РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року
Справа № 903/51/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді
Мамченко Ю.А.

судді
Саврій В.А. ,

судді Дужич
С.П.

при секретарі Німчук А.М.

за участю представників сторін:

позивача: Наумчук В.А. (довіреність №27/08
від 08.01.2014 року)

відповідача: Титаренко О.С.
(довіреність б/н від 27.01.2014 року);
Литвинчук І.М. (довіреність № 01-08/129 від
17.03.2014 року)

розглянувши апеляційну скаргу
позивача Державного комунального
підприємства "Луцьктепло" на рішення
господарського суду Волинської
області від 27.02.2014 року у справі № 903/51/14
(суддя Вороняк А.С.)

за позовом Державного комунального
підприємства "Луцьктепло"

до Житлово-комунального підприємство
№2

про тлумачення змісту правочину

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Волинської області від 27 лютого 2014 року
у справі №903/51/14 у позові Державного
комунального підприємства
«Луцьктепло» (надалі - позивач) до
Житлово-комунального підприємства №2
(надалі - відповідач) про тлумачення
змісту правочину відмовлено. Вказане
рішення обґрунтовано тим, що місцевий
господарський суд встановив
відсутність в п.п. 1.1, 3.1.2, 4.1, 4.2, 4.3, 4.7
Договору №71 від 01.09.2010 року, укладеного
між ЖКП №2 та ДКП "Луцьктепло"
незрозумілих слів, понять, термінів,
які не дають змоги з'ясувати дійсні
наміри сторін при підписанні договору,
що є необхідною умовою для тлумачення
правочину відповідно до статті 213
Цивільного кодексу України, крім того,
Договір №71 від 01.09.2010 року сторонами
виконується більше трьох років.
Заявлена позивачем вимога спрямована
не на тлумачення змісту укладеного між
сторонами договору, а на спробу
внесення змін до Договору №71 в частині
зобов'язань Замовника щодо меж оплати
за надані Виконавцем послуги, що
суперечить законодавчо визначеним
правилам тлумачення змісту правочину
/а.с. 139-141/.

Не погоджуючись з прийнятим судом
першої інстанції рішенням, позивач -
Державне комунальне підприємство
«Луцьктепло» звернулося до
Рівненського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
господарського суду Волинської
області від 27.02.2014 року у справі №903/51/14
скасувати повністю та прийняти нове
рішення про задоволення позову
/а.с.147-151/. Апелянт вважає, що вказане
рішення місцевого господарського суду
є незаконним у зв'язку з
невідповідністю висновків, викладених
у рішенні, обставинам справи, а також у
зв'язку з порушенням та неправильним
застосуванням норм матеріального
права. Зокрема, апелянт зазначає, що
наявність спору між сторонами
підтверджується листом Відповідача
від 02.01.2014 року за вих. №01-32, у якому
останній, відповідаючи на вимогу
Позивача про погашення заборгованості
за договором чітко висловився про
неправильне трактування пункту 3.1.2
Договору; різне розуміння сторонами
умов Договору в частині визначення
вартості послуг та встановлення
зобов'язання Замовника щодо їх оплати
порушує права та законні інтереси
Позивача (Виконавця за договором);
висновок господарського суду
Волинської області про те, що заявлена
позивачем вимога спрямована не на
тлумачення змісту укладеного між
сторонами Договору, а на спробу
внесення змін до договору є надуманим і
не відповідає обставинам справи; при
винесенні оскаржуваного рішення
господарським судом було порушено
норми статей 15, 16 ЦК України, а також
неправильно застосовано норму статті
213 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 18 березня 2014
року апеляційну скаргу позивача
Державного комунального підприємства
«Луцьктепло» було прийнято до
провадження та призначено дату
судового засідання на 09 квітня 2014 року
/а.с.146/.

