Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/23654/13 08.04.14 р.

За позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

до Приватної організації
"Українська ліга авторських і суміжних
прав"

про визнання договору недійсним

Суддя Зеленіна Н.І.

при секретарі судового засідання
Пархоменко Ю.Л.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Гонта І.О. за
довіреністю № б/н від 17.02.2014 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся до господарського суду міста
Києва з позовною заявою до Приватної
організації "Українська ліга
авторських і суміжних прав" про
визнання договору недійсним.

Ухвалою суду від 06.12.2013 р. порушено
провадження у справі, розгляд справи
призначено на 21.01.2014 р.

В судовому засіданні 21.01.2014 р.
представником відповідача було подано
клопотання про відкладення розгляду
справи.

В судовому засіданні 21.01.2014 р.
оголошувалась перерва до 04.02.2014 р.

31.01.2014 р. від відповідача надійшов
відзив на позовну заяву.

Розпорядженням Заступника голови
господарського суду міста Києва від
04.02.2014 р. у зв'язку з перебуванням судді
Зеленіної Н.І. на лікарняному справу
передано для розгляду судді Лиськову
М.О.

Ухвалою від 04.02.2014 р. суддею Лиськовим
М.О. прийнято справу до провадження,
розгляд справи призначено на 19.02.2014 р.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 17.02.2014 р. у зв'язку з
виходом з лікарняного справу передано
для розгляду судді Зеленіній Н.І.

Ухвалою від 17.02.2014 р. суддею Зеленіною
Н.І. справу прийнято до провадження.

Ухвалою суду від 19.02.2014 р. розгляд
справи відкладено на 20.03.2014 р.

Розпорядженням Заступника Голови
господарського суду міста Києва від
20.03.2014 р. у зв'язку з перебуванням судді
Зеленіної Н.І. у відпустці справу
передано для розгляду судді Лиськову
М.О.

Ухвалою від 20.03.2014 р. суддею Лиськовим
М.О. справу прийнято до провадження,
розгляд справи призначено на 08.04.2014 р.

Розпорядженням В.о. Голови
господарського суду міста Києва від
07.04.2014 р. у зв'язку з виходом з відпустки
справу передано для розгляду судді
Зеленіній Н.І.

Ухвалою від 07.04.2014 р. суддею Зеленіною
Н.І. прийнято справу до провадження.

В судове засідання 08.04.2014 р. представник
позивача не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечив.

У судовому засіданні 08.04.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши докази та
оцінивши їх в сукупності, суд встановив
наступне.

01.07.2011 р. між Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (надалі -
позивач, Користувач) та Приватною
організацією «Українська ліга
авторських і суміжних прав» (надалі -
відповідач, УЛАСП) було укладено
договір № КБР-44/07/11 (надалі - Договір),
предметом якого є надання відповідачем
позивачу права (невиключної ліцензії)
на використання способом публічного
виконання оприлюднених музичних
творів, їх виконань, зафіксованих у
фонограмах, фонограм, у яких
зафіксовано оприлюднені музичні твори
та їх виконання (п. 2.1. Договору).

Як на підставу заявлених вимог про
визнання зазначеного Договору
недійсним позивач посилається на те, що
у Договорі відсутній конкретний
перелік творів, право використання
яких Приватна організація «Українська
ліга авторських і суміжних прав»
передає позивачу; у Організації
відсутні повноваження на укладення
Договору.

Статтею 1108 Цивільного кодексу України
встановлено, що особа, яка має виключне
право дозволяти використання об'єкта
права інтелектуальної власності
(ліцензіар), може надати іншій особі
(ліцензіату) письмове повноваження, яке
надає їй право на використання цього
об'єкта в певній обмеженій сфері
(ліцензія на використання об'єкта права
інтелектуальної власності). Ліцензія
на використання об'єкта права
інтелектуальної власності може бути
оформлена як окремий документ або бути
складовою частиною ліцензійного
договору. Ліцензія на використання
об'єкта права інтелектуальної
власності може бути виключною,
одиничною, невиключною, а також іншого
виду, що не суперечить закону.
Невиключна ліцензія не виключає
можливості використання ліцензіаром
об'єкта права інтелектуальної
власності у сфері, що обмежена цією
ліцензією, та видачі ним іншим особам
ліцензій на використання цього об'єкта
у зазначеній сфері.

