ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2014 р.
Справа № 914/595/14

За позовом: Відкритого акціонерного
товариства "Троттола", м. Львів

до відповідача: Львівського міського
комунального підприємства
"Львівводоканал", м. Львів

про зменшення розміру
господарсько-правової санкції

Суддя Морозюк А.Я.

при секретарі Іванів Н.С.

Представники сторін:

від позивача: Бойчук Т.В. - представник

від відповідача: Урбанська Т.В. -
заступник начальника юридичного
відділу

Судом роз'яснено зміст ст.ст.20,22 ГПК
України, а саме, процесуальні права та
обов'язки, зокрема, право заявляти
відводи. Відводу не заявлено.

Позов заявлено Відкритим акціонерним
товариством "Троттола" до Львівського
міського комунального підприємства
"Львівводоканал", в якому позивач
просить постановити рішення про
зменшення розміру
господарсько-правової санкції, яка
виставлена ЛМКП «Львівводоканал» до
ВАТ «Троттола» згідно акту обстеження
від 01 липня 2013 року та згідно рахунку в
загальній сумі 94 955,00 грн., і визначити
її у розмірі 9 495,36 грн. Також одночасно з
позовною заявою позивачем подано заяву
про забезпечення позову від 17.02.2014 р., в
якій позивач просить вжити заходів по
забезпеченню позову та заборонити ЛМКП
«Львівводоканал» вчиняти будь-які дії
щодо обмеження (припинення) подачі води
з мережі міського водопроводу.

Ухвалою суду від 24.02.2014 р. порушено
провадження у справі та призначено
справу до розгляду в засіданні на 11.03.2014
р. Також п. 4 ухвали суд ухвалив заяву
позивача про вжиття заходів до
забезпечення позову розглянути в
судовому засіданні 11.03.2014 р.

Ухвалою суду від 11.03.2014 р. у задоволенні
заяви про забезпечення позову
відмовлено, судовий збір за подання
заяви про забезпечення позову
покладено на заявника(позивача),
розгляд справи відкладено на 25.03.2014 р. В
судовому засіданні 25.03.2014 р. оголошено
перерву до 10.04.2014 р. Ухвалою суду від
10.04.2014 р., за клопотанням позивача,
розгляд справи відкладено на 17.04.2014 р.

В судовому засіданні 17.04.2014 р.
представник позивача позовні вимоги
підтримав з підстав, наведених у
позовній заяві, додаткових поясненнях
та з посиланням на матеріали справи,
позовні вимоги позивач обґрунтовує
наступним. 17.04.2006 року між Відкритим
акціонерним товариством «Троттола»
(позивачем,абонентом) та Львівським
міським комунальним підприємством
«Львівводоканал» (відповідачем)
укладено Договір №302172 на подачу води з
комунального водопроводу та прийняття
стічних вод до каналізаційної мережі.
При проведенні 01.07.2013 р. відповідачем
перевірки стану водопровідної та
каналізаційної мережі у належному
позивачу приміщені на вул. Тобілевича, 8
у м. Львові було встановлено, що на
водомірному вузлі (обвідній засувці)
реєстраційна пломба самовільно знята і
знаходиться у привідкритому стані, про
що складено Акт б/н від 01.07.2013 р. На
підставі Акта б/н від 01.07.2013 р.
відповідач 02.07.2013 р., керуючись п. 3.3
«Правил користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України», виставив
позивачу рахунок на суму 94 955,00 грн.
Оскільки 16.07.2013 р. слідчим СВ
Франківського РВ ЛМУ ГУМВС України у
Львівській області Мудрою У.Ю.
встановлено, що пломбу на водомірному
вузлі було з необережності пошкоджено
30.06.2013 р. гр. Буц М.В., який перебуває на
посаді контролера КПП ВАТ "Троттола",
тому нарахування на суму 94 955,00 грн. є
завищеним. Окрім цього в силу п. 3.3
Правил, ст. 217 ГК України, здійснене
відповідачем нарахування є нічим
іншим, як господарсько-правовою
санкцією, а саме збитками, а відтак
позивач просить зменшити розмір
господарсько-правової санкції 94 955,00
грн. і визначити її у розмірі 9 495,36 грн.
(з розрахунку однієї доби).