Від відповідача - Житлово-комунального
підприємства №2 надійшов відзив на
апеляційну скаргу, відповідно до якого
останній вважає оскаржуване рішення
законним та обґрунтованим, прийнятим у
повній відповідності до норм
матеріального та процесуального права,
відтак в задоволенні апеляційної
скарги Державного комунального
підприємства «Луцьктепло» просить
відмовити, а судове рішення у справі
залишити без змін /а.с.159-165/.

Безпосередньо в судовому засіданні 09
квітня 2014 року представники позивача
та відповідача повністю підтримали
вимоги і доводи, викладені відповідно в
апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши пояснення
представника позивача та відповідача,
розглянувши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та відзиву на неї, перевіривши юридичну
оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення, дослідивши правильність
застосування місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права, вважає, що у
задоволенні вимог апеляційної скарги
слід відмовити, рішення місцевого
господарського суду - залишити без
змін.

При цьому колегія суддів виходила з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
згідно рішення Луцької міської ради
від 26.08.2010 року №536-1 ДКП "Луцьктепло"
мало розпочати надання послуг з
технічного обслуговування і поточного
ремонту внутрішньобудинкових систем
централізованого опалення та гарячого
водопостачання окремо по кожному з
будинків, обслуговування яких
здійснюють ЖКП №2 та ЖКП №3 з 1 вересня
2010 року /а.с.91/.

01.09.2010 року між Житлово-комунальним
підприємством №2 (надалі - Замовник) та
Державним комунальним підприємством
"Луцьктепло" (надалі - Виконавець)
укладено Договір №71 на надання послуг
з технічного обслуговування та
поточного ремонту
внутрішньобудинкових систем
централізованого опалення та гарячого
водопостачання житлових будинків
(надалі - Договір) /а.с.16-17/.

Згідно пункту 1.1 Договору предметом є
надання Виконавцем послуг з технічного
обслуговування та поточного ремонту
внутрішньобудинкових систем
централізованого опалення та гарячого
водопостачання загального
користування житлових будинків,
перелік яких та вартість послуг
наведені в додатку 1 до Договору.

Пунктом 3.1.2 Договору передбачено, що
оплачувати надані Виконавцем послуги
на підставі актів наданих послуг
(додаток 3) та в межах затвердженої
складової тарифу і в порядку,
передбаченому цим Договором.

Згідно пункту 4.1 Договору розрахунок за
надані послуги з технічного
обслуговування та поточного ремонту
внутрішньобудинкових систем
центрального опалення та гарячого
водопостачання проводиться Замовником
в сумі, що не перевищує фактичну оплату
споживачами послуг з обслуговування і
поточного ремонту
внутрішньобудинкових систем
центрального опалення та гарячого
водопостачання житлових будинків (в
межах складової тарифу, затвердженої
рішенням виконавчого комітету Луцької
міської ради).

Пунктом 4.2 Договору вказує, що
розрахунковий період по цьому Договору
- календарний місяць.

Пунктом 4.3 Замовник оплачує послуги та
роботи в сумі, що не перевищує
фактичної оплати споживачами цих
послуг, у безготівковій формі через
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Місцевий
обчислювальний центр" щомісячно в
розмірі, що складає долю (відсоток)
технічного обслуговування та
поточного ремонту
внутрішньобудинкових систем
центрального опалення та гарячого
водопостачання в тарифі на послугу з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій по кожному
будинку окремо згідно з додатком 4. Доля
(відсоток) розраховується із платежів
сплачених населенням.

Пунктом 4.7 Договору передбачено, що у
разі необхідності зміни вартості
послуг з технічного обслуговування та
поточного ремонту
внутрішньобудинкових систем
центрального опалення та гарячого
водопостачання житлових будинків
пропозиції Виконавця щодо зміни
вартості послуг чи робіт розглядаються
Замовником протягом десяти робочих
днів та подаються зі своїми
зауваженнями на розгляд виконавчого
комітету Луцької міської ради для
затвердження нового тарифу на послуги
з утримання будинку та прибудинкової
території.

