м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/2402/14 31.03.14
За позовом Фізичної особи -
До Товариства з обмеженою
відповідальністю «Деутек Україна»
Про визнання недійсним
Суддя Спичак О.М.
Представники сторін:
від позивача ОСОБА_2 -
представник за довіреністю;
від відповідача не з?явився.
У судовому засіданні 31.03.2013 на підставі
статті 85 Господарського
процесуального кодексу України було
оголошено вступну та резолютивну
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Позивач звернувся до Господарського
суду міста Києва з позовом про визнання
недійсними пунктів 7.3, 7.4 та 7.5 договору
поставки № 110402 від 11.04.2013, укладеного
між позивачем та відповідачем, а також
відшкодування витрат по сплаті
судового збору.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 17.02.2014 було порушено
провадження у справі № 910/2402/14, розгляд
справи було призначено на 14.03.2014.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 14.03.2014 розгляд справи
відкладено до 31.03.2014 у зв?язку з
поданням відповідачем клопотання про
відкладення розгляду справи.
В судовому засіданні 31.03.2014 представник
позивача заявлену вимогу підтримав у
повному обсязі, просив суд позов
задовольнити. Вимога позивача
мотивована тим, що пункти 7.3, 7.4 та 7.5
договору поставки № 110402 від 11.04.2013
суперечать вимогам спеціальних
законів в частині визначення розміру
пені за несвоєчасне виконання грошових
зобов?язань, зокрема ст. ст. 217, 230
Господарського кодексу України та ст. 3
Закону України «Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов?язань», що є підставами для
визнання їх недійсними в силу вимог ст.
203, 215 Цивільного кодексу України.
Відповідач своїх представників в
судові засідання 14.03.2014 та 31.03.2014 - не
направив. Про проведення судового
засідання 31.03.2014 відповідач був
повідомлений належним чином за адресою
свого місцезнаходження, а також був
обізнаний про наявність судового
спору, про що свідчить його клопотання
про відкладення розгляду справи, і не
був позбавлений права подати
витребувані документи або пояснення по
суті спору через канцелярію суду.
Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку нез'явлення
в засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
За таких обставин, суд, з метою
дотримання строку вирішення спору,
визначеного статтею 69 Господарського
процесуального кодексу України,
дійшов висновку, що наявні у матеріалах
справи документи достатні для
прийняття повного та обґрунтованого
судового рішення у відповідності до ст.
75 Господарського процесуального
кодексу України, а неявка відповідача
не перешкоджає вирішенню справи по
суті за наявними в ній матеріалами.
Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд м. Києва, -
11.04.2013 між відповідачем - ТОВ «Деутек
Україна», як постачальником, та
позивачем - ФОП ОСОБА_1, як покупцем,
було укладено договір поставки № 110402,
який підписано представниками сторін
та посвідчено печатками обох сторін,
відповідно до умов якого постачальник
зобов?язався передати у власність
покупця, а покупець зобов?язався
прийняти та оплатити товар
(лакофарбову продукцію).
Розділом 7 договору поставки № 110402 від
11.04.2013 «Санкції та рекламації» сторони
узгодили зокрема такі пункти:
7.3. За прострочення виконання
зобов'язань по оплаті або поверненні
товару, передбачених пунктами договору
(від 20 (двадцяти) до 30 (тридцяти)
календарних днів), покупець сплачує
пеню в розмірі 10% (десяти) від вартості
неоплаченої частини поставленого на
його адресу товару згідно умов даного
7.4. За прострочення виконання
зобов'язань по оплаті або поверненні
товару, передбачених пунктами
договору, (від 30 (тридцяти) до 40 (сорока)
календарних днів), покупець сплачує
пеню в розмірі 50% (п'ятдесяти) від
вартості неоплаченого товару згідно
умов даного договору.
7.5. За прострочення виконання
зобов'язань по оплаті або поверненні
товару, передбачених пунктами
договору, більш ніж на 40 (сорок)
календарних днів, покупець сплачує
пеню в розмірі 100% (сто) від вартості
неоплаченого товару та резервної суми
згідно умов даного договору.