У додатковому поясненні до позовної
заяви (подано на адресу суду 17.04.2014 р.)
позивач стверджує, що стягнення за
безоблікове споживання води, яке
встановлено актом, має характер
оперативно-господарської санкції, але
така санкція не встановлена договором,
що випливає із системного тлумачення п.
3.3 Правил, ст.ст. 217, 235, 237 ГК України, а
також аналогії закону передбаченого ч.
1 ст. 8 ЦК України.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив з
підстав, викладених у письмовому
запереченні на позовну заяву та у
доповненні до заперечення. Відповідач
вказує на те, що у відповідності до п.
2.1.3 договору №302172 відповідачем 01.07.2013 р.
було проведено перевірку системи
водопостачання та водовідведення
позивача, в ході якої виявлено що на
водомірному вузлі (обвідна засувка
діаметром 100 мм) реєстраційна пломба
самовільно знята і знаходиться у
привідкритому стані (що не
заперечується позивачем), про що
складено акт від 01.07.2013 р. Таким чином за
самовільне безоблікове користування
послугами водопостачання та
водовідведення протягом десяти діб (з
дати виписки відповідачем останнього
рахунку - 21.06.2013 р. і до 01.07.2013 р. - дати
перевірки і встановлення факту зриву
пломби на обвідній лінії водомірного
вузла і відкриття засувки) відповідач,
на підставі п.п. 3.2, 3.3, 3.4, 3.9, 5.10, 5.18
«Правил користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України», нарахував
позивачу 94 955,00 грн. Таке нарахування є
нічим іншим як оплатою за послуги
водопостачання та водовідведення, а не
господарсько-правовою санкцією, не є
збитками чи оперативно-господарською
санкцією зокрема.

У доповненні до заперечення відповідач
зазначає, що постанова про закриття
кримінального провадження від 16.07.2013 р.,
посилаючись на яку позивач намагається
довести суду, що пломба на засувці
обвідної лінії водомірного вузла
(пошкодження якої несвідомо чи
необережно здійснити не можливо) була
зірвана саме 30.06.2013 р., є неналежним
доказом, оскільки в ході кримінального
провадження не з'ясовано ряд питань,
окрім цього жодних повідомлень про
зрив пломби від позивача на адресу
відповідача не надходило.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши та оцінивши докази
по справі в їх сукупності, суд
встановив наступне.

17.04.2006 року між Відкритим акціонерним
товариством «Троттола» (позивачем,
абонентом) та Львівським міським
комунальним підприємством
«Львівводоканал» (відповідачем)
укладено Договір №302172 на подачу води з
комунального водопроводу та прийняття
стічних вод до каналізаційної мережі,
пунктом 1.1. якого передбачено, що
відповідач надає послуги у
забезпеченні питною водою та прийманні
стічних вод, а позивач користується
послугами: здійснює забір води з
водопроводу, скид стічних вод у
каналізацію і сплачує вартість наданих
послуг на умовах, які визначені
Договором та чинним законодавством
України, зокрема: Законом України "Про
питну воду і питне водопостачання",
"Правилами користування системами
комунального водопостачання та
водовідведення в містах та селищах
України" (надалі Правила користування),
"Правилами технічної експлуатації
систем комунального водопостачання та
водовідведення" (надалі Правила
експлуатації), "Правилами приймання
стічних вод підприємств у комунальні
та відомчі системи каналізації міст та
селищ України", "Правилами приймання
стічних вод підприємств у систему
міської каналізації Львова" (надалі
Правила приймання).

Пунктом 5.1. Договору передбачено, що
договір укладається терміном на один
рік. Відповідно до пункту 5.2. Договору,
Договір вважається переукладеним на
новий термін на тих самих умовах, якщо
за один місяць до його припинення жодна
із сторін не заявить про закінчення
його дії.

Доказів закінчення терміну дії
Договору в розумінні пунктів 5.1,5.2
Договору, сторони суду не надали, факт
його чинності сторони не заперечили.

Пунктом 2.1.3. Договору передбачено
обов'язок відповідача проводити
обстеження систем водопостачання та
водовідведення на предмет дотримання
позивачем умов Договору.

Пунктом 2.2.5. Договору позивач
зобов'язався експлуатувати
водопровідні та каналізаційні мережі,
пристрої та прилади на них, які
перебувають у нього на балансі,
відповідно до діючих Правил
користування та Правил експлуатації.

Пунктом 2.2.8. Договору на позивача
покладався обов'язок забезпечувати
можливість безперешкодного доступу
уповноважених представників ЛМКП
"Львівводоканал" до мереж та обладнання
позивача для виконання службових
обов'язків.

До матеріалів справи позивачем додано
Акт б/н від 01.07.2013 року, який складено
представником ЛМКП "Львівводоканал"
Кремінець Д.І. в присутності завгоспа
ВАТ "Троттола" Оливи В. про те, що при
перевірці стану водопровідної та
каналізаційної мережі приміщення на
вул. Тобілевича, 8 у м. Львові, яке
належить абоненту ВАТ "Троттола",
виявлено що на водомірному вузлі
(обвідній засувці) реєстраційна пломба
самовільно знята і знаходиться в
привідкритому стані. Одночасно актом
зафіксовано, що таке водопостачання
ВАТ "Троттола" являється безобліковим.

