м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/3979/14 03.04.14
Господарський суд міста Києва в складі:
головуючого судді
розглянувши справу № 910/3979/14
за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Бад-Алтай»;
до споживчого товариства
про стягнення 11 501,49 грн.
Представники сторін:
від позивача: Іванова Л.С.,
довіреність б/н від 01.04.2014р.,
від відповідача: не з'явився.
обставини справи:
До Господарського суду міста Києва
звернулось товариство з обмеженою
відповідальністю «Бад-Алтай» (надалі -
позивач) з позовом до споживчого
товариства «Діамед» (надалі -
відповідач) про стягнення 11 501,49 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
відповідач в порушення умов укладеного
між сторонами договору купівлі-продажу
№ 21 від 01.01.2012р. у визначений строк не
розрахувався за одержаний товар,
внаслідок чого виникла заборгованість
у сумі 11 045,03 грн., за прострочення
оплати якої нараховані пені в сумі 316,63
грн., 75,12 грн. - 3% річних та 64,71 грн. -
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 12.03.2014р. порушено
провадження у справі № 910/3979/14 та
призначено її розгляд на 03.04.2014р.
Присутнім у судовому засіданні 03.04.2014р.
представником позивача підтримано
заявлені позовні вимоги в повному
обсязі з підстав, наведених у позові, та
подано для огляду суду оригінали
документів, на яких ґрунтуються
Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, вимоги ухвали
від 12.03.2014р. не виконав, витребувані
документи, в тому числі відзив на позов,
суду не надіслав.
Відповідач належним чином
повідомлений про призначення справи до
розгляду в засіданні господарського
суду, про час і місце його проведення,
що підтверджується рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення, яке наявне у матеріалах
справи.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК України.
(п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
Згідно ст. 64 Господарського
процесуального кодексу України, ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається сторонам за повідомленою
ними господарському суду поштовою
адресою. У разі ненадання сторонами
інформації щодо їх поштової адреси,
ухвала направляється за адресою
місцезнаходження сторін, що зазначена
в Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України, ухвалу
суду про порушення провадження у
справі від 12.03.2014р. було надіслано
відповідачу рекомендованою
кореспонденцією з повідомленням про
вручення на адресу, що зазначена в
позовній заяві.

Оскільки про поважні причини неявки в
судове засідання представника
відповідача суд не повідомлений;
клопотань про відкладення розгляду
справи від відповідача не надходило,
тому суд вважає, що у відповідності до
ст. 75 Господарського процесуального
кодексу України, справа може бути
розглянута за наявними в ній
матеріалами, без участі представника
відповідача, яких достатньо для
винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82
Господарського процесуального кодексу
України, рішення прийнято
господарським судом за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем, у
нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, в
засіданні суду була оголошена вступна
та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем
документи і матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, що мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2012р. між позивачем (за договором -
продавець) та відповідачем (за
договором - покупець) було укладено
договір купівлі-продажу № 21, у
відповідності з п. 1.1. якого позивач
зобов'язується протягом дії договору
передавати у власність відповідача
дієтичні добавки до раціону харчування
та косметичні засоби в асортименті
(далі - товар), а відповідач
зобов'язується приймати вищевказаний
товар і своєчасно оплачувати його на
умовах, передбачених даним договором.

Відповідно до п.2.1 договору, загальна
ціна договору визначається сумою всіх
товарів, отриманих за видатковими
накладними.

Умовами п.1.3 договору погоджено, що
асортимент, кількість і ціна товару, що
передається, визначаються у видаткових
накладних. Накладні складаються на
кожну партію товару, що передається, і є
невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до п.3.5 договору, право
власності, ризик випадкової загибелі
чи псування товару, що передається,
переходить від позивача до відповідача
в момент фактичного одержання товару
від автоперевізника.

Як встановлено судом, на виконання умов
договору позивач протягом жовтня -
листопада 2013 року за відповідними
видатковими накладними, копії яких
залучені до матеріалів справи, а
оригінали оглянуто в судовому
засіданні, поставив відповідачу товар
на загальну суму 11 045,03 грн.

