РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2014 р.
Справа № 902/73/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючий суддя
Миханюк М.В.

суддя
Павлюк І. Ю. ,

суддя
Савченко Г.І.

при секретарі судового засідання
Кушніруку Р.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Автопластгума" на
рішення господарського суду
Вінницької області від 05.02.14 р.

у справі № 902/73/14

за позовом Приватного підприємства
"Троян"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Автопластгума"

про стягнення заборгованості в сумі 37
723,11 грн. згідно договору поставки № 31/02
від 01.08.2012р.

за участю представників сторін:

позивача - Якімова В.В. (довіреність б/н
від 09.10.2013 р.)

відповідача - не з'явився

Судом роз'яснено представнику позивача
права та обов'язки, передбачені ст.ст.20,
22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію
судового процесу не поступало, заяв про
відвід суддів не надходило.

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 05.02.2014 року у
справі №902/73/14 (суддя Банасько О.О.)
задоволено позов Приватного
підприємства "Троян" до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Автопластгума" про стягнення
заборгованості в сумі 37 723,11 грн. згідно
договору поставки № 31/02 від 01.08.2012р.
Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Автоплатсгума",
вул.Заводська, 1, смт.Сутиски,
Тиврівський район, Вінницька область,
23320 (ідентифікаційний код - 37337356) на
користь Приватного підприємства
"Троян", вул.Кіквідзе, 18 А, Печерський
район, м.Київ, 01103 (ідентифікаційний код
- 21596451) - 35 155 грн. 20 коп. - боргу, 935 грн. 74
коп. - 3 % річних, 1 632 грн. 17 коп. - пені, 1 827
грн. 00 коп. - відшкодування витрат
пов'язаних зі сплатою судового збору.

Повернуто Приватному підприємству
"Троян", вул.Кіквідзе, 18 А, Печерський
район, м.Київ, 01103 (ідентифікаційний код
- 21596451) 05 грн. 00 коп., зайво сплаченого
судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач Товариство з обмеженою
відповідальністю "Автопластгума"
звернувся до Рівненського
апеляційного господарського суду із
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Вінницької області від 05.02.2014 року у
справі №902/73/14 та прийняти нове рішення
про відмову у позові Приватного
підприємства "Троян" до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Автопластгума" про стягнення
заборгованості в сумі 37 723,11 грн. згідно
договору поставки № 31/02 від 01.08.2012р.

Скаржник вважає рішення суду першої
інстанції прийнятим з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до прийняття невірного
рішення. В обгрунтування вимог
апеляційної скарги скаржник зазначає,
що судом першої інстанції порушено
право Товариства з обмеженою
відповідальністю "Автопластгума" на
захист, оскільки суд вирішив справу в
одне засідання за відсутності
представника відповідача та не відклав
розгляд справи в межах строків,
встановлених ст. 69 ГПК України. Судом
при вирішенні спору також недотримано
засади змагальності, чим порушено ст. 4-3
ГПК України. Скаржник також зазначає,
що неможливість Товариства з обмеженою
відповідальністю "Автопластгума"
прийняти участь у справі позбавило
відповідача можливості надати суду
пояснення, що пов'язані з реальною
домовленістю сторін щодо порядку
проведення розрахунків та фактичною
кількістю отриманого товару, що
призвело до неповного з'ясування всіх
обставин справи, стягнення з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Автопластгума"
зайвих коштів та застосування
невиправданих штрафних санкцій.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 19.03.2014 року у
справі №902/73/14 апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Автопластгума" на
рішення господарського суду
Вінницької області від 05.02.2014 року у
справі №902/73/14 прийнято до провадження
та призначено до розгляду у судовому
засіданні.

Скаржник Товариство з обмеженою
відповідальністю "Автопластгума" не
забезпечив явку свого представника у
судове засідання 11.04.2014 р., хоча був
належним чином повідомлений про дату,
час та місце розгляду апеляційної
скарги, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення (арк. справи 108).
Враховуючи те, що неявка представника
скаржника, належним чином
повідомленого про судове засідання, не
перешкоджає розгляду справи, колегія
суддів Рівненського апеляційного
господарського суду вважає за можливе
розглянути справу без його участі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представника
позивача Приватного підприємства
"Троян", вивчивши матеріали справи,
наявні в ній докази, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, Рівненський
апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01.08.2012 року між Приватним підприємством
"Троян" (Постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Автопластгума" (Покупець) укладено
договір поставки № 31/02, за умовами
якого Постачальник зобов'язується
постачати, а Покупець приймати та
оплачувати на умовах цього Договору
товари (електричні лампи, черв'ячні
хомути та інші запчастини до
транспортних засобів) в асортименті,
кількості і по ціні в національній
валюті України згідно заявки Покупця,
узгодженої між сторонами за допомогою
факсимільного зв'язку або електронної
пошти. Підтвердженням факту узгодження
Сторонами асортименту, кількості і
ціни Товару є прийняття Покупцем
Товару по видатковій накладній
Постачальника, яка після підписання її
обома сторонами має юридичну силу
Специфікації і є невід'ємною частиною
Договору (п.1.1 Договору) (арк.справи 35).

