РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року
Справа № 903/69/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді
Мамченко Ю.А.

судді
Саврій В.А. ,

судді Дужич
С.П.

при секретарі Німчук А.М.

за участю представників сторін:

позивача: Котик С.Ю. (довіреність №б/н
від 22.01.2014 року)

відповідача 1: не з'явився

відповідача 2: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу
позивача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фінансова компанія
"Дельфін" на рішення господарського
суду Волинської області від 19.02.2014 року
у справі № 903/69/14 (суддя Якушева І.О.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фінансова компанія
"Дельфін"

до Відділу примусового виконання
рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Волинській
області (відповідач 1)

до відділу Державної виконавчої служби
Ковельського міськрайонного
управління юстиції (відповідач 2)

про усунення перешкод у здійсненні
права користування та розпорядження
своїм майном шляхом звільнення майна
з-під арешту

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Волинської області від 19 лютого 2014 року
у справі №903/69/14 у позові Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фінансова
компанія «Дельфін» (надалі - позивач) до
Відділу примусового виконання рішень
управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Волинській області (надалі - відповідач
1) та до Відділу Державної виконавчої
служби Ковельського міськрайонного
управління юстиції (надалі - відповідач
2) про усунення перешкод у здійсненні
права користування та розпорядження
своїм майном шляхом звільнення майна
з-під арешту відмовлено /а.с.49-50/.
Вказане рішення обґрунтовано тим, що із
змісту постанов про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження від 30.07.2012 року ВП
№33411798, від 30.07.2012 року ВП №33411966
вбачається, що арешт на спірне майно
накладено при примусовому виконанні
виконавчого листа № 2/0306/1348/2011 від 05.03.2012
року, виданого Ковельським
міськрайонним судом Волинської
області, по справі про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки -
нежитлового приміщення (перукарні),
загальною площею 93,3 кв.м., що
знаходиться в АДРЕСА_1, належного
ОСОБА_3, ОСОБА_4; стягувач у виконавчому
провадженні - ПАТ "Укрсиббанк", боржники
- ОСОБА_3, ОСОБА_4 Отже, спір у справі про
звільнення вказаного майна з-під
арешту безпосередньо зачіпає інтереси
фізичних осіб, які є боржниками у
виконавчому провадженні, інтереси
стягувача, які враховуючи роз'яснені,
надані в абзаці 3 п.16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 26.12.2003 року
№ 14, в п. 5 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.10.2012
року №9, мають бути відповідачами. Отже,
даний позов пред'явлений до неналежних
відповідачів, що є самостійною і
достатньою підставою для відмови у
задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятим судом
першої інстанції рішенням, позивач -
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Дельфін» звернулось до Рівненського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду
Волинської області від 19 лютого 2014 року
у справі №903/69/14 скасувати та прийняти
нове рішення про задоволення позовних
вимог /а.с.57-59/. Обґрунтовуючи свої
вимоги апелянт посилається на
порушення господарським судом
Волинської області норм матеріального
та процесуального права. Зокрема,
апелянт зазначає, що поза увагою
господарського суду залишилась та
обставина, що право власності на
нежитлове приміщення (перукарню),
загальною площею 93,3 кв.м, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
визнано за Товариством з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Дельфін» на підставі рішення
Ковельського міськрайонного суду
Волинської області від 10.09.2013 року у
справі №159/449/13-ц, яке набуло чинності і
є обов'язковим в силу вимог частини 3
статті 13 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів»; зняття
арешту з майна, яке не належить
боржникам у виконавчому провадженні і
право власності, на яке судовим
рішенням визнано за іншою особою не
зачіпає прав таких боржників - фізичних
осіб; підставами позовних вимог є
захист права та законних інтересів
власника майна у спосіб передбачений
цивільним законодавством з посиланням
на норми, що регулюють відносини щодо
усунення перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном, зокрема, ст.391 ЦК України згідно
якої власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 07 березня 2014
року апеляційну скаргу позивача
прийнято до провадження та призначено
дату судового засідання на 02 квітня 2014
року /а.с.56/.

19 березня 2014 року на адресу
Рівненського апеляційного
господарського суду надійшла заява
Відділу Державної виконавчої служби
Ковельського міськрайонного
управління юстиції в якій останній
просить суд слухати 02.04.2014 року
апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова
компанія «Дельфін» по справі №903/69/14
без участі представника відділу /а.с.69/.