У зв'язку із наведеним відповідач
виставив позивачу рахунок від 02.07.2013 р.,
здійснений відповідачем у
відповідності до п. 3.3. «Правил
користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України» на суму 94
955,00 грн., в тому числі ПДВ.

Позивач посилаючись на п. 3.3. Правил та
ст. 217, 235, 237 ГК України стверджує, що
здійснене відповідачем нарахування в
розмірі 94 955,00 грн. за безоблікове
водокористування є
господарсько-правовою санкцією, а саме
оперативно-господарською санкцією
(згідно додаткового пояснення від
17.04.2014 р.).

Заперечуючи доводи позивача про те, що
нарахування за безоблікове
водокористування є
господарсько-правовою санкцією,
відповідач вказує на те що Договором
передбачено, що сторони керуються,
зокрема, «Правилами користування
системами централізованого
комунального водопостачання та
водовідведення в населених пунктах
України» (в редакції, чинній на моменти
виявлення порушення, за фактом якого
складено акт від 01.07.2013 р.).

В силу п. 5.18 Правил споживач відповідає
за цілісність та збереження засобів
обліку, пломб і деталей пломбування,
встановлених представниками
територіальних органів
Держспоживстандарту та виробником в
місцях з'єднань засобів обліку,
запірної арматури, манометра та іншого
обладнання вузла обліку незалежно від
місця його розташування; знімати
засоби обліку, здійснювати будь-які
заміни їх частин або зміни положення на
водомірному вузлі, де їх встановлено,
знімати пломби, накладені органами
Держспоживстандарту або виробником,
має право лише виробник або споживач за
дозволом виробника. При цьому, у разі
самовільних дій споживач сплачує
витрату води згідно з пунктами 3.3, 3.4 цих
Правил.

У відповідності до п. 3.2. Правил,
водокористування вважається
безобліковим, якщо споживач самовільно
приєднався до систем централізованого
комунального водопостачання та
водовідведення або самовільно
користується ними.

Таким чином відповідач зазначає, що
оскільки 01.07.2013 р. було встановлено, що
на водомірному вузлі (обвідна засувка
діаметром 100мм), який належить позивачу,
реєстраційна пломба була самовільно
знята і знаходилася у привідкритому
стані, що підтверджується актом від
01.07.2013 р. та не заперечується позивачем,
відповідачем було здійснено
нарахування на підставі пунктів 3.3, 3.4
Правил, згідно яких у разі
безоблікового водокористування
виробник виконує розрахунок витрат
води за пропускною спроможністю труби
вводу при швидкості руху води в ній 2,0
м/сек та дією її повним перерізом
протягом 24 годин за добу; розрахунковий
період при безобліковому
водокористуванні встановлюється з дня
початку такого користування, а якщо
термін початку безоблікового
водокористування виявити неможливо,
розрахунковий період становить один
місяць. Відтак, вважає відповідач, таке
нарахування є оплатою за послуги
водопостачання та водовідведення, а не
господарсько-правовою санкцією, а саме
збитками чи оперативно-господарською
санкцією зокрема.

При прийнятті рішення господарський
суд виходить з наступного.

У відповідності до частини 1 ст. 216 ГК
України, учасники господарських
відносин несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Частиною 1 ст. 217 ГК України визначено,
що господарськими санкціями
визнаються заходи впливу на
правопорушника у сфері господарювання,
в результаті застосування яких для
нього настають несприятливі
економічні та/або правові наслідки. У
сфері господарювання застосовуються
такі види господарських санкцій:
відшкодування збитків; штрафні
санкції; оперативно-господарські
санкції (ч. 2 ст. 217 Кодексу), а також
адміністративно-господарські санкції
(ч. 3 ст. 217 Кодексу).

Під збитками згідно із частиною другою
ст. 224 ГК України розуміються витрати,
зроблені управненою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Згідно з абзацами 1 - 4 п. 1 ст. 225 ГК
України до складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила господарське
правопорушення, включаються: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

Позивачем у позовній заяві жодним
чином не наведено понесених
відповідачем витрат чи не одержаних
ним доходів, які відповідач міг
одержати у разі належного виконання
позивачем зобов'язання, тому здійснене
відповідачем нарахування за
безоблікове водокористування не слід
розцінювати як господарську санкцію в
розумінні відшкодування збитків.

