ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2014 р.
Справа № 917/2566/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя
Медуниця О.Є., суддя Терещенко О.І.,

при секретарі Новіковій Ю.В.,

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 (особисто);

відповідача - не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу
позивача (вх.№782П/1-38) на рішення
господарського суду Полтавської
області від 04.03.2014 року

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Чугуїв

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.
Хорол

про стягнення 60142,93 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ФОП ОСОБА_1, звернувся до
господарського суду Полтавської
області з позовом до ФОП ОСОБА_2, в якому
просив суд стягнути з відповідача 60142,93
грн., у тому числі 34340,00 грн. - вартість
втраченого майна (коліс автомобіля, шин
та обідної стрічки), 21626,93 грн. - різниця
між вартістю автомобіля КАМАЗ 54112
(реєстраційний номер НОМЕР_1) на день
передачі в оренду і до дня користування
ним, 1176,00 грн. - вартість експертизи по
справі № 18/1964/11, 3000,00 грн. - моральної
шкоди.

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 04.03.2014 року
(суддя Безрук Т.М.) в позові відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду
першої інстанції, звернувся до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій зазначає, що рішення
суду необґрунтоване, прийняте з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Просить вказане
рішення скасувати та прийняти нове,
яким позов задовольнити.

Відповідач надав відзив на апеляційну
скаргу від 06.03.2014 року, в якому зазначає,
що рішення є законним та обґрунтованим.
Посилається на те, що позивач не надав
суду доказів спричинення йому майнової
шкоди саме відповідачем. Відповідач
просить апеляційну скаргу позивача
залишити без задоволення, а рішення
господарського суду Полтавської
області від 04.03.2014 року у справі №
917/2566/13 залишити без змін.

В судове засідання 10.04.2014 року
відповідач не з'явився, хоча належним
чином повідомлений про час та місце
судового засідання, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення.

Враховуючи, що відповідач належним
чином повідомлений про час та місце
судового засідання, колегія суддів
вважає можливим розглядати справу за
його відсутності за наявними в ній
матеріалами, відповідно до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши позицію позивача,
перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду встановила
наступне.

10.03.2008 року між ФОП ОСОБА_1
(орендодавець) та ФОП ОСОБА_2 (орендар)
було укладено договір оренди майна,
відповідно до якого орендодавець
передає в розпорядження орендатора
автомобіль КАМАЗ марки 54112 1990 р.
випуску, державний номер НОМЕР_1 та
напівпричіп марки ОДАЗ 07725 1990 р. випуску
державний номер НОМЕР_2 (а.с.9).

Відповідно до умов договору,
орендодавець зобов'язався передати
автомобіль орендатору комплектним із
справними вузлами і агрегатами, а
орендар зобов'язався сплатити страхові
внески, використовувати автомобіль за
призначенням, забезпечити охорону та
збереження автомобіля, проводити всі
види ремонту за власний рахунок і
власними силами та сплачувати орендну
плату в розмірі 5000 грн. щомісячно.
Термін дії договору - один рік.

Як зазначає позивач, на виконання умов
договору він передав автомобіль
відповідачу, однак останній орендні
платежі не сплачує, автомобіль не
повернув власнику.

В матеріалах справи міститься рішення
господарського суду Полтавської
області по справі №18/1964/11 від 05.07.2012
року, яким, зокрема, задоволено позовні
вимоги ФОП ОСОБА_1 про витребування у
ФОП ОСОБА_2 автомобіля вантажного КАМАЗ
марки 54112 1990 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_1. (а.с.14).

Позивач посилається на те, що
відповідач вказане рішення суду не
виконав, автомобіль не повернув, та
просить суд стягнути з відповідача
різницю між вартістю автомобіля на
день передачі в оренду і до дня
користування ним відповідачем в сумі
21626,93 грн., вартість коліс автомобіля,
шин та обідної стрічки, які відсутні на
автомобілі - 34340 грн., а також витрати по
оплаті за проведення експертиз в сумі
1176 грн. та моральну шкоду в розмірі 3000
грн.