В судовому засіданні 02 квітня 2014 року, у
зв'язку з неявкою представника
відповідача 1, розгляд апеляційної
скарги було відкладено на 09 квітня 2014
року /а.с.76/.

Відповідач 1 та відповідач 2 своїм
правом, передбаченим статтею 96 ГПК
України, не скористалися, відзивів на
апеляційну скаргу не надали.

Представники відповідача 1 та
відповідача 2 в судове засідання не
з'явилися, про причини неявки суд не
повідомили. Про дату, час та місце
проведення судового засідання
повідомлені належним чином /а.с. 77-78/.

Колегія суддів, заслухавши пояснення
представника позивача, розглянувши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом норм
матеріального та процесуального права,
вважає, що у задоволенні вимог
апеляційної скарги слід відмовити,
рішення місцевого господарського суду
- залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
10.09.2013 року Ковельським міськрайонним
судом Волинської області у справі
№159/449/13-ц за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Фінансова
компанія "Дельфін" до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
прийнято рішення, яким позов
задоволено повністю. Постановлено
звернути стягнення на предмет іпотеки
за договором іпотеки від 08.09.2008 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Луцького міського нотаріального
округу ОСОБА_5, запис в реєстрі №7195, а
саме: нежитлове приміщення (перукарню),
загальною площею 93,3 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке
належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві
приватної спільної сумісної власності
на підставі свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, виданого
Ковельською міською радою 12.02.2007 року
на підставі рішення виконкому
Ковельської міської ради 08.02.2007 року №40
та зареєстрованого в електронному
реєстрі прав власності на нерухоме
майно 13.03.2007 року за № 16031227, в рахунок
погашення заборгованості перед
товариством з обмеженою
відповідальністю "Фінансова компанія
"Дельфін" в загальній сумі 2210785,30 грн.;
визнати за Товариством з обмеженою
відповідальністю "Фінансова компанія
"Дельфін" право власності на предмет
іпотеки за договором іпотеки від 08.09.2008
року, а саме - на нежитлове приміщення
(перукарню), загальною площею 93,3 кв.м.,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;
стягнути в рівних частинах з
відповідачів на користь позивача
витрати по оплаті судового збору в сумі
114 грн. 70 коп.

Ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 27.11.2013 року рішення
Ковельського міськрайонного суду
Волинської області у справі № 159/449/13-ц
від 10.09.2013 року залишено без змін.

Як випливає із змісту позовної заяви,
згодом позивачу стало відомо про те, що
на нежитлове приміщення (перукарню),
загальною площею 93,3 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
державним виконавцем відділу
Державної виконавчої служби
Ковельського міськрайонного
управління юстиції Постановою про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 30.07.2012
року ВП №33411798 та Постановою про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження від 30.07.2012 року ВП
№33411966 було накладено арешт на
вищевказане приміщення.

Виконавчі провадження №33411798 та №33411966
на підставі постанов про прийняття до
виконання виконавчого провадження від
22.10.2012 року та від 24.10.2012 року були
передані для примусового виконання до
Відділу примусового виконання рішень
управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Волинській області.

01.03.2013 року головним державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Волинській
області Самчук О.П. було винесені
Постанови про повернення виконавчого
документа стягувачеві у виконавчому
провадженні №33411798, повернення
виконавчого документа стягувачеві у
виконавчому провадженні №33411966.

Листом №0612/13-3 від 06.12.2013 року позивач
звертався до Відділу примусового
виконання рішень управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Волинській
області з проханням зняти арешт з
нежитлового приміщення (перукарні),
загальною площею 93,3 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, у
зв'язку із поверненням виконавчого
документа стягувачеві.

Листом №04-32/16580 від 31.12.2013 року Відділ
примусового виконання рішень
управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Волинській області повідомив позивача
про те, що згідно із статтею 50 Закону
України "Про виконавче провадження" у
разі повернення виконавчого документа
стягувачеві підстави для зняття арешту
відсутні.

Згідно частини 1 статті 316 Цивільного
кодексу України правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 317
Цивільного кодексу України власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Ч.ч. 1, 2 статті 52 Закону України "Про
виконавче провадження" встановлено, що
звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації.

В пункті 5.6. Інструкції про проведення
виконавчих дій, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 15.12.1999
року №74/5 та зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 15.12.1999
року за № 865/4158 зазначено, що державний
виконавець роз'яснює сторонам та
зацікавленим особам, які вважають, що
майно, на яке накладено арешт, належить
їм, що вони мають право оскаржити дії
державного виконавця, а також
звернутися до суду з позовом про
визнання права на майно і про
звільнення майна з-під арешту.

