ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2014 р.
Справа № 911/759/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Черногуза А.Ф.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця» до
Приватного підприємства «Райдуга-Ф»
про стягнення суми попередньої оплати,

за участю представників:

позивача: Будова Н.М. (дов. № 1088-НЮ від
14.03.2014);

відповідача: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні господарського суду
Київської області знаходиться справа
за позовом Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця» до
Приватного підприємства «Райдуга-Ф»
про стягнення суми попередньої оплати.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги
неналежним виконанням відповідачем
своїх зобов'язань з поставки товару, у
зв'язку з чим просить стягнути з
останнього суму попередньої оплати.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 07.03.2014 порушено провадження
у справі та призначено її до розгляду
на 18.03.2014.

В судовому засіданні 18.03.2014 було
оголошено перерву до 01.04.2014.

В судовому засіданні 01.04.2014 було
оголошено перерву до 08.04.2014.

В судовому засіданні 08.04.2014 було
оголошено перерву до 15.04.2014.

В судовому засіданні 15.04.2014 було
оголошено перерву до 22.04.2014.

В судовому засіданні 22.04.2014 суд
заслухав пояснення представника
позивача. Відповідач в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої ст. 64 та ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України. За
змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо
ухвалу про порушення провадження у
справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом. У
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
(Аналогічна правова позиція викладена
в Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»)

Враховуючи, що відповідач був належним
чином повідомлений про судове
засідання та те, що реалізація норми ст.
38 Господарського процесуального
кодексу України щодо витребування
господарським судом у сторін
документів і матеріалів, необхідних
для вирішення спору, безпосередньо
залежить від суб'єктивної реалізації
сторонами їх диспозитивного права
подавати та витребовувати через суд
докази, а також враховуючи положення п.
4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, який
визначає одним з принципів судочинства
свободу в наданні сторонами суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, господарський суд
вважає, що судом в межах наданих
повноважень створені належні умови для
надання сторонами доказів та вважає за
можливе розглядати справу за наявними
у справі документами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши докази та
оцінивши їх в сукупності, суд

Установив:

Як вбачається з матеріалів справи, між
Відокремленим підрозділом Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця»
Моторвагонним депо Фастів-1 та
Приватним підприємством «Райдуга-Ф»
була досягнута домовленість,
відповідно до якої відповідач
зобов'язався поставити позивачу товар,
а позивач зобов'язався прийняти та
оплатити його вартість.

Господарський суд зазначає, що
цивільні права і обов'язки виникають з
підстав, встановлених ст. 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України, а саме
безпосередньо з правочинів,
господарських договорів та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво - чи
багатосторонніми (договори) - тобто
погодженою дією двох або більше сторін.

Відповідно до ст. 205 Господарського
процесуального кодексу України
правочин може вчинятись усно або в
письмовій формі; сторони мають право
обирати форму правочину, якщо інше не
встановлено законом. Правочин, для
якого законом не встановлена
обов'язкова письмова форма, вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків.

За приписом ч. 1 ст. 206 Цивільного
кодексу України усно можуть вчинятися
правочини, які повністю виконуються
сторонами у момент їх вчинення, за
винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Стаття 218 Цивільного кодексу України
встановлює, що недодержання сторонами
письмової форми правочину, яка
встановлена законом, не має наслідком
його недійсність, крім випадків,
встановлених законом.

Судом встановлено, що 21.09.2009 позивач
відповідно до платіжного доручення №
1304 перерахував відповідачу 4970,00 грн як
оплату за фарбу згідно рахунку № 210 від
11.09.2009.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
зазначав, що відповідач в порушення
своїх зобов'язань, товар не поставив,
суму оплати не повернув.

Так, судом встановлено, що позивач
звертався до відповідача листом №
РПЧ-8/3483 від 08.11.2013 та претензією №
НЮ-16-363/13п від 09.12.2013, в якій просив
виконати обов'язок з поставки товару
або повернути суму оплати (копії
вказаних документів містяться в
матеріалах справи).

Господарський суд зазначає, що
цивільні права і обов'язки виникають з
підстав, встановлених ст. 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України, а саме
безпосередньо з правочинів,
господарських договорів та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво - чи
багатосторонніми (договори) - тобто
погодженою дією двох або більше сторін.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу
України правочин може вчинятись усно
або в письмовій формі; сторони мають
право обирати форму правочину, якщо
інше не встановлено законом. Правочин,
для якого законом не встановлена
обов'язкова письмова форма, вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків.

За приписом частини першої ст. 206
Цивільного кодексу України усно можуть
вчинятися правочини, які повністю
виконуються сторонами у момент їх
вчинення, за винятком правочинів, які
підлягають нотаріальному посвідченню
та (або) державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Стаття 218 Цивільного кодексу України
встановлює, що недодержання сторонами
письмової форми правочину, яка
встановлена законом, не має наслідком
його недійсність, крім випадків,
встановлених законом.

За приписом ст. 181 Господарського
кодексу України допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зазначені вище обставини свідчить про
укладення між сторонами правочину, у
відповідності до ст.ст. 202, 205, 207
Цивільного кодексу України, який
відповідає вимогам ст. 180
Господарського кодексу України, ст. 181
Господарського кодексу України та
містить ознаки поставки.

