивач наполягає на тому, що частина
ІІ Додатку №3 «Розрахунок розміру
місячної орендної плати за оренду
нерухомого майна» до договору оренди
№ФМ-825 від 01.11.1998 року є такою, що
суперечить законодавству та має бути
визнана недійсною на підставі ч. 1 ст. 215
ЦК України.

З цього приводу судова колегія
зазначає наступне.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частиною першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечить цьому кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Слід зазначити, що у відповідності до
ст. 15, 16 ЦК України визнання правочину
недійсним є одним із способів захисту
цивільного права та інтересу у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Аналогічно ст.20 ГК України
передбачає можливість визнання
недійсними господарських угод з
підстав, передбачених законом з метою
захисту прав і законних інтересів
суб'єкта господарювання.

Отже, господарський договір, в тому
числі спірний договір може бути
визнаний за наявності двох умов: перша
це порушення ним прав та/або
охоронюваних законом інтересів
позивача; друга це наявність
передбачених законом підстав для
визнання договору недійсним.

Відповідно до до п.2.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду від 29.05.2013
року №11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними», вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідач наполягає на тому, що при
внесенні змін №5 до договору оренди
було порушено його інтереси, оскільки в
розділі другому додатку №3 орендну
плату з 01.01.2012 р. було визначено в сумі
10858,05грн, а не 1 грн.

Як пояснив представник позивача в
судовому засіданні 16.04.2014р., додаток №3
є розрахунком розміру місячної
орендної плати за оренду нерухомого
майна відповідно до Методики
розрахунку, затвердженої рішенням
Сумської міської ради від 27.07.2011 № 696-МР
( а.с.18).

В частині першій даного розрахунку
визначено, що орендар (позивач) має
сплачувати орендну плату в розмірі 1
грн. у період з 01.08.2011р. по 31.12.2011 р.
включно на підставі пункту 1 рішення
Сумської міської ради від 27.07.2011 № 696-МР,
тобто за пільгою, встановленою
Сумською міською радою за своїм
рішенням.

В розділі другому розрахунку місячна
орендна плата, починаючи з січня 2012
року встановлена в розмірі 10858,05грн., що
позивач вважає неправомірним.

В обґрунтування свої позовних вимог
він посилається на ст.6 Закону України
"Про державну підтримку засобів
масової інформації та соціальний
захист журналістів" від 23 вересня
2007року № 540/97-ВР.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про
державну підтримку засобів масової
інформації та соціальний захист
журналістів" державні та комунальні
телерадіоорганізації, редакції
державних і комунальних періодичних
видань та періодичних видань,
заснованих об'єднаннями громадян,
державними науково-дослідними
установами, навчальними закладами,
трудовими і журналістськими
колективами, підприємства зв'язку, що
їх розповсюджують, користуються
орендою та послугами поштового,
телеграфного і телефонного зв'язку в
порядку та за тарифами, встановленими
для бюджетних організацій.

Позивач також зазначає, що оскільки він
продає, надсилає за передплатою та
іншим способом розповсюджує
періодичні видання, є розповсюджувачем
продукції друкованого засобу масової
інформації відповідно до ст. 30 Закону
України «Про друковані засоби масово
інформації ( пресу) в Україні».

Відповідно до п.10.Методики розрахунку
орендної плати за державне майно та
пропорції її розподілу, затвердженої
Постановою Кабінету Міністрів України
від 04.10.1995 р., на яку також посилається
позивач, розмір річної орендної плати
за оренду нерухомого майна бюджетними
організаціями, … підприємствами
зв'язку , що їх розповсюджують
становить 1гривню.

Таким чином, позивач не ставить питання
про недійсність пункту договору що
встановлює порядок визначення розміру
орендної плати з часу укладення
договору у 1998 році або при внесенні
змін до договору шляхом викладення
його в новій редакції ( зміна №4 від 16
січня 2009року) ,а фактично оспорює
вартість оплати за оренду у певний
період часу.

Позивач також в своїх поясненнях до
апеляційної скарги від 15.04.2014 р. № 13-11-191
зазначає, що діяльність позивача як
розповсюджувача закріплена в
установчих та дозвільних документах,
але само по собі це не є підтвердженням
фактичного здійснення діяльності як
розповсюджувача. Поширення заходів
державної підтримки засобів масової
інформації на підприємствах зв'язку,
пов'язуються не лише із статутною
діяльністю, а й з показниками, які
характеризують міру забезпечення
підприємствами зв'язку діяльності
засобів масової інформації (аналогічна
правова думка міститься в постанові
ВГСУ у справі № 5021/ 1287/12 від 15 травня
2013року).