В силу статті 8 Закону України "Про
виконавче провадження" боржником є
фізична або юридична особа, визначена
виконавчим документом.

Частиною 1 статті 60 Закону України "Про
виконавче провадження" передбачено, що
особа, яка вважає, що майно, на яке
накладено арешт, належить їй, а не
боржникові, може звернутися до суду з
позовом про визнання права власності
на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до пункту 11 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 24.10.2011 року №10 "Про деякі
питання підвідомчості і підсудності
справ господарським судам",
господарським судам підвідомчі на
загальних підставах справи зі спорів,
пов'язані з визнанням права на майно, на
яке накладено арешт, і про зняття з
нього арешту та з розглядом позовів до
юридичної особи, яка зобов'язана
здійснити стягнення коштів з боржника
у разі невиконання рішення з вини цієї
юридичної особи (статті 60 і 87 Закону
України "Про виконавче провадження"), -
за умови, коли сторонами у судовому
процесі є підприємства чи організації
у розумінні статті 1 ГПК.

Відповідно до абз. 3 пункту 16 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
26.12.2003 року № 14 "Про практику розгляду
судами скарг на рішення, дії або
бездіяльність органів і посадових осіб
державної виконавчої служби та
звернень учасників виконавчого
провадження" зазначено, що вимоги інших
осіб щодо належності їм, а не боржнику
майна, на яке накладено арешт,
вирішуються шляхом пред'явлення ними
відповідно до правил підвідомчості
(стаття 24 ЦПК, стаття 12 ГПК) позову до
боржника та особи, в інтересах якої
накладено арешт, про визнання права
власності на майно і звільнення його
з-під арешту. В такому ж порядку
розглядаються вимоги осіб, які не є
власниками майна, але володіють ним на
законних підставах.

Згідно з пунктом 5 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.10.2012 року № 9 "Про деякі питання
практики виконання рішень, ухвал,
постанов господарських судів України"
та відповідно до статті 60 Закону
України "Про виконавче провадження"
особа, яка вважає, що майно, на яке
накладено арешт, належить їй, а не
боржникові, може звернутись до суду з
позовом про визнання права власності
на майно і про зняття з нього арешту.
Відповідачами у справах за цими
позовами є стягувач і боржник, а справи
підлягають розглядові за правилами
господарського судочинства, якщо вони
виникають у цивільних чи господарських
правовідносинах і суб'єктний склад
сторін у них відповідає вимогам статті
1 ГПК.

Відповідно до статті 1 ГПК України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушення.

Відповідно до статті 12 Господарського
процесуального кодексу України
господарським судам підвідомчі: 1)
справи у спорах, що виникають при
укладанні, зміні, розірванні і
виконанні господарських договорів, у
тому числі щодо приватизації майна, та
з інших підстав, крім: спорів про
приватизацію державного житлового
фонду; спорів, що виникають при
погодженні стандартів та технічних
умов; спорів про встановлення цін на
продукцію (товари), а також тарифів на
послуги (виконання робіт), якщо ці ціни
і тарифи відповідно до законодавства
не можуть бути встановлені за угодою
сторін; спорів, що виникають із
публічно-правових відносин та
віднесені до компетенції
Конституційного Суду України та
адміністративних судів; інших спорів,
вирішення яких відповідно до законів
України та міжнародних договорів
України віднесено до відання інших
органів; 2) справи про банкрутство. 3)
справи за заявами органів
Антимонопольного комітету України,
Рахункової палати з питань, віднесених
законодавчими актами до їх
компетенції. 4) справи, що виникають з
корпоративних відносин у спорах між
господарським товариством та його
учасником (засновником, акціонером), у
тому числі учасником, який вибув, а
також між учасниками (засновниками,
акціонерами) господарських товариств,
що пов'язані із створенням, діяльністю,
управлінням та припиненням діяльності
цього товариства, крім трудових спорів.
5) справи у спорах щодо обліку прав на
цінні папери. 6) справи у спорах, що
виникають із земельних відносин, в яких
беруть участь суб'єкти господарської
діяльності, за винятком тих, що
віднесено до компетенції
адміністративних судів.

Даний спір підвідомчий
господарським судам за ознаками
суб'єктного складу правовідносин,
оскільки всі сторони є юридичними
особами і відповідають вимогам статті 1
ГПК України щодо суб'єктного складу
осіб, за участю яких, в якості сторін у
справі, такі спори можуть розглядатися
в порядку господарського провадження.

