ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2014 року Справа № 911/3682/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді Палія В.В.
(доповідач)

суддів Грека Б.М.,
Капацин Н.В.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю

"АГРО ПРОДЖЕКТ"

на рішення господарського суду
Київської області від 05.11.2013

та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
11.03.2014

у справі № 911/3682/13

за позовом Державного
публічного акціонерного товариства

"Національна
акціонерна компанія "УКРАГРОЛІЗИНГ"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "АГРО ПРОДЖЕКТ"

про стягнення 694 903, 41 грн.

за участю представників:

позивача: Грибук В.Ю.- предст. (дов.
від 08.01.2014)

відповідача: не з'явився

Розпорядженням секретаря четвертої
судової палати Вищого господарського
суду України від 24.04.2014 №05-05/238 змінено
склад колегії суддів для розгляду
даної справи та сформовано наступний
склад суду для розгляду справи №
911/3682/13: Палій В.В. -головуючий
(доповідач), Грек Б.М., Капацин Н.В.

ВСТАНОВИВ:

Державне публічне акціонерне
товариство "Національна акціонерна
компанія "УКРАГРОЛІЗИНГ" звернулось до
господарського суду Київської області
з позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "АГРО ПРОДЖЕКТ" про
стягнення 694 903,41грн. заборгованості (з
них: 689 463,26грн. - основного боргу, 4
420,12грн. -пені, 1 020,03грн. -3% річних), яка
виникла у зв'язку із неналежним
виконанням відповідачем умов договору
фінансового лізингу №10-11-119стбст-пл/414
від 08.08.2011.

Рішенням господарського суду
Київської області від 05.11.2013 (суддя
Саванчук С.О.), яке залишено без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 11.03.2014 (судді
Коротун О.М., Гаврилюк О.М., Корсакова
Г.В.) позов задоволено повністю. Судові
акти попередніх інстанцій мотивовано
обґрунтованістю заявлених позовних
вимог.

У касаційній скарзі скаржник -
Товариство з обмеженою
відповідальністю "АГРО ПРОДЖЕКТ", не
погоджуючись з прийнятими судовими
рішеннями, просить їх скасувати в
частині задоволених позовних вимог
про стягнення 42 425,28грн. заборгованості,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
процесуального права.

Представник позивача в усних
поясненнях, наданих у судовому
засіданні 24.04.2014, проти доводів
касаційної скарги заперечив, судові
акти попередніх інстанцій просить
залишити без змін, а скаргу Товариства
з обмеженою відповідальністю "АГРО
ПРОДЖЕКТ" без задоволення.

Колегія суддів, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, юридичну оцінку її
обставин та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
господарськими судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, 08.08.2011 між Відкритим
акціонерним товариством "Національна
акціонерна компанія "УКРАГРОЛІЗИНГ"
(найменування якого постановою
Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 №
951 змінено на Державне публічне
акціонерне товариство "УКРАГРОЛІЗИНГ",
лізингодавець за умовами договору) та
ТОВ "АГРО ПРОДЖЕКТ" (лізингоодержувач
за умовами договору) було укладено
договір фінансового лізингу №
10-11-119стбст-пл/414 (далі - договір), за
умовами якого лізингодавець передає
лізингоодержувачу у користування на
визначений договором строк предмет
лізингу, що визначений у додатку до
договору "Найменування, кількість, ціна
і вартість предмета лізингу", що є
специфікацією предмета лізингу, який
набувається ним у власність у
постачальника, самостійно обраного
лізингоодержувачем, а він сплачує за це
лізингові платежі на умовах договору
(пункт 1.1. договору).

Відповідно до пункту 2.2. договору, строк
лізингу відраховується з моменту
укладення сторонами акту
передачі-приймання у користування
предмету лізингу, що укладається у 5-ти
автентичних примірниках.

Згідно додаткового договору від 12.08.2011
№ 1/441 сторони домовились внести
наступні зміни до пункту 4.2. договору, а
саме: лізингоодержувач після укладання
договору, на підставі виставленого
лізингодавцем рахунку, який діє
протягом 3 днів, перераховує на рахунки
лізингодавця: попередній лізинговий
платіж в розмірі, визначеному пунктом
4.1. договору. Датою сплати попереднього
платежу є дата надходження коштів на
рахунок лізингодавця.

Разом з цим, пунктом 4.4. договору
сторони погодили, що розмір лізингових
платежів, їх складових частин,
встановлюється додатком до договору
"Графік сплати лізингових платежів".

Відповідно до пункту 5.1 договору,
предмет лізингу передається
лізингоодержувачу за актом, за умови
перерахування платежів у розмірі та в
порядку, визначеному пунктом 4.2.
договору.

Договір набуває чинності від дати
надходження платежів, визначених та
сплачених згідно пункту 4.2. договору, і
діє до закінчення строку лізингу,
зазначеного в додатку до договору та
виконання сторонами всіх зобов'язань
за договором (пункт 8.1 договору).