Пунктом 3.4 Договору сторони погодили,
що оплата Товару, що постачається у
відповідності з умовами цього
Договору, здійснюється Покупцем на
підставі рахунків на оплату або
видаткових накладних на Товар шляхом
безготівкового перерахунку на
поточний рахунок Постачальника як
попередня оплата або протягом двадцяти
банківських днів з моменту поставки
Товару в разі додаткової домовленості
сторін на кожну окрему поставку Товару.

Моментом поставки вважається момент
підписання представником Покупця
видаткової накладної на Товар (п.4.3
Договору).

Право власності на Товар переходить
від Постачальника до Покупця з моменту
передачі Товару у порядку визначеному
в п.5.3 Договору відповідно до якого
моментом виконання зобов'язання по
передачі Товару вважається дата
підписання видаткової накладної
повноважними представниками Сторін -
після підписання Покупцем видаткової
накладної Товар вважається прийнятим
Покупцем по кількості місць і
асортименту відповідно з умовами
Договору (п.п.4.4, 5.3 Договору).

Колегією апеляційного суду
встановлено, що позивач в період з
06.08.2012 року по 31.10.2012 року передав
відповідачу Товар на загальну суму 61
070,40 грн., що підтверджується
видатковими накладними підписаними та
скріпленими печатками сторін,
довіреностями на отримання
товарно-матеріальних цінностей,
податковими накладними тощо. (а.с.36-49).

У видаткових накладних в графі
"Договір" зазначено № 31/02 від 01.08.2012
року, що свідчить про те, що поставка
Товару відбувалась саме на підставі
вказаного Договору.

За отриманий Товар відповідач
перерахував позивачу 25 915,20 грн., що
підтверджується банківськими
виписками, довідкою № 09-1-05/59-БТ від
04.02.2014 року (а.с.50-51, т.1).

Таким чином борг відповідача за
отриманий по Договору Товар становить
35 155,20 грн. (61 070,40 - 25 915,20).

Несплата відповідачем боргу в
обумовлений Договором строк спонукала
звернутись позивача з даним позовом до
господарського суду.

Перевіривши дотримання місцевим
господарським судом вимог чинного
законодавства при ухваленні
оскаржуваного рішення, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з огляду на наступне.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки.

Відповідно до ст.174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідносини, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку. Таке
ж положення містить і ст.173
Господарського кодексу України, в якій
зазначено, що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що з моменту укладення
сторонами договору поставки № 31/02 від
01.08.2012 року між ними виникли
зобов'язання які регулюються
параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу
України "Поставка".

Згідно ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно ст. 692 ЦК України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вказувалось вище пунктом 3.4 Договору
№ 31/02 від 01.08.2012 року
встановлено кінцевий строк оплати
отриманої продукції -протягом 20
банківських днів з моменту поставки
Товару.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України, ч.7 ст.193
Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що вимога позивача
про стягнення основного боргу в
розмірі 35 155 грн,20 грн. є правомірною та
обґрунтованою.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610
Цивільного кодексу України, є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У відповідності до п.3 ст.611 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст.
230 Господарського кодексу України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися, крім іншого,
неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного
кодексу України встановлено, що
виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.549 Цивільного
кодексу України, неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на
неустойку виникає незалежно від
наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу
України, встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності і
справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 8.2 Договору встановлено, що у
випадку несвоєчасної оплати за
поставлений Товар Покупець на вимогу
Постачальника сплачує пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, яка
діяла в цей період, від суми
заборгованості за кожний день
прострочки.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем з урахуванням поданої заяви
про зменшення розміру позовних вимог
заявлено до стягнення з відповідача
935,74 грн. - 3 % річних за період з 04.09.2012
року по 15.01.2014 року та 1 632,17 грн. - пені за
період з 16.10.2012 року по 29.05.2013 року.

Перевіривши розрахунок 3 % річних та
пені колегією апеляційного суду
виявлено помилки, які полягають у
невірному визначенні періодів
прострочення, кількості днів
прострочення, кінцевих сум у кожному із
періодів прострочення тощо.

Зокрема, із врахуванням положення п.3.4
Договору початком прострочення
боржника буде являтись наступний день,
який слідує за днем визначеним в якості
останнього для сплати.

Натомість у наведеному розрахунку
позивач визначав останній день сплати
початком прострочення боржника (період
з 04.09.2012 року по 25.09.2013 року), що
спричинено неврахуванням того, що
24.08.2012 року являлось святковим днем, а
тому не являється банківським і не
входить до періоду протягом якого
боржник мав сплатити борг.