Статтею 265 Господарського кодексу
України визначено, що за договором
поставки одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Дана норма кореспондується зі ст. 712
Цивільного кодексу України, відповідно
до якої за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідач, заперечуючи проти позову
зазначав наступне. Відповідно до
видаткової накладної № 210 від 21.09.2009 на
суму 4970,00 грн, що підписана
представником позивача та довіреності
№ 515164 від 28.09.2009 (що були надані суду
відповідачем) товар на спірну суму був
отриманий позивачем, тож на думку
відповідача, вимога про повернення
суми оплати є безпідставною. Суд
погоджується з такою позицією,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Довіреність № 515164 від 28.09.2009 в
розумінні Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» є первинним
документом з особливим порядком видачі
та зберігання.

Питання щодо використання
довіреностей на отримання
матеріальних цінностей регулюються
Інструкцією про порядок реєстрації
виданих, повернутих і використаних
довіреностей на одержання цінностей,
затвердженою наказом Міністерства
фінансів України

від 16.05.1996 № 99.

Вказаною Інструкцією, зокрема,
встановлено, що довіреність на
одержання цінностей видається тільки
особам, що працюють на даному
підприємстві. Довіреність особам, що не
працюють на даному підприємстві, може
бути видана з дозволу керівника
підприємства, якщо підприємство, де
працює дана особа, видало їй
довіреність на одержання тих самих
цінностей і такої ж кількості з цього
підприємства. Довіреність
підписується керівником та головним
бухгалтером підприємства або їх
заступниками та особами, які на те
уповноважені керівником підприємства.
У тих випадках, коли бухгалтерський
облік ведеться централізованою
бухгалтерією, довіреність на одержання
цінностей підписується керівником
підприємства та головним бухгалтером
централізованої бухгалтерії або їх
заступниками та особами, ними на те
уповноваженими.

Довіреність на одержання цінностей від
постачальника за нарядом, рахунком,
договором, замовленням, угодою або
іншим документом, що їх замінює,
видається довіреній особі під розписку
і реєструється в журналі реєстрації
довіреностей.

Згідно ст. 8 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» бухгалтерський
облік на підприємстві ведеться
безперервно з дня реєстрації
підприємства до його ліквідації.
Відповідальність за організацію
бухгалтерського обліку та
забезпечення фіксування фактів
здійснення всіх господарських
операцій у первинних документах,
збереження оброблених документів,
регістрів і звітності протягом
встановленого терміну, але не менше
трьох років, несе власник (власники) або
уповноважений орган (посадова особа),
який здійснює керівництво
підприємством відповідно до
законодавства та установчих
документів.

Зі змісту вказаної видаткової
накладної та довіреності вбачається,
що вони, оформлені відповідно до вимог
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» та Положення «Про
документальне забезпечення записів
бухгалтерського обліку», затв. наказом
Міністерства Фінансів України від 24
травня 1995 року № 88 щодо зазначення
обов'язкових в них реквізитів, а саме:

• найменування підприємства,
установи, від імені яких складений
документ;

• назву документа(форми);

• дату і місце складення
документа;

• зміст та обсяг господарської
операції;

• одиницю виміру господарської
операції(у натуральному таабо
вартісному виразі);

• посади і прізвища осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення;

• особистий чи електронний підпис
або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 2, 13 Інструкції про
порядок реєстрації виданих, повернутих
і використаних довіреностей на
одержання цінностей, затвердженою
наказом Міністерства фінансів України
від 16.05.1996 № 99 сировина, матеріали,
паливо, запчастини, інвентар, худоба,
насіння, добрива, інструмент, товари,
основні засоби та інші
товарно-матеріальні цінності, а також
нематеріальні активи, грошові
документи і цінні папери (надалі -
цінності) відпускаються покупцям або
передаються безплатно тільки за
довіреністю одержувачів. Довіреність,
незалежно від строку її дії,
залишається у постачальника при
першому відпуску цінностей.

Так, факт передання відповідачем
матеріальних цінностей
підтверджується видатковою накладною,
про що свідчить підпис представника
відповідача та довіреністю на
отримання матеріальних цінностей.

Отже, оскільки судом встановлено, що
надані відповідачем видаткова
накладна та довіреність складені з
дотриманням вимог чинного
законодавства, а також враховуючи, те,
що довіреність є документом суворої
звітності та відповідальність за їх
складення та видачу покладається
законодавцем на керівника
підприємства або іншу уповноважену
особу, суд вважає факт надання
відповідачу довіреності та підписання
видаткової накладної представником
позивача достатнім доказом прийняття
товару останнім.

Оскільки, при прийнятті товару скарги
щодо якості, кількості або
комплектності від позивача не
надходили, суд дійшов, висновку що
відповідачем було належно виконано
свій обов'язок з поставки товару, а
відтак є безпідставною та такою, що не
підлягає задоволенню вимога позивача
про стягнення з відповідача суми
попередньої оплати.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони звертаючись до суду
повинні враховувати те, що визначення
та наповнення доказової бази
переданого на розгляд суду спору
покладаються саме на сторони, а не на
суд. Суд вирішує спір на підставі
поданих та витребуваних, в порядку ст. 38
ГПК України, сторонами доказів.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до статей 44, 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються судом на
позивача.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Суддя
А.Ф. Черногуз