Додатками № 2.1., 4.1., 6.1., 8.1., 10.1. до
договору сторони погодили графіки
сплати лізингових платежів.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, на виконання умов договору
між сторонами підписано акт
приймання-передачі
сільськогосподарської техніки від
15.08.2011 № 2, відповідно до якого,
відповідачу передано предмет лізингу -
станки для відгодівлі, опоросу,
дорощування, для маток групові та
індивідуальні в розібраному стані.

Відповідно до пунктів 4.1.-4.4. договору та
додатків №№ 2.1., 4.1., 6.1., 8.1., 10.1. до нього,
відповідач станом на 15.08.2013
зобов'язаний був сплатити на рахунок
позивача лізингові платежі у розмірі 689
463,26 грн.

Неналежне виконання відповідачем
обов'язку щодо сплати лізингових
платежів, стало підставою для
звернення позивача з даним позовом до
суду.

Згідно зі ст. ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

За приписами частин 1 і 2 статті 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Аналогічні положення містяться у
статтях 525, 526 Цивільного кодексу
України.

Згідно з частиною 2 статті 1 Закону
України "Про фінансовий лізинг" за
договором фінансового лізингу
лізингодавець зобов'язується набути у
власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті
11 Закону України "Про фінансовий
лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний
своєчасно сплачувати лізингові
платежі.

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону
України "Про фінансовий лізинг" сплата
лізингових платежів здійснюється в
порядку, встановленому договором.

Крім того, згідно зі статтею 530
Цивільного кодексу України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Нормами ст. 625 ЦК України встановлений
обов'язок боржника, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3% річних, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом, не є санкціями, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з
врахуванням індексу інфляції а також 3%
річних є правом кредитора, яким
останній наділений в силу нормативного
закріплення зазначених способів
захисту майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 546 ЦК України одним із
видів забезпечення виконання
зобов'язання є неустойка.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ст.
549 названого Кодексу).

Пунктом 7.1. договору визначено, що за
порушення строків сплати лізингових
платежів лізингоодержувач за кожний
календарних день прострочення від
несплаченої суми сплачує лізингодавцю
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла в період, за який
нараховується пеня.

Враховуючи встановлений судами двох
інстанцій факт порушення відповідачем
свого зобов'язання щодо сплати
лізингових платежів, а також наявність
заборгованості відповідача перед
позивачем на суму 689 463,26грн., яка
відповідачем не спростована, доказів
її оплати не надано, колегія суддів
вважає підставним та обґрунтованим
висновок судів попередніх інстанцій
про наявність правових та фактичних
підстав для стягнення з відповідача
заборгованості, яка виникла внаслідок
неналежного виконання останнім
договірних зобов'язань, а також
передбачених ч.2 ст.625 ЦК України 3%
річних, та встановленої п. 7.1 договору
пені.

Твердження скаржника про те, що у
матеріалах справи відсутня належним
чином засвідчена копія Акту
приймання-передачі
сільськогосподарської продукції,
спростовується дослідженими судами
попередніх інстанцій доказами та
матеріалами справи (арк. справи 32 та 89).

Посилання касатора на відсутність
оригіналу Додатку №10.1 до договору
№10-11-119стбст-пл/414 від 08.08.2011 (копія якого
міститься на стор. 37 матеріалів справи),
відповідно, відсутність підстав для
стягнення заборгованості згідно
вказаного Додатку до договору та
посилання на ненадання позивачем
оригіналу Додатку №10.1 до договору суду
для огляду, спростовується
інформацією, яка викладена у протоколі
судового засідання від 15.10.2013 суду
першої інстанції про огляд оригіналів
документів. Також, про огляд судом
апеляційної інстанції оригіналу
Додатку №10.1 до договору зазначається у
протоколі судового засідання від 11.03.2014
та у тексті постанови суду апеляційної
інстанції від 11.03.2014 (стор. 2 постанови, 6
абзац, стор. 4 постанови 7 абзац).

На підставі викладеного, колегія
суддів Вищого господарського суду
України вважає, що відповідно до вимог
статті 43 ГПК України рішення місцевого
і постанова апеляційного
господарських судів ґрунтуються на
всебічному, повному й об'єктивному
розгляді всіх обставин справи, які
мають значення для вирішення спору,
відповідають нормам матеріального та
процесуального права, а доводи
касаційної скарги не спростовують
правильних висновків попередніх
судових інстанцій, у зв'язку з чим
підстави для скасування рішення та
постанови відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України, -

П О С Т А Н О В И
В:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "АГРО
ПРОДЖЕКТ" залишити без задоволення, а
рішення господарського суду Київської
області від 05.11.2013 та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 11.03.2014 у справі
№ 911/3682/13 залишити без змін.

Головуючий суддя
В.В. Палій

Судді
Б.М. Грек

Н.В. Капацин