Згідно зі ст. 1109 цього ж Кодексу, за
ліцензійним договором одна сторона
(ліцензіар) надає другій стороні
(ліцензіату) дозвіл на використання
об'єкта права інтелектуальної
власності (ліцензію) на умовах,
визначених за взаємною згодою сторін з
урахуванням вимог цього Кодексу та
іншого закону. У ліцензійному договорі
визначаються вид ліцензії, сфера
використання об'єкта права
інтелектуальної власності (конкретні
права, що надаються за договором,
способи використання зазначеного
об'єкта, територія та строк, на які
надаються права, тощо), розмір, порядок
і строки виплати плати за використання
об'єкта права інтелектуальної
власності, а також інші умови, які
сторони вважають за доцільне включити
у договір.

Статтею 443 ЦК України встановлено, що
використання твору здійснюється лише
за згодою автора, крім випадків
правомірного використання твору без
такої згоди, встановлених цим Кодексом
та іншим законом.

Відповідно до ст. 440 ЦК України та ч. 3
ст. 15 Закону України «Про авторське
право та суміжні права», майновими
правами інтелектуальної власності на
твір є: право на використання твору;
виключне право дозволяти використання
твору; право перешкоджати
неправомірному використанню твору, в
тому числі забороняти таке
використання; інші майнові права
інтелектуальної власності,
встановлені законом.

За приписами статей 31, 32, 33 Закону,
використання творів допускається
виключно на основі авторського
договору з автором або іншою особою, що
має авторське право, або з організацією
колективного управління, яким об'єкти
авторського права передали
повноваження на управління своїми
майновими авторськими правами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
авторське право та суміжні права»,
публічне виконання - це подання за
згодою суб'єктів авторського права і
(або) суміжних прав творів, виконань,
фонограм, передач організацій мовлення
шляхом декламації, гри, співу, танцю та
іншим способом як безпосередньо (у
живому виконанні), так і за допомогою
будь-яких пристроїв і процесів (за
винятком передачі в ефір чи по кабелях)
у місцях, де присутні чи можуть бути
присутніми особи, які не належать до
кола сім'ї або близьких знайомих цієї
сім'ї, незалежно від того, чи присутні
вони в одному місці і в один і той самий
час або в різних місцях і в різний час.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 04.06.2010 р. № 5 «Про
застосування судами норм
законодавства у справах про захист
авторського права і суміжних прав»
зазначено, що відповідно до статті 45
Закону суб'єкти авторського права і
суміжних прав можуть управляти своїми
правами: особисто, через свого
повіреного, через організацію
колективного управління.

Згідно з підпунктом "г" ч. 1 ст. 49 Закону,
організації колективного управління
повинні виконувати від імені суб'єктів
авторського права і (або) суміжних прав
і на основі одержаних від них
повноважень.

Відповідно до п. 49 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.10.2012 р. № 12 «Про деякі питання
практики вирішення спорів, пов'язаних
із захистом прав інтелектуальної
власності», документами, що
підтверджують право організації на
звернення до суду із заявою про захист
авторського права та/або суміжних прав,
є: видане Міністерством освіти і науки
України свідоцтво про облік
організацій колективного управління,
свідоцтво про визначення організації
уповноваженою організацією
колективного управління згідно із
статтями 42, 43 названого Закону; статут
організації, що управляє майновими
правами на колективній основі; в інших
випадках, ніж передбачені згаданими
статтями Закону України "Про авторське
право і суміжні права" - договір з
особою, якій належать відповідні права,
на управління майновими правами на
колективній основі, та/або договір з
іноземною організацією, що управляє
аналогічними правами, і документи, що
підтверджують наявність у неї
відповідних повноважень.

З наявних у справі матеріалів
вбачається, що відповідач є
організацією колективного управління
на колективній основі майновими
правами суб'єктів авторського права і
(або) суміжних прав, що підтверджується
виданим Державним департаментом
інтелектуальної власності свідоцтвом
про облік організацій колективного
управління від 24.01.2011 р. № 19/2011.