На підтвердження своїх доводів позивач
надав суду першої інстанції висновок
експертного автотоварознавчого
дослідження ХНДІСЕ
ім.засл.проф.М.С.Бокаріуса №373 від 22.05.2013
року, в якому зазначено, що ринкова
вартість автомобіля «КАМАЗ-54112» д.н.з.
27288ХА, 1990 року випуску станом на 01.11.2007
року з урахуванням строку
експлуатації, складає 41965,50 грн. (а.с.88).

Також позивачем до матеріалів справи
надано висновок судової авто
товарознавчої експертизи ХНДІСЕ
ім.засл.проф.М.С.Бокаріуса №256 від 03.04.2012
року, якою встановлено, що ринкова
вартість автомобіля «КАМАЗ-54112»
д.н.з.27288ХА, 1990 року випуску на момент
дослідження 26.03.2012 року з урахуванням
строку експлуатації складає 20338,57 грн.
(а.с.95).

Колегія суддів приймає до уваги
наступне.

Статтею 224 Господарського кодексу
України передбачено, що учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено. Під збитками
розуміються витрати, зроблені
управленою стороною,втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Також відповідно до статті 22
Цивільного кодексу України особа, якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є:втрати, яких
особа зазнала у зв'язку із знищенням
або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушено.

Відповідно до ст. 1166 Цивільного
кодексу України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Для застосування такої міри
відповідальності, як відшкодування
шкоди, потрібна наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення, а саме: протиправної
поведінки особи, шкідливого результату
такої поведінки (шкоди), причинного
зв'язку між протиправною поведінкою та
шкодою і вини особи, яка заподіяла
шкоду. Відсутність хоча б однієї з
зазначених складових, виключає склад
правопорушення взагалі, а з ним
відповідно і правові підстави
відшкодування шкоди.

Також колегія суддів звертає увагу на
те, що для правильного вирішення
спорів, пов'язаних з відшкодуванням
шкоди, важливе значення має розподіл
між сторонами обов'язку доказування,
тобто визначення, які юридичні факти
повинен довести позивач або
відповідач. За загальним правилом
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень
(стаття 33 Господарського
процесуального кодексу України).
Виходячи з цього, позивач повинен
довести факт спричинення шкоди,
обґрунтувати її розмір, довести
безпосередній причинний зв'язок між
правопорушенням та заподіянням шкоди і
розмір відшкодування.

В позовній заяві та апеляційній скарзі
позивач посилається на договір оренди,
укладений з відповідачем 01.11.2007 року.

Однак, до позовної заяви позивачем
надано договір оренди від 10.03.2008 року.

Ні під час розгляду справи в суді
першої інстанції, ні під час
апеляційного провадження у даній
справі, позивачем не надано суду
договір оренди від 01.11.2007 року.

Крім того, в рішенні господарського
суду Полтавської області від 05.07.2012
року по справі №18/1964/11( а.с.14-17), на яке
посилається позивач і яке ним не
оскаржувалося, зазначено, що договір
оренди автомобілю КАМАЗ марки 54112 1990 р.
випуску, державний номер НОМЕР_1,
укладений сторонами саме 10.03.2008 року. За
таких обставин судова колегія приймає
цей факт як встановлений ( ст. 35 ГПК
України).

Позивач просить стягнути з відповідача
суму 21626,93 грн. різниці між вартістю
автомобіля на час передачі його
відповідачу в оренду і кінцевою його
вартістю «до дня користування ним»
відповідачем.

Кінцевий день користування позивачем
не визначений, адже він в позовній
заяві вказує, що відповідачем не
повернуто його автомобіль. Даний факт
не заперечує і відповідач і в своїх
поясненнях вказує, що позивач після
постановлення рішення господарським
судом Полтавської області від 05.07.2012 р.
по справі №18/1964/11 про повернення
спірного автомобілю від відповідача
позивачу, останній не звертався до
виконавчої служби і спірний автомобіль
не забирав.

Кінцева вартість автомобіля в сумі
20338,57 грн., що вказана позивачем,
визначена у висновку судової
автотоварознавчої експертизи №256 від
03.04.2012 року, що призначалася
господарським судом Полтавської
області при розгляді справи № 181964/11.