Позивач вважає, що пункти 7.3, 7.4 та 7.5
договору поставки № 110402 від 11.04.2013
суперечать вимогам спеціальних
законів в частині визначення розміру
пені за несвоєчасне виконання грошових
зобов?язань, зокрема ст. ст. 217, 230
Господарського кодексу України та ст. 3
Закону України «Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов?язань», що є підставами для
визнання їх недійсними в силу вимог ст.
203, 215 Цивільного кодексу України.
Статтею 217 Господарського кодексу
України визначено, що господарськими
санкціями визнаються заходи впливу на
правопорушника у сфері господарювання,
в результаті застосування яких для
нього настають несприятливі
економічні та/або правові наслідки
(частина 1). У сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції
(частина 2). Крім зазначених у частині
другій цієї статті господарських
санкцій, до суб'єктів господарювання за
порушення ними правил здійснення
господарської діяльності
адміністративно-господарські санкції
(частина 3). Господарські санкції
застосовуються у встановленому
законом порядку за ініціативою
учасників господарських відносин, а
адміністративно-господарські санкції -
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування (частина 4).
Згідно статті 230 Господарського
кодексу України визначено, що
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.
Суб'єктами права застосування штрафних
санкцій є учасники відносин у сфері
господарювання, зазначені у статті 2
Преамбулою Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов?язань»
визначено, що цей Закон регулює
договірні правовідносини між
платниками та одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань. Суб'єктами зазначених
правовідносин є підприємства, установи
та організації незалежно від форм
власності та господарювання, а також
фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності.
Статтею 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов?язань»
визначено, що платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
Згідно статті 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов?язань»,
розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
Стаття 202 Цивільного кодексу України
встановлює, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
Згідно статті 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,
5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.
Вимогами статті 203 Цивільного кодексу
України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно статті 180 Господарського
кодексу України, зміст господарського
договору становлять умови договору,
визначені угодою його сторін,
спрямованою на встановлення, зміну або
припинення господарських зобов'язань,
як погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору. Умови про предмет у
господарському договорі повинні
визначати найменування (номенклатуру,
асортимент) та кількість продукції
(робіт, послуг), а також вимоги до їх
якості. Вимоги щодо якості предмета
договору визначаються відповідно до
обов'язкових для сторін нормативних
документів, зазначених у статті 15 цього
Кодексу, а у разі їх відсутності - в
договірному порядку, з додержанням
умов, що забезпечують захист інтересів
кінцевих споживачів товарів і послуг.
Ціна у господарському договорі
визначається в порядку, встановленому
цим Кодексом, іншими законами, актами
Кабінету Міністрів України. За згодою
сторін у господарському договорі може
бути передбачено доплати до
встановленої ціни за продукцію (роботи,
послуги) вищої якості або виконання
робіт у скорочені строки порівняно з
нормативними. У разі визнання
погодженої сторонами в договорі ціни
такою, що порушує вимоги
антимонопольно-конкурентного
законодавства, антимонопольний орган
має право вимагати від сторін зміни
умови договору щодо ціни. Строком дії
господарського договору є час,
впродовж якого існують господарські
зобов'язання сторін, що виникли на
основі цього договору. На зобов'язання,
що виникли у сторін до укладення ними
господарського договору, не
поширюються умови укладеного договору,
якщо договором не передбачено інше.
Закінчення строку дії господарського
договору не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення, що
мало місце під час дії договору.