Статтею 11 Цивільного кодексу України
унормовано, що підставами виникнення
цивільних прав і обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно з пунктом 1 статті 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямованих на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Визначальною ознакою договору є мета
його укладення. Статтею 627 ЦК України
передбачено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно із статті 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

У відповідності до приписів статті 637
ЦК України тлумачення умов договору
здійснюється відповідно до статті 213
цього Кодексу, у разі тлумачення умов
договору можуть враховуватися також
типові умови (типові договори), навіть
якщо в договорі немає посилання на ці
умови.

За приписами ЦК України тлумачення
правочину, може здійснюватися як
сторонами, так і на вимогу однієї із
сторін судом.

Пунктом 3 статті 213 ЦК України
визначено, що при тлумаченні змісту
правочину беруться до уваги однакове
для всього змісту правочину значення
слів і понять, а також загальноприйняте
у відповідній сфері відносин значення
термінів. Якщо буквальне значення слів
і понять, а також загальноприйняте у
відповідній сфері відносин значення
термінів не дає змоги з'ясувати зміст
окремих частин правочину, їхній зміст
встановлюється порівнянням
відповідної частини правочину зі
змістом інших його частин, усім його
змістом, намірами сторін.

У відповідності до приписів пункту 4
статті 213 ЦК України, якщо за правилами,
встановленими частиною третьою цієї
статті, немає можливості визначити
справжню волю особи, яка вчинила
правочин, до уваги беруться мета
правочину, зміст попередніх
переговорів, усталена практика
відносин між сторонами, звичаї
ділового обороту, подальша поведінка
сторін, текст типового договору та інші
обставини, що мають істотне значення.

Підставою для тлумачення судом угоди є
наявність спору між сторонами угоди
щодо її змісту, невизначеність і
незрозумілість буквального значення
слів, понять і термінів тексту всієї
угоди або її частини, що не дає змогу
з'ясувати дійсним зміст угоди або її
частини, а волевиявлення сторони
правочину не дозволяє однозначно
встановити її намір, тлумачення не може
створювати, а лише роз'яснює існуючі
умови угоди.

У розумінні наведених приписів, на
вимогу однієї або двох сторін договору
суд може постановити рішення про
тлумачення змісту цього договору без
зміни його умов. При цьому, зважаючи на
те, що метою тлумачення правочину є
з'ясування змісту його окремих частин,
який складає права та обов'язки сторін,
тлумачення слід розуміти як спосіб
можливості виконання сторонами умов
правочину, тому тлумачення договору
можливе до початку виконання сторонами
його умов.

З огляду на викладене, тлумаченню
підлягає зміст угоди або її частина у
способи, встановлені статтею 213 ЦК
України, тобто, як вірно встановлено
судом першої інстанції тлумаченням
правочину є встановлення його змісту
відповідно до волевиявлення сторін при
його укладенні, усунення
незрозумілостей та суперечностей у
трактуванні його положень.

Дослідивши усі обставини справи,
судами обох інстанцій встановлено
відсутність в пунктах 1.1, 3.1.2, 4.1, 4.2, 4.3, 4.7
Договору №71 від 01.09.2010 року, укладеного
між ЖКП №2 та ДКП "Луцьктепло"
незрозумілих слів, понять, термінів,
які не дають змоги з'ясувати дійсні
наміри сторін при підписанні договору,
що є необхідною умовою для тлумачення
правочину відповідно до статті 213
Цивільного кодексу України, крім того
Договір №71 від 01.09.2010 року сторонами
виконується більше трьох років.

Водночас, як вбачається колегією
суддів з прохальної частини позовної
заяви позивач просив не розтлумачити
умови договору, а фактично, внести
зміни до пункту 3.1.2 Договору, шляхом
виключення частини слів даного пункту
Договору, а саме "та в межах
затвердженої складової тарифу і в
порядку, передбаченому цим Договором"
та встановити, що умови пунктів 4.1, 4.2, 4.3
Договору не змінюють погоджену
сторонами вартість послуг, а лише
регламентують порядок здійснення
розрахунків.