За даним висновком кінцева вартість
автомобіля визначена станом на 26.03.2012
р., а не на час звернення позивача із
позовом (а.с.100).

Позивач також наполягає на тому, що
первинна вартість спірного автомобіля
складає 41965,50 грн.

На підтвердження даної суми ним подано
до суду висновок експертного авто
товарознавчого дослідження №373 від 22
травня 2013року.

Первинна вартість спірного
транспортного засобу була визначена
експертом станом на 01.11.2007 р.(а.с.91).

Разом із тим відсутні будь-які докази
наявності договірних орендних
правовідносин між сторонами по справі
щодо спірного майна станом на 01.11.2007р.

Матеріалами справи підтверджується
укладення договору оренди автомобіля
КАМАЗ-54112 - 10.03.2008 р.

Таким чином, первинний стан автомобіля
встановлювався за вказаним експертним
дослідженням не на дату передачі
автомобіля відповідачу на підставі
договору від 10.03.2008, а на значно раніший
час.

Крім того, слід прийняти до уваги, що
відповідно до п.2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду №4 від
23.02.2012 року «Про деякі питання практики
призначення судової експертизи», не
може вважатись актом судової
експертизи висновок спеціаліста,
наданий заявникові (юридичній чи
фізичній особі) на підставі його заяви,-
навіть якщо відповідний документ має
назву «висновок судового експерта» або
подібну до неї, оскільки особа набуває
прав та несе обов'язки судового
експерта тільки після одержання нею
ухвали про призначення експертизи.

Наданий позивачем до матеріалів справи
висновок експертного авто
товарознавчого дослідження №373 від
22.05.2013 року не є судовою експертизою,
оскільки вищевказаний висновок
експертного автотоварознавчого
дослідження був наданий по заяві
ОСОБА_1 від 07.05.2013 року (про що зазначено
у його вступній частині).

Судова колегія приймає до уваги, що у
висновку зазначено, що огляд
автомашини не проводився, при
проведенні дослідження були частково
використані фото з попереднього
огляду.

За таких обставин, не можна вважати
висновок експерта № 373 належним
доказом вартості майна на час
укладення договору оренди 10.03.2008 р.

Акта приймання - передачі майна на час
укладення договору сторонами також не
складалось,стан, вартість автомобіля
на цей час сторонами договору оренди не
зафіксовано.

Отже, відсутні будь-які відомості про
вартість і стан орендованого
автомобіля на час його передання за
договором оренди в користування
відповідачу.

За таких обставин не є можливим
визначити арифметичну різницю між
вартістю автомобіля на час його
передачі відповідачу та на час
припинення користування відповідачем
цим автомобілем.

Таким чином, позовні вимоги позивача
про стягнення з відповідача різниці
між вартістю автомобіля на день
передачі в оренду і до дня користування
ним в розмірі 21626,93 грн. є
необґрунтованими, безпідставними та не
підлягають задоволенню.

Також позивачем заявлено вимогу про
стягнення з відповідача вартості коліс
автомобіля, шин та обідної стрічки в
розмірі 34340 грн. посилаючись на те, що до
дня передачі відповідачу автомобіля
позивач придбав та поставив на
автомобіль: шини 320R508 16 У-4. ДШЗ в
кількості 8 штук та обідні стрічки
(кліпер) 190-20, 195 в кількості 8 штук, на
загальну суму 7 496,16 грн.; шини 320 R508 в
кількості 4 штуки на суму 5 000 гривень.

В підтвердження своїх доводів позивач
надав суду накладну №26019518 від 03.07.2006
року та рахунок-фактуру №174 від 19.08.2007
року (а.с.10); рахунок на оплату №50294653 від
18.07.2013 року та рахунок-фактуру №СФ-0700002
від 22.07.2013 року (а.с.13).

Однак, позивач не надав доказів
придбання вказаних позивачем деталей
та їх оплати (в матеріалах справи
відсутні чеки, видаткові накладні та
ін.).

В матеріалах справи відсутні докази
того, що вказані шини та обідна стрічка
були поставлені на спірний автомобіль
КАМАЗ, адже надані позивачем накладна
і рахунок -фактура датуються липнем 2006
року та серпнем 2007 року( а.с.10), тоді як
договір про оренду спірного майна
укладено в березні 2008 року.