Не може вважатися здійснене
відповідачем нарахування і
застосуванням до позивача штрафних
санкцій, оскільки згідно із частиною
першою ст. 230 ГК України, штрафними
санкціями визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання, а згідно
ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання; штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання; пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Не є здійснене позивачем нарахування і
адміністративно-господарською
санкцією, оскільки такі санкції
застосовуються уповноваженими
органами державної влади або органами
місцевого самоврядування (ч. 4 ст. 217 ГК
України).

Щодо доводів позивача, що у
відповідності до п. 3.3. Правил, ст. 217, 235,
237 ГК України, нарахування 94 955,00 грн. є
господарсько-правовою санкцією, а саме
нічим іншим як
оперативно-господарською санкцією,
викладених у додаткових поясненнях до
позовної заяви від 17.04.2014 р., то суд
зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 235 ГК України встановлено,
що за порушення господарських
зобов'язань до суб'єктів
господарювання та інших учасників
господарських відносин можуть
застосовуватися
оперативно-господарські санкції -
заходи оперативного впливу на
правопорушника з метою припинення або
попередження повторення порушень
зобов'язання, що використовуються
самими сторонами зобов'язання в
односторонньому порядку. Одночасно
частиною 2 ст. 235 ГК України встановлено,
що до суб'єкта, який порушив
господарське зобов'язання, можуть бути
застосовані лише ті
оперативно-господарські санкції,
застосування яких передбачено
договором.

Частиною 1 ст. 236 ГК України передбачено
види оперативно-господарських санкцій,
використання яких сторони можуть
передбачити у господарських договорах.
Частиною 2 вказаної статті
встановлено, що перелік
оперативно-господарських санкцій,
встановлений у частині першій цієї
статті, не є вичерпним. Сторони можуть
передбачити у договорі також інші
оперативно-господарські санкції.

Окрім цього частиною 2 ст. 237 ГК України
встановлено, що порядок застосування
сторонами конкретних
оперативно-господарських санкцій
визначається договором. У разі незгоди
з застосуванням
оперативно-господарської санкції
заінтересована сторона може
звернутися до суду з заявою про
скасування такої санкції та
відшкодування збитків, завданих її
застосуванням.

З аналізу наведених норм вбачається, що
оперативно-господарські санкції
застосовують безпосередньо самі
суб'єкти господарських відносин в
оперативному порядку, тобто без
звернення до судових або інших
уповноважених органів, і без згоди
іншої сторони зобов'язання - це,
зокрема, є головною умовою
застосування сторонами таких санкцій,
про що має бути пряма вказівка в
договорі. Слід мати на увазі, що до
суб'єкта, який порушив господарське
зобов'язання, можуть бути застосовані
лише ті оперативно-господарські
санкції, які передбачено договором.

В укладеному договорі №302172 на подачу
води з комунального водопроводу та
прийняття стічних вод до
каналізаційної мережі від 17.04.2006 р.
сторонами не передбачено оперативно -
господарських санкцій за безоблікове
водокористування та порядку їх
застосування. Відтак, здійснене
відповідачем нарахування на підставі
Акту б/н від 01.07.2013 р., яке згідно
виставленого позивачу рахунку від
02.07.2013 р. складає 94 955,00 грн., в даному
випадку не є господарсько-правововою
санкцією загалом та оперативно -
господарською санкцією зокрема, а
відтак вимога позивача про зменшення
розміру господарсько-правовової
санкції 94 955,00 грн. і визначення її у
розмірі 9 495,36 грн. задоволенню не
підлягає.

При цьому суд відзначає, що оскільки
нарахована відповідачем сума 94 955,00 грн.
не є господарсько-правововою санкцією
загалом та оперативно - господарською
санкцією зокрема, то як наслідок, в
контексті заявленого предмету даного
позову не підлягає подальшому
дослідженню у даній справі поставлене
позивачем питання щодо періоду, за який
повинне бути здійснене в даному
випадку нарахування за безоблікове
водокористування, та відповідно суми
такого нарахування, у зв'язку із
відсутністю у нарахованої суми статусу
господарської санкції як такої.

В порядку ст. 43 ГПК України судочинство
у господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

У відповідності ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Враховуючи все вищенаведене, суд
дійшов висновку про відмову в позові
повністю.

Судовий збір в сумі 1 218,00 грн.
покладається на позивача.

На підставі всього вищенаведеного,
керуючись ст.ст. 216, 217, 235, 236, 237 ГК
України, ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Судовий збір покласти на
позивача.

Повне рішення складено 22.04.2014 року.

Суддя
Морозюк А.Я.