Відтак місцевий господарський суд
дійшов правильного висновку, що
заявлена позивачем вимога спрямована
не на тлумачення змісту укладеного між
сторонами договору, а на спробу
внесення змін до Договору №71 в частині
зобов'язань Замовника щодо меж оплати
за надані Виконавцем послуги, що
суперечить законодавчо визначеним
правилам тлумачення змісту правочину.

Пунктом 3 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 11.04.2005
року № 01-8/344 "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2004 році"
передбачено, що тлумачення змісту
правочину господарським судом можливе
за наявності спору, тобто коли сторони
мають різне уявлення щодо свого
волевиявлення або волевиявлення іншої
сторони (сторін) правочину.

Відповідачу згідно поданого
письмового пояснення до суду першої
інстанції та згідно відзиву на
апеляційну скаргу умови Договору №71
від 01.09.2010 року зрозумілі та не
потребують тлумачення /а.с.108-109, 159-165/.

Пояснення апелянта щодо існування між
сторонами спору з приводу різного
тлумачення позивачем та відповідачем
пункту 3.1.2. Договору №71, згідно листа
ЖКП №2 від 02.01.2014 року /а.с.25-28/, колегією
суддів не приймаються до уваги,
враховуючи при цьому приписи статей
626-629, 637 ЦК України, та те що сторони
чітко висловили своє волевиявлення
щодо предмету договору, його змісту та
умов, зокрема, щодо обов`язків
Замовника, порядку розрахунків та
підстав, з якими пов'язане таке
виконання, при цьому позивач свідомо
погоджувався з його умовами та
відповідно, усвідомлював настання
певних правових ризиків, пов'язаних з
його виконанням, оскільки Договір №71
від 01.09.2010 року підписаний між
сторонами та скріплений відповідними
печатками сторін.

Місцевим господарським суд вірно
зазначено, що питання вартості наданих
послуг, підстава та порядок
розрахунків, які визначили сторони
умовами Договору №71 від 01.09.2010 року
мають досліджуватись при вирішенні
майнового спору щодо стягнення
Державним комунальним підприємством
"Луцьктепло" з Житлово-комунального
підприємства №2 заборгованості за
надані Виконавцем послуги з технічного
обслуговування та поточного ремонту
внутрішньобудинкових систем
централізованого опалення та гарячого
водопостачання загального
користування житлових будинків, якщо
такий спір буде вирішуватись в
судовому порядку.

Колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відмову в задоволені
заяви від 26.02.2014 року про застосування
строку позовної давності з огляду на
наступне.

Згідно статей 256, 257 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частин 3 та 4 статті 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно частини 1 статті 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Згідно частин 1 та 2 пункту 2.2 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №10 від 29.05.2013 року "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" за змістом
частини першої статті 261 ЦК України
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Інші доводи скаржника не заслуговують
на увагу, оскільки їм була надана
вичерпна правова оцінка судом першої
інстанції на підставі наданих
сторонами доказів, які відповідно до
статей 33, 34 ГПК України засвідчують
певні обставини і на яких ґрунтується
висновок суду.

Відповідно до пункту 1 статті 103
Господарського процесуального кодексу
України апеляційна інстанція за
результатами розгляду апеляційної
скарги має право залишити рішення
місцевого господарського суду без
змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи вищевикладені обставини
справи та зважаючи на наявні в
матеріалах справи докази, колегія
суддів прийшла до висновку, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції та не
можуть бути підставою для скасування
рішення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103, 105 ГПК
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Волинської області від 27.02.14 р. у справі
№903/51/14 залишити без змін, апеляційну
скаргу Державного комунального
підприємства "Луцьктепло" - без
задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу № 903/51/14 повернути
господарському суду Волинської
області.

Головуючий суддя
Мамченко Ю.А.

Суддя
Саврій В.А.

Суддя
Дужич С.П.