Крім того, сторони не укладали акт
прийому-передачі транспортного засобу
на момент його передачі в оренду.

Судова колегія також вважає, що рахунок
на оплату №50294653 від 18.07.2013 року та
рахунок-фактуру №СФ-0700002 від 22.07.2013 року
(а.с.13) не можуть бути доказами прямих
витрат позивача, оскільки ці документи
складені набагато пізніше ніж договір
оренди 10.03.2008 року.

З аналізу рахунку на оплату №50294653 від
18.07.2013 року випливає,що сума збитків
вказана позивачем у позовній заяві 34340
грн. відповідає сумі вартості шин і
обідної стрічки вказаних в даному
рахунку, але кількість товару за
рахунком не відповідає кількості
товару за позовом (12 штук обідної
стрічки замість восьми за позовом -
а.с.1).

Судова колегія також звертає увагу на
те, що в рахунку на оплату № 50294653 від
18.07.2013 р. не зазначено покупця, не відомо
походження цього документу.

Таким чином, позивач не підтвердив
належними доказами факт понесення
витрат на придбання коліс, шин, обідної
стрічки, а також не надав доказів
встановлення придбаних деталей на
автомобіль КАМАЗ марки 54112, 1990 року
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1.

Також позивачем не надано доказів вини
відповідача у знищенні саме цих
деталей автомобілю.

З урахуванням викладеного, місцевий
господарський суд дійшов цілком
обґрунтованого висновку про
відсутність достатніх правових
підстав для стягнення з відповідача 34340
грн. вартості деталей автомобіля.

Також позивач просить суд стягнути з
відповідача 1176 грн. вартості
експертизи по справі №18/1964/11.

Колегія суддів з цього приводу
зазначає наступне.

Відповідно до ст.44 Господарського
процесуального кодексу України, суми,
що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, входять до складу
судових витрат.

Після закінчення розгляду справи
витрати, пов'язані з проведенням
судової експертизи, підлягають
розподілу господарським судом на
загальних підставах, визначених
частиною 5 статті 49 Господарського
процесуального кодексу України (п.23
постанови Пленуму Вищого
господарського суду №4 від 23.02.2012 року
«Про деякі питання практики
призначення судової експертизи»).

Як свідчать матеріали справи, витрати
зі сплати експертного
автотоварознавчого дослідження №373 є
судовими витратами у справі №18/1964/11.

Таким чином, розподіл судових витрат
повинен вирішуватись господарським
судом, який прийняв рішення у справі
№18/1964/11 та не може бути предметом
розгляду по даній справі.

Позивачем також заявлена вимога про
стягнення з відповідача 3000 грн.
моральної шкоди.

Колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного
суду України від 31.03.1995 року №4 «Про
судову практику у справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» встановлено, що відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини
останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

В обґрунтування вимог про стягнення 3000
грн. моральної шкоди позивач не надав
доказів.

Позивачем не надано відповідного
обґрунтування розміру завданої
моральної шкоди, яке б свідчило про
певні втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних йому незаконними діями
відповідача.

Оскільки основні позовні вимоги
позивача про стягнення матеріальної
шкоди (збитків) є необґрунтованими та
не підлягають задоволенню, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність підстав для стягнення з
відповідача моральної шкоди.

Відповідно до ст.33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

На підставі викладеного, колегія
суддів вважає, що господарським судом
першої інстанції в повній мірі
з'ясовані та правильно оцінені
обставини у справі та ухвалене ним
рішення є законним та обґрунтованим, у
зв'язку з чим підстав для його
скасування та задоволення апеляційної
скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити
без задоволення.

Рішення господарського суду
Полтавської області від 04.03.2014 року у
справі № 917/2566/13 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її підписання і може бути оскаржена
протягом 20 днів до Вищого
господарського суду України.

Головуючий суддя
Сіверін В.І.

Суддя
Медуниця О.Є.

Суддя
Терещенко О.І.

Повний текст постанови підписано 15.04.2014
року.