Окрім того, позивачем невірно
визначалась кількість днів
прострочення в кожному із періодів
нарахування, наприклад в періоді з
16.10.2012 року по 15.01.2014 року кількість днів
прострочення становить 457, в той час як
в розрахунку позивача вказано 315.

Наведені вище помилки (невірне
визначення періодів прострочення та
кількості днів прострочення) потягнули
за собою невірне визначення кінцевих
сум в кожному із періодів розрахунку.

При перерахунку 3 % річних та пені із
врахуванням визначених позивачем
періодів та суми заборгованості судом
отримано більше значення як 3 % річних
так і пені ніж вказав позивач у
розрахунку (1 355,31 грн. 3 % річних та 2 501,86
грн. пені).

Колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що визначення ціни
позову, а також кількісних показників в
яких виражається позовна вимога
належить до виключної прерогативи
позивача.

Відтак суд першої інстанції за
відсутності заяви позивача про
збільшення розміру позовних вимог
дійшов правильного висновку про
задоволення вимоги про стягнення 3 %
річних та пені в заявленому позивачем
розмірі.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Згідно ст.32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43
Господарського процесуального кодексу
України докази подаються сторонами та
іншими учасниками судового процесу.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення для господарського суду не
є обов'язковим. Обов'язок доказування
та подання доказів розподіляється між
сторонами, виходячи з того, хто
посилається на юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги і
заперечення.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідач не подав до суду першої
інстанції доказів в спростування
позовних вимог позивача щодо стягнення
3 % річних та пені, доказів проведення
розрахунків (платіжні доручення,
виписки банківських установ щодо руху
коштів, квитанції до прибуткових
касових ордерів).

Враховуючи встановлені обставини, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про обгрунтованість
заявлених вимог.

Щодо доводів апелянта про порушення
судом першої інстанції ст. 77 ГПК
України при винесенні рішення, слід
зазначити наступне.

Ухвалою господарського суду
Вінницької області від 21.01.2014 року було
порушено провадження у справі № 902/73/14
за позовом Приватного підприємства
"Троян" до ТзОВ "Автопластгума" про
стягнення заборгованості за договором
поставки № 31/02 від 01.08.2012 року,
призначено розгляд справи на 05.02.2014
року.

Вказана ухвала була отримана
відповідачем 27.01.2014 року, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення ( арк.
справи 56).

03.02.2014 року відповідач нарочно подав до
господарського суду Вінницької
області заяву про відкладення розгляду
справи, у зв"язку із хворобою
представника.

Суд першої інстанції роглянувши заяву
відповідача про відкладення розгляду
справи в судовому засіданні 05.02.2014 року
прийшов до висновку про її відхилення,
оскільки не вбачав об"єктивної
неможливості для відповідача
забезпечити участь у судовому
засіданні іншого представника.

Відповідно до ст.77 ГПК України
господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених ст.69 цього
кодексу, розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному судовому засіданні.

Відповідно до п.3.9.2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи учасника
судового процесу - підприємства,
установи, організації, іншої юридичної
особи, державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Із змісту заявленого відповідачем
клопотання не вбачається об'єктивної
неможливості для останнього
забезпечити участь в судовому
засіданні іншого представника.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини 1950 року,
ратифікованою Верховною Радою України
(Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 -
ВР), кожній особі гарантовано право на
справедливий і відкритий розгляд при
визначенні її громадських прав і
обов'язків впродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду вважає, що судом
першої інстанції в межах наданих ним
повноважень, створені належні умови
для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач своїм правом на
участь у засіданні суду та наданні
письмових або усних пояснень не
скористався, а тому, беручи до уваги
приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо
строків вирішення спору та той факт, що
неявка в засідання суду відповідача
або його представника, належним чином
та відповідно до законодавства
повідомленого про дату, час та місце
судового засідання, не перешкоджала
розгляду справи, враховуючи
відсутність обставин, які
унеможливлювали розгляд спору, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про розгляд справи за
наявними у ній матеріалами, відповідно
до приписів ст.75 Господарського
процесуального кодексу України.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів прийшла до висновку, що доводи
скаржника, викладені в апеляційній
скарзі є безпідставними та
необгрунтованими, такими, що не
підлягають задоволенню.

Таким чином, місцевим господарським
судом повністю з'ясовані обставини, що
мають значення для справи. Висновки,
викладені в рішенні місцевого
господарського суду відповідають
обставинам справи. Судом не порушені та
правильно застосовані норми
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105 ГПК України,
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Вінницької області від 05.02.2014 р. у
справі № 902/73/14 залишити
без змін.

2. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Автопластгума" на рішення
господарського суду Вінницької
області від 05.02.2014 р. у справі № 902/73/14
залишити без задоволення.

3. Матеріали справи № 902/73/14 повернути до
господарського суду Вінницької
області.

4. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Миханюк М.В.

Суддя
Павлюк І. Ю.

Суддя
Савченко Г.І.