Факт отримання відповідачем товару
також підтверджується довіреностями
на отримання товарно-матеріальних
цінностей, копії яких наявні в
матеріалах справи.

Умовами п.5.4 договору передбачено, що
оплата за кожною накладною
здійснюється протягом 30 (тридцяти)
календарних днів з моменту отримання
товару покупцем, якщо товар було
поставлено покупцю без попередньої
оплати.

Відповідач у порушення взятих на себе
зобов'язань за договором не здійснив
оплату вартості отриманого товару в
сумі 11 045,03 грн.

Отже, на день розгляду справи
заборгованість відповідача перед
позивачем за отриманий товар становить
11 045,03 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського
кодексу України, майнові зобов'язання,
які виникають між учасниками
господарських відносин, регулюються
Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкт
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов і вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Приписами статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

На час розгляду спору в господарському
суді відповідачем не заперечений факт
отримання товару за представленими
накладними та не надано доказів повної
оплати або повернення переданого
товару на суму 11 045,03 грн. відтак,
позовна вимога про стягнення з
відповідача суми основного боргу в
розмірі 11 045,03 грн. підлягає
задоволенню.

Також, у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем своїх
зобов'язань, позивач просить суд
стягнути з відповідача 316,63 грн. пені, 3%
річних у сумі 75,12 грн. та інфляційні
втрати в сумі 64,71 грн., які розраховані
за кожною видатковою накладною окремо.

Відповідно до положень ст. 610
Цивільного кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки.

Умовами пункту 9.2 договору передбачено,
що зобов'язання здійснити своєчасну
оплату й прийняття товару, відповідач
забезпечує пенею на користь позивача в
розмірі 0,5% від суми простроченої
заборгованості за кожний день
прострочення виконання грошових
зобов'язань, що діє протягом періоду
прострочення, але не більше подвійної
облікової ставки Національного банку
України.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання. У разі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського
кодексу України, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст.
217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу
України, застосовуються господарські
санкції, зокрема, штрафні санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює
договірні правовідносини між
платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
невчасне виконання грошових
зобов'язань, є Закон України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" від
22.11.1996р. № 543/96, відповідно до статті 3
якого, розмір пені за порушення
грошового зобов'язання розраховується
із суми простроченого платежу і не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Частиною шостою статті 232
Господарського кодексу України
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 55 Господарського
процесуального кодексу України, суд,
перевіривши розрахунок позивача щодо
нарахування пені, встановив, що позовні
вимоги в частині стягнення пені
підлягають задоволенню частково
згідно з уточненим розрахунком суду у
сумі 313,24 грн.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу
України, боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Отже, передбачене законом право
кредитора вимагати сплати річних є
способом захисту його майнового права
та інтересу, суть якого полягає в
отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання
боржником грошового зобов'язання
виникають нові додаткові зобов'язання,
які тягнуть за собою втрату
матеріального характеру.

Відповідно до ст. 55 Господарського
процесуального кодексу України, суд,
перевіривши правильність нарахування
інфляційних втрат та 3% річних,
задовольняє дані вимоги в сумі, згідно
з розрахунком, наведеним позивачем.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають задоволенню частково.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК
України, покладаються на відповідача,
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з споживчого товариства
«Діамед» (03134, м. Київ, вул.
Григоворовича-Барського, 5, ) на користь товариства з обмеженою
відповідальністю «БАД-АЛТАЙ» (83003, м.
Донецьк, вул. Ілліча, 91, )
11 045 грн. 03 коп. - основного боргу, 313 грн.
24 коп. - пені, 75 грн. 12 коп. - 3% річних, 64
грн. 71 коп. - інфляційних втрат та 1826 грн.
46 коп. - витрат по сплаті судового збору.
Видати наказ.

3. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його прийняття, оформленого відповідно
до вимог ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 08.04.2014р.

Суддя
А.І.
Привалов