Частиною 1 статті 207 Господарського
кодексу України визначено, що
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
Частиною 2 статті 207 Господарського
кодексу України встановлено, що
недійсною може бути визнано також
нікчемну умову господарського
зобов'язання, яка самостійно або в
поєднанні з іншими умовами
зобов'язання порушує права та законні
інтереси другої сторони або третіх
осіб. Нікчемними визнаються, зокрема,
такі умови типових договорів і
договорів приєднання, що:
- виключають або обмежують
відповідальність виробника продукції,
виконавця робіт (послуг) або взагалі не
покладають на зобов'язану сторону
- допускають односторонню відмову від
зобов'язання з боку виконавця або
односторонню зміну виконавцем його
- вимагають від одержувача товару
(послуги) сплати непропорційно
великого розміру санкцій у разі
відмови його від договору і не
встановлюють аналогічної санкції для
Частиною 3 статті 207 Господарського
кодексу України передбачено, що
виконання господарського зобов'язання,
визнаного судом недійсним повністю або
в частині, припиняється повністю або в
частині з дня набрання рішенням суду
законної сили як таке, що вважається
недійсним з моменту його виникнення. У
разі якщо за змістом зобов'язання воно
може бути припинено лише на майбутнє,
таке зобов'язання визнається недійсним
і припиняється на майбутнє..
Стаття 626 Цивільного кодексу України
встановлює, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямованих на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (п.1 ст. 612 ЦК України).
Статтею 547 Цивільного кодексу України
визначено, що правочин щодо
забезпечення виконання зобов'язання
вчиняється у письмовій формі. Правочин
щодо забезпечення виконання
зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є
Пункт 1 статті 549 Цивільного кодексу
України встановлює, що неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
Згідно пункту 2 статті 549 Цивільного
кодексу України визначено, що штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання.
Пунктом 3 статті 549 Цивільного кодексу
України визначено, що пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.
Відповідно до Рішення Конституційного
Суду України від 01.12.2004 року N 18-рп/2004
поняття "охоронюваний законом інтерес"
що вживається в законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.
Згідно п. 2 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 28.04.1978 року
№3 "Про судову практику про визнання
угод недійсними" угода може бути
визнана недійсною лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.
Вирішуючи спір про визнання угоди
недійсною, суд повинен з'ясувати
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних юридичних
Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
Згідно частини 2 статті 34
Господарського процесуального кодексу
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що оспорюваними пунктами 7.3,
7.4 та 7.5 договору встановлено
відповідальність позивача за
порушення та невиконання своїх
зобов?язань по оплаті товару в
залежності від кількості днів
прострочення, тобто вказаними пунктами
договору передбачена відповідальність
позивача за порушення умов договору, що
жодним чином не суперечить ст.ст. 217, 230
Господарського кодексу України та не
тягне за собою нікчемність його умов,
адже узгодження сторонами у договорі
іншого розміру відповідальності за
несвоєчасне виконання зобов?язань є
правом сторін при укладенні договору,
яке і було реалізоване ними у
встановленому законом порядку шляхом
застосування принципу свободи
Також, суд дійшов висновку, що оскільки
позивачем в розумінні ст. ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України належних і допустимих доказів
того, що оспорювані позивачем пункти
договору виключають або обмежують
відповідальність відповідача, або
взагалі не покладають на відповідача
певних обов'язків, - не надано, отже, і
підстави для визнання недійсними п 7.3,
7.4 та 7.5 договору, як таких, що
суперечать ст.ст.217, 230 Господарського
кодексу України, ст. 3 Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов?язань» - у
суду відсутні.
До того ж, у випадку наявності у сторін
договору спору щодо розміру заявлених
до стягнення однією з сторін правочину
штрафних санкцій, друга сторона не
позбавлена права в судовому порядку
захистити свої права та охоронювані
законом інтереси в частині належного
до сплати розміру штрафних санкцій, або
запропонувати іншій стороні узгодити
двосторонньо новий розмір штрафних
Таким чином, суд дійшов висновку, що
підстави для визнання недійсними
пунктів 7.3, 7.4 та 7.5 договору поставки №
110402 від 11.04.2013 в силу вимог ст. 203, 215
Цивільного кодексу України - у суду
відсутні, а тому вимога позивача не є
обґрунтованою, не була доведена
належними та допустимими доказами і
задоволенню не підлягає.
Судовий збір, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається на позивача.
Керуючись ст.ст. 33, 49, 82, 83, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста
1. У позові відмовити.
2. Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено- 07.04.2014

Суддя
О.М.Спичак