ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 року Справа № 7/391 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Козир Т.П.
Іванової Л.Б. (доповідач), Кролевець
О.А.,розглянувши касаційну скаргу
Комунального підприємства з утримання
та експлуатації житлового фонду
спеціального призначення
"Спецжитлофонд"на рішення та постанову
Господарського суду міста Києва від
28.08.2013 Київського апеляційного
господарського суду від 07.11.2013у
справі№ 7/391 Господарського суду міста
Києваза позовомЗаступника прокурора
Подільського району м. Києва в
інтересах держави в особі Міністерства
палива та енергетики України
Акціонерної енергопостачальної
компанії "Київенерго"доКомунального
підприємства з утримання та
експлуатації житлового фонду
спеціального призначення
"Спецжитлофонд"простягнення 322983,78
грн.за участю представників сторін:

прокурора: Козакова І.М., посв. від 01.07.2013
№018008

позивача-1: не з'явився

позивача-2: Гаркавенко С.В., дов. від
28.11.2013 №91/2013/11/28-3

відповідача: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Подільського
району м. Києва в інтересах держави в
особі Міністерства палива та
енергетики України та Акціонерної
енергетичної компанії "Київенерго"
звернувся до Господарського суду міста
Києва з позовом до Комунального
підприємства з утримання та
експлуатації житлового фонду
спеціального призначення
"Спецжитлофонд" про стягнення 332983,78 грн.
боргу за спожиту теплову енергію.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 28.08.2013 у справі № 7/391 (суддя
Якименко М.М.), залишеним без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 07.11.2013 (колегія
суддів у складі: головуючого судді
Авдеєва П.В., суддів Тарасенко К.В.,
Яковлєва М.Л.), позов задоволено
частково; стягнуто з Комунального
підприємства з утримання та
експлуатації житлового фонду
спеціального призначення
"Спецжитлофонд" на користь Публічного
акціонерного товариства "Київенерго"
93343,87 грн. основного боргу; в решті
позовних вимог відмовлено; стягнуто з
Комунального підприємства з утримання
та експлуатації житлового фонду
спеціального призначення
"Спецжитлофонд" на користь державного
бюджету України 1866,88 грн. - судового
збору.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції та постановою суду
апеляційної інстанції, Комунальне
підприємство з утримання та
експлуатації житлового фонду
спеціального призначення
"Спецжитлофонд" звернулося до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
міста Києва від 28.08.2013 та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 07.11.2013 у справі
№ 7/391, прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Обґрунтовуючи підстави звернення з
касаційною скаргою до суду касаційної
інстанції, скаржник посилається на
порушення судами першої та апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Сторони згідно з приписами статті 1114
Господарського процесуального кодексу
України були належним чином
повідомлені про день, час і місце
розгляду касаційної скарги, однак
позивач-1 та відповідач не скористалися
передбаченим законом правом на участь
у перегляді справи в касаційній
інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України, беручи до уваги межі
перегляду справи у касаційній
інстанції, обговоривши доводи
касаційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування норм матеріального та
процесуального права при ухваленні
оскаржуваних судових актів, вважає
касаційну скаргу такою, що не підлягає
задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 1117
Господарського процесуального кодексу
України, касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази.

Як встановлено господарськими судами
попередніх інстанцій та
підтверджується матеріалами справи,
16.07.2001 між Акціонерною
енергопостачальною компанією
"Київенерго", перейменованою в
подальшому у Публічне акціонерне
товариство "Київенерго", як
енергопостачальною організацією, та
Комунальним підприємством з утримання
та експлуатації житлового фонду
спеціального призначення
"Спецжитлофонд", як абонентом, був
укладений Договір № 21-0003 на постачання
теплової енергії у гарячій воді (далі -
Договір), предметом якого є постачання,
користування та своєчасна сплата в
повному обсязі спожитої теплової
енергії у гарячій воді, на умовах,
передбачених цим Договором (п.1.1
Договору).

Як передбачено п. 2.2.1 Договору,
енергопостачальна організація
зобов'язується постачати теплову
енергію у вигляді гарячої води на
потреби: опалення та вентиляцію - в
період опалювального сезону; гарячого
водопостачання - протягом року; в
кількості та в обсягах згідно з
Додатком № 1 до цього Договору.

Згідно із п. 2.3.1 Договору абонент
зобов'язується додержуватися
кількості споживання теплової енергії
по кожному параметру в обсягах, які
визначені у Додатку №1 до Договору, не
допускаючи їх перевищення, та
своєчасно сплачувати вартість
спожитої теплової енергії.