До матеріалів справи позивачем додано
«Довідку щодо кількості
розповсюдження періодичних друкованих
видань» від 10.04.2014 р. № 06-11-200, в якій
визначені кількісні показники
загального тиражу в примірниках за 2013
та 2014 роки.

Пунктом 3 Постанови Кабінет Міністрів
України від 04.10.1995 р. № 786 Фонду
державного майна України надані
повноваження давати роз'яснення з
питань застосування методики
розрахунку та порядку використання
плати за оренду державного майна.

Позиція Фонду державного майна
України викладена в наказі № 1765 від
22.08.2000 р., листі № 10-16-12130 від 01.10.2002 р.,
відповідно до якої, підприємствам
зв'язку орендна плата у розмірі 1 гривня
на рік застосовується щодо тих
приміщень відділень зв'язку, в яких
розташовані їх підрозділи, які
розповсюджують періодичні видання,
засновниками яких є об'єднання
громадян, державні науково-дослідні
установи, навчальні заклади, трудові і
журналістські колективи.

Таким чином, із вказаного вище та із
змісту частини 3 ст. 6 Закону України
«Про державну підтримку засобів
масової інформації та соціальний
захист журналістів» випливає, що для
висновку щодо поширення заходів
державної підтримки на
розповсюджувачів друкованих засобів
масової інформації слід
проаналізувати певні обставини, з
якими можливе застосування вказаних в
даній нормі пільг з орендної плати.

Розповсюджувач повинен фактично
поширювати періодичні видання і
поширювати саме державні, комунальні
періодичні видання та періодичні
видання засновані об'єднаннями
громадян, що повинно доводитися при
наявності у розповсюджувача бажання
скористатися такими правами.

Отже, норма частини 3 статті 6 Закону
України «Про державну підтримку
засобів масової інформації та
соціальний захист журналістів» не є
імперативною, як помилково вважає
позивач.

Крім того, слід приймати до уваги, що
орендоване позивачем приміщення
належить до комунальної власності.

Правовідносини, що виникли між
позивачем та відповідачем у сфері
оренди комунального майна, регулюються
відповідними положеннями Цивільного
кодексу України (глава 58) з урахуванням
особливостей, передбачених главою 30
Господарського кодексу України, Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна", постановою
Кабінету Міністрів України "Про
Методику розрахунку і поряду
використання плати за оренду
державного майна", а також відповідними
нормативно-правовими актами органів
місцевого самоврядування, прийнятими у
відповідності до вищевказаного
законодавства, зокрема: рішенням
Сумської міської ради «Про
затвердження Порядку передачі в оренду
майна комунальної власності
територіальної громади м.Суми»,
рішенням Сумської міської ради «Про
затвердження Методики розрахунку
орендної плати за майно територіальної
громади міста Суми та пропорції її
розподілу» та Типового договору оренди
нерухомого комунального майна».

Укладаючи договір про оренду
комунального майна від 01.11.1998 р., а
також при внесенні змін до нього (а.с.9;
а.с.15) сторони домовилися , що орендна
плата за об'єкт розраховується на
підставі постанови Кабінету Міністрів
України "Про Методику розрахунку і
поряду використання плати за оренду
державного майна", а також рішенням
Сумської міської ради «Про
затвердження Методики розрахунку
орендної плати за майно територіальної
громади міста Суми та пропорції її
розподілу».

Згідно ч.1 ст. 10 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" орендна плата з урахуванням її
індексації є істотною умовою договору
оренди.

Відповідно до пункту 2 Методики
розрахунку орендної плати за державне
майно та пропорції її розподілу,
затвердженої постановою КМУ України
від 04.10.1995 року №786, розмір орендної
плати встановлюється договором оренди
між орендодавцем та орендарем.

Згідно ч.2 ст.19 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна», методика розрахунку орендної
плати, пропорції розподілу між
відповідним бюджетом, орендодавцем і
балансоутримувачем визначаються
органами місцевого самоврядування -
для об'єктів, що перебувають у
комунальній власності.