Таким чином, твердження позивача про
відсутність у відповідача повноважень
на укладення оспорюваного Договору є
безпідставним.

Статтею 1108 Цивільного кодексу України
встановлено, що особа, яка має виключне
право дозволяти використання об'єкта
права інтелектуальної власності
(ліцензіар), може надати іншій особі
(ліцензіату) письмове повноваження, яке
надає їй право на використання цього
об'єкта в певній обмеженій сфері
(ліцензія на використання об'єкта права
інтелектуальної власності). Ліцензія
на використання об'єкта права
інтелектуальної власності може бути
оформлена як окремий документ або бути
складовою частиною ліцензійного
договору. Ліцензія на використання
об'єкта права інтелектуальної
власності може бути виключною,
одиничною, невиключною, а також іншого
виду, що не суперечить закону.
Невиключна ліцензія не виключає
можливості використання ліцензіаром
об'єкта права інтелектуальної
власності у сфері, що обмежена цією
ліцензією, та видачі ним іншим особам
ліцензій на використання цього об'єкта
у зазначеній сфері.

Згідно зі ст. 1109 цього ж Кодексу, за
ліцензійним договором одна сторона
(ліцензіар) надає другій стороні
(ліцензіату) дозвіл на використання
об'єкта права інтелектуальної
власності (ліцензію) на умовах,
визначених за взаємною згодою сторін з
урахуванням вимог цього Кодексу та
іншого закону. У ліцензійному договорі
визначаються вид ліцензії, сфера
використання об'єкта права
інтелектуальної власності (конкретні
права, що надаються за договором,
способи використання зазначеного
об'єкта, територія та строк, на які
надаються права, тощо), розмір, порядок
і строки виплати плати за використання
об'єкта права інтелектуальної
власності, а також інші умови, які
сторони вважають за доцільне включити
у договір. Вважається, що за
ліцензійним договором надається
невиключна ліцензія, якщо інше не
встановлено ліцензійним договором.
Предметом ліцензійного договору не
можуть бути права на використання
об'єкта права інтелектуальної
власності, які на момент укладення
договору не були чинними. Умови
ліцензійного договору, які суперечать
положенням цього Кодексу, є нікчемними.

Частиною другою статті 33 Закону
України «Про авторське право і суміжні
права» визначено, що договір про
передачу прав на використання творів
вважається укладеним, якщо між
сторонами досягнуто згоди щодо всіх
істотних умов. Умову договору щодо
зобов'язання фактично використовувати
твір може бути включено до договору в
разі, якщо сторони визнають її
істотною, і тільки у цьому випадку
колишній правовласник може вимагати
від користувача фактичного
використання твору.

Статтею 215 Цивільного кодексу України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203
Цивільного кодексу України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Дослідивши оспорюваний Договір, суд
дійшов висновку, що зміст Договору не
суперечить Цивільному кодексу України,
іншим актам цивільного законодавства,
а також інтересам держави і
суспільства, його моральним засадам.
Відповідач при укладенні Договору мав
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення сторін
Договору було вільним і відповідало їх
внутрішній волі. Договір спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, відсутність у договорі
вказівки на конкретні твори, права на
які передається за Договором, не
являється ознакою недійсності
правочину.

Оскільки ст. ст. 203, 215 Цивільного
кодексу України встановлено вичерпний
перелік підстав визнання правочину
недійсним, а обставини, на які
посилається позивач, не являються
підставами для визнання договору
недійсним, суд дійшов висновку про
відмову у задоволенні позову.

Згідно зі ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
позовні вимоги недоведеними,
необґрунтованими та такими, що не
відповідають фактичним обставинам
справи, а відтак такими, що не
підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 49 ГПК України
збір покладається на позивача.

Керуючись статтею 124 Конституції
України, статтями 43, 33, 43, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Приватної
організації "Українська ліга
авторських і суміжних прав" про
визнання договору недійсним відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення складено 14.04.2014 р.

Суддя
Н.І.
Зеленіна