Відповідно до п. 5.1 Договору облік
споживання абонентом теплової енергії
проводиться по приладах обліку;
розрахунковим способом.

Пунктом 5 Додатку № 4 до Договору
"Порядок розрахунків за теплову
енергію" передбачено, що абонент
щомісяця з 12 по 15 число самостійно
отримує у Районному відділі тепло
збуту № 3 табуляграму фактичного
споживання теплової енергії за
попередній період, акт звірки на
початок розрахункового періоду (один
примірник оформленого акту звірки
абонент повертає в РВТ).

Судами з'ясовано, що відповідно до п.п.
8.1, 8.4 Договору він діє до 31.12.2001, договір
вважається пролонгованим на кожний
наступний рік, якщо за місяць до
закінчення строку дії про його
припинення не буде письмово заявлено
однією із сторін; докази припинення дії
Договору відсутні.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанції, позивач 2 взяті
на себе зобов'язання виконав належним
чином, поставляв відповідачу теплову
енергію згідно умов Договору, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями облікових карток
(табуляграм) за спірний період, однак
відповідач всупереч умовам Договору не
оплатив вартість спожитої теплової
енергії за спірний період, розмір
заборгованості за яку відповідно до
Акту звіряння розрахунків станом на
01.06.2013 становить 93343,87 грн.

Неналежне виконання відповідачем
зобов'язань по сплаті спожитої
теплової енергії стало підставою
звернення позивача із вказаним позовом
до суду.

Відповідно до ч. 1 статті 714 Цивільного
кодексу України та частини 1 статті 275
Господарського кодексу України за
договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
(енергопостачальник) відпускає
електричну енергію, пару, гарячу і
перегріту воду споживачеві, який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Згідно частини 7 статті 276
Господарського кодексу України, оплата
енергії, що відпускається,
здійснюється, як правило, у формі
попередньої оплати. За погодженням
сторін можуть застосовуватися планові
платежі з наступним перерахунком або
оплата, що провадиться за фактичну
відпущену енергію.

До договору постачання енергетичними
та іншими ресурсами через приєднану
мережу застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж,
положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом або не
випливає із суті відносин сторін
(частина 2 статті 714 Цивільного кодексу
України).

Частинами 1, 2, 3 статті 692 Цивільного
кодексу України вбачається, що
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Також покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару. У разі
прострочення оплати товару продавець
має право вимагати оплати товару та
сплати процентів за користування
чужими грошовими коштами.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Цивільного кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
( ст. 530 Цивільного кодексу України).

Як передбачено ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене, господарські
суди, встановивши факт поставки
відповідачу теплової енергії в порядку
та на умовах, передбачених договором №
21-0003 на постачання теплової енергії у
гарячій воді від 16.07.2011 та неналежне
виконання відповідачем зобов'язань по
оплаті спожитої теплової енергії,
дійшли обґрунтованого висновку про
часткове задоволення позову.

Матеріали справи свідчать про те, що
місцевим та апеляційним
господарськими судами в порядку ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України всебічно, повно і об'єктивно
досліджено матеріали справи в їх
сукупності і вірно застосовано норми
процесуального та матеріального права.

Доводи скаржника, викладені у
касаційній скарзі по суті зводяться до
заперечень щодо оцінки доказів у
справі, в той час як згідно з вимогами
статті 111-7 Господарського
процесуального кодексу України,
касаційна інстанція не має права
вирішувати питання про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти наявні у
справі докази. Крім цього, вказані
доводи були предметом розгляду у судах
попередніх інстанції.

Перевіривши у відповідності до частини
2 статті 111-5 Господарського
процесуального кодексу України
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у постанові
апеляційного господарського суду,
колегія суддів дійшла висновку про те,
що судом апеляційної інстанції
розглянуто всебічно, повно та
об'єктивно в судовому процесі всі
істотні обставини справи в їх
сукупності, належним чином
проаналізовано правовідносини, що
виникли між сторонами, а його висновки
за наслідками розгляду спору є
законними та обґрунтованими.
Застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права відповідає
встановленим ним обставинам справи, у
зв'язку із чим підстав для скасування
або зміни постанови суду апеляційної
інстанції колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального
підприємства з утримання та
експлуатації житлового фонду
спеціального призначення
"Спецжитлофонд" залишити без
задоволення.

Рішення Господарського суду міста
Києва від 28.08.2013 та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 07.11.2013 у справі
№ 7/391 залишити без змін.

Головуючий суддя:
Т. Козир

судді:
Л. Іванова

О. Кролевець