Оскільки в пункті 1 частини 1
статті 12 ГПК України визначено, що
господарським судам підвідомчі справи
з інших підстав, то підвідомчість справ
такої категорії (про звільнення майна
з-під арешту) за наявності відповідного
суб'єктного складу сторін могла б бути
обмежена лише прямою вказівкою в
іншому процесуальному законі або в
Законі України, який регулює певну
категорію правовідносин, про розгляд
таких справ в порядку іншого
провадження.

Оскільки жодним Законом України,
в тому числі і процесуальним, питання
підвідомчості спорів щодо звільнення
майна з-під арешту до компетенції одних
судів не віднесено, то за наявності
даного суб'єктного складу сторін спір
підлягає вирішенню в господарських
судах.

Таким чином, склад осіб -
учасників спору про звільнення майна
з-під арешту є чітко визначеним, тобто
позивачем є особа, яка вважає себе
власником майна або володіє ним на
інших законних підставах, а
відповідачами - боржник та особа, в
інтересах якої накладено арешт.

Частиною 1 статті 15 Цивільного
кодексу України передбачено право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу
України та статті 20 Господарського
кодексу України закріплено перелік
способів захисту цивільних прав та
інтересів, згідно з яким кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Частиною 2 статті 20
Господарського кодексу України
визначено, що кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів. Права та законні інтереси
зазначених суб'єктів захищаються
шляхом, зокрема: припинення дій, що
порушують право або створюють загрозу
його порушення; а також іншими
способами передбаченими законами.

Таким чином, право на звернення до
суду належить особі, яка має
матеріально-правову зацікавленість у
справі.

Як вбачається з матеріалів
справи, спір у даній справі виник з дій
державної виконавчої служби, яка під
час здійснення виконавчого
провадження з примусового виконання
наказу Ковельського міськрайонного
суду Волинської області у справі №
159/449/13-ц винесла постанову про арешт
майна боржника.

Із змісту постанов про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження від 30.07.2012 року ВП
№33411798, від 30.07.2012 року ВП №33411966 також
вбачається, що арешт на спірне майно
накладено при примусовому виконанні
виконавчого листа №2/0306/1348/2011 від 05.03.2012
року, виданого Ковельським
міськрайонним судом Волинської
області, по справі про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки -
нежитлове приміщення (перукарню),
загальною площею 93,3 кв.м., що
знаходиться в АДРЕСА_1, належного
ОСОБА_3, ОСОБА_4; стягувач у виконавчому
провадженні - ПАТ "Укрсиббанк", боржники
- ОСОБА_3, ОСОБА_4

Відтак, як вірно встановлено
місцевим господарським судом, спір у
справі про звільнення вказаного майна
з-під арешту виник з дій державної
виконавчої служби та безпосередньо
зачіпає інтереси фізичних осіб, які є
боржниками у виконавчому провадженні,
інтереси стягувача, які враховуючи
роз'яснені, надані в абзаці 3 пункту 16
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 26.12.2003 року № 14, в пункті 5
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.10.2012
року №9, мають бути відповідачами.

Отже, місцевий господарський суд
прийшов до правильного висновку, що
даний позов пред'явлений до неналежних
відповідачів, що є самостійною і
достатньою підставою для відмови у
задоволенні позовних вимог.

Інші доводи скаржника не заслуговують
на увагу, оскільки їм була надана
вичерпна правова оцінка судом першої
інстанції на підставі наданих
сторонами доказів, які відповідно до
статей 33, 34 ГПК України засвідчують
певні обставини і на яких ґрунтується
висновок суду.

Відповідно до пункту 1 статті 103
Господарського процесуального кодексу
України апеляційна інстанція за
результатами розгляду апеляційної
скарги має право залишити рішення
місцевого господарського суду без
змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи вищевикладені обставини
справи та зважаючи на наявні в
матеріалах справи докази, колегія
суддів прийшла до висновку, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції та не
можуть бути підставою для скасування
рішення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103, 105 ГПК
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Волинської області від 19.02.14 року у
справі №903/69/14 залишити без змін,
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Фінансова
компанія "Дельфін" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу № 903/69/14 повернути
господарському суду Волинської
області.

Головуючий суддя
Мамченко Ю.А.

Суддя
Саврій В.А.

Суддя
Дужич С.П.