На період укладення Зміни №5 від 08.08.2011
року діяла Методика розрахунку і
порядку використання плати за оренду
комунального майна, затверджена
рішенням Сумської міської ради від
23.06.2010 року №3964-МР. Таким чином, сторони
під час укладення спірного договору та
внесення змін до нього погодили його
істотні умови, зокрема, щодо розміру
орендної плати.

На час укладення спірного договору
(внесення змін до нього) сторони
керувалися, в тому числі, спеціальними
нормативними документами в частині
визначення розміру орендної плати:
Законом України «Про оренду державного
і комунального майна», Методикою
розрахунку орендної плати, що
приймається Кабінетом Міністрів
України, та нормативним документом
органу місцевого самоврядування.

За таких обставин судова колегія
вважає, що відсутні підстави визнавати
недійсними зміни до договору,
підписані та врегульовані сторонами
08.09.201 року , оскільки вказані зміни
відповідали на час їх укладення
положенням параграфу 4 глави 58 ЦК
України, Закону України «Про оренду
державного і комунального майна»,
постанові Кабінету Міністрів України
від 04.10.1995 року №786, щодо обрахунку
розміру орендної плати, та нормативним
документам органу місцевого
самоврядування.

Позивач в даному випадку помилково
обрав, як спосіб захисту свого права,
визнання недійсним додатку № 3 до
договору оренди, оскільки фактично він
вимагає змін розміру орендної плати, що
вже була встановлена сторонами в
договорі відповідно до діючого
законодавства.

Відповідно до ч.1ст.21 Закону України
«Про оренду державного і комунального
майна» - розмір орендної плати може
бути змінено за погодженням сторін.

Спори з питань зміни орендної плати
вирішуються відповідно до чинного
законодавства.

Позивачем не доведено належними та
допустимими доказами невідповідність
оскаржуваного ним договору ст. 203, ст. 215
Цивільного кодексу України.

Доводи відповідача за апеляційною
скаргою про те, що суд першої інстанції
невірно застосував норми
матеріального права, що привело до
помилкового висновку про наявність у
позивача права, «а не як обов'язку
органу місцевого самоврядування
встановлювати розмір орендної плати
1грн. на рік».

Право позивача дійсно кореспондується
із обов'язком орендаря встановити
відповідний розмір орендної плати. Але
скористатися цим правом позивач має
можливість у разі висловлення такої
волі і надання доказів щодо наявності
певних обставин, про які йшлося вище,
тобто за наявності певних активних дій
розповсюджувача .

Суд першої інстанції надав оцінку
доводам і доказам позивача, що мають
значення для справи, тому доводи
апелянта про ігнорування місцевим
судом наданих ним доказів та наведених
доводі в є безпідставними.

Враховуючи викладене, у позивача
відсутні підстави ставити питання про
визнання недійсною частину II Додатку
№3 "Розрахунок розміру місячної
орендної плати за оренду нерухомого
майна" до договору оренди №ФМ-825 від
01.11.1998 року в редакції зміни №5 до
Розрахунку від 08.08.2011 року, і як
наслідок, відсутні і докази порушення
прав позивача, які відповідно до ч. 1
статті 1 Господарського процесуального
кодексу України дають йому право на
звернення до суду з позовом.

Позивачем не доведено невідповідність
спірного договору конкретним нормам
законодавства, які передбачають такі
наслідки, як визнання договору
недійсним та відсутні докази щодо
порушення спірним правочином прав або
охоронюваних законом інтересів
позивача.

Таким чином, факти, викладені в
апеляційній скарзі позивачем і його
посилання на неправильне застосування
та порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при розгляді справи, не знайшли
свого підтвердження.

На підставі викладеного, колегія
суддів вважає, що господарським судом
першої інстанції в повній мірі
з'ясовані та правильно оцінені
обставини у справі та ухвалене ним
рішення є законним та обґрунтованим, у
зв'язку з чим підстав для його
скасування та задоволення апеляційної
скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити
без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської
області від 03.02.2014 року залишити без
змін.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її підписання і може бути оскаржена
протягом 20 днів до Вищого
господарського суду України.

Головуючий суддя
Сіверін В. І.

Суддя
Медуниця О.Є.

Суддя
Терещенко О.І.

Повний текст постанови підписано
18.04.2014 року