ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2014 р.Справа № 922/446/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання
Воронько В.В.

розглянувши справу

за позовом Публічного АТ "НАК "Нафтогаз
України" м. Київ до КП
"Тепловодосервіс" Лозівської РР, смт.
Краснопавлівка про стягнення 181986,72
грн. за участю представників:

позивача - Ященко Р.Ю., довіреність №14-51
від 22.03.13 р.,

відповідача - Ткаченко В.В., довіреність
№18 від 22.01.14 р.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне АТ "НАК "Нафтогаз України"
звернулось до господарcького суду
Харківської області з позовною заявою,
в якій просить стягнути з КП
"Тепловодосервіс" Лозівської РР 181986,72
грн., з яких: пеня 18109,31 грн., 3% річних
41887,39 грн., 7% штрафу 111482,59 грн.,
інфляційні втрати 10507,42 грн. Судові
витрати просить покласти на
відповідача.

Ухвалою суду від 13.02.14р. за позовною
заявою було порушено провадження по
справі та призначено до розгляду у
відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 25.03.14р.
оголошувалась перерва до 11:30 год. до
01.04.14р.

Представник позивача в судовому
засіданні 01.04.14р. підтримав позовні
вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні 01.04.14р. просив суд зменшити
розмір штрафних санкцій до
мінімального розміру, а саме просить
суд зменшити неустойку на 90 %, вказує на
те, що строк позовної давності щодо
нарахування неустойки пропущений.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом, в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та
всебічно дослідивши обставини та
докази на їх підтвердження, вислухавши
уповноважених представників сторін,
судом встановлено наступне.

30 вересня 2011 року між Національною
акціонерною компанією "Нафтогаз
України" та Комунальним підприємством
"Тепловодосервіс Лозівської районної
ради" був укладений договір № 50 купівлі
- продажу природного газу.

Відповідно до розділу 1 Договору
Продавець зобов'язується передати у
власність Покупцю у IV кварталі 2011 року
та у 2012 році імпортований природний
газ, надалі - газ, для виробництва
теплової енергії, яка споживається
бюджетними установами па
організаціями та іншими споживачами, а
Покупець зобов'язується прийняти
оплатити природний газ на умовах цього
договору.

На виконання умов договору Позивач
поставив у жовтні 2011 року - грудні 2012
року, а Відповідач прийняв природний
газ на загальну суму 5449003,07 грн., що
підтверджуються актами приймання -
передачі природного газу від 31.10.11р.,
від 30.11.11р., від 31.12.11р., від 31.01.12р., від
29.02.12р., від 31.03.12р., від 30.04.12р., від 27.11.12р.,
від 30.11.12р., від 31.12.12р.

Пунктом 6.1. договору встановлено, що
оплата за газ здійснюється Покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100%
поточної оплати протягом місяця
поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа, наступного за місяцем поставки
газу.

Відповідачем, в супереч умовам
договору, не вчасно проводились
розрахунки за поставлений природний
газ.

З вимогою від 28.01.14 № 26/2-25-14 Публічне
акціонерне товариство Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
зверталось до відповідача про сплату
штрафних санкцій у розмірі 129591,90 грн.
Відповідачем зазначена вимога
виконана не була.

Таким чином, позивач звернувся до суду
з позовною заявою про стягнення з
відповідача пені 18109,31 грн., 3% річних
41887,39 грн., 7% штрафу 111482,59 грн.,
інфляційних втрат 10507,42 грн.

Надаючи правову кваліфікацію доказам
які надані сторонами та викладеним
обставинам з урахуванням фактичних та
правових підстав позовних вимог і
заперечень проти них суд виходить з
наступного.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України. За
приписами частини 2 цієї статті
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема є договір та інші
правочини та юридичні факти. Підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173
Господарського кодексу України та ст.
509 Цивільного кодексу України,
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
господарювання (зобов'язана сторона, у
тому числі боржник) зобов'язаний
вичинити певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкту (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо) або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язків.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 Господарського
кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського
кодексу України господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом та припинення зобов'язання на
вимогу однієї із сторін допускається
лише у випадках, встановлених законом
або договором, а згідно ст. 599
Цивільного кодексу України,
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не припустив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України, до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 55 Конституції
України, статей 15,16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1ст.530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк.

Відповідно до ч.1ст.548 ЦК України,
виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено законом або договором.

Згідно статям 610, 611 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Так, позивач просить суд стягнути з
відповідача пеню в сумі 18109,31 грн. та 7%
штрафу в розмірі 111482,59 грн.

Відповідно до статті 546 Цивільного
кодексу України, виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.
Договором або законом можуть бути
встановлені інші види забезпечення
виконання зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України
передбачено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання. Штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання. Пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Частиною 6 статті 232 Господарського
кодексу України встановлено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконане.

Відповідач просить суд застосувати
строк позовної давності щодо
нарахування позивачем неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК
України для окремих видів вимог
законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала порівняно із
загальною позовною давністю. Позовна
давність в один рік застосовується,
зокрема, до вимог: про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до п. 3, 4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 4.3. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів" від
29.05.13р.№ 10 якщо відповідно до чинного
законодавства або договору неустойка
(пеня) підлягає стягненню за кожний
день прострочення виконання
зобов'язання, позовну давність
необхідно обчислювати щодо кожного дня
окремо за попередній рік до дня подання
позову, якщо інший період не
встановлено законом або угодою сторін.
При цьому, однак, слід мати на увазі
положення частини шостої статті 232 ГК
України, за якими нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано. Даний
шестимісячний строк не є позовною
давністю, а визначає максимальний
період часу, за який може бути
нараховано штрафні санкції (якщо інший
такий період не встановлено законом
або договором). Порядок обчислення
позовної давності не може бути
змінений за угодою сторін, тому,
зокрема, умови договору, за якими
сторони встановили, що така давність
обчислюється не з моменту прострочення
платежу, а з іншої дати, що визначається
шляхом зворотного відрахування шести
місяців від дати пред'явлення вимоги,
суперечать вимогам закону і не
застосовуються судом.

Судом встановлено, що 06.02.14р. позивачем
до суду була направлена позовна заява
№14/2-42 від 31.01.14р., про що свідчить
поштовий штамп на конверті (аркуш
справи № 59), це свідчить про те, що
нарахована позивачем пеня перевищує
строк позовної давності в один рік, яка
встановлена ч.2 ст.258 ЦК України та є
такою, що частково виходять за межі
позовної давності.

Слід зазначити, що сторонами в договорі
або в інших документах, якими
обмінювалися сторони не було
передбачено умови про збільшення
строку позовної давності, тому
представник відповідача правомірно
заявив клопотання щодо застосування
строку позовної давності щодо
неустойки.

Судом перевірено строк нарахування
пені та встановлено, що пеню нараховано
з пропущенням строку позовної
давності, а тому суд вважає за можливе
задовольнити заяву відповідача про
застосування строку позовної давності,
у зв`язку з чим частково задовольняє
вимогу позивача про стягнення пені та 7%
штрафу, а саме, з урахуванням
вищезазначеного, стягненню підлягає
пеня за період з 06.02.13р. по 01.4.13р. в
розмірі 14756,34 грн., а в частині стягнення
пені в сумі 3352,97 грн. слід відмовити;
стягненню підлягає 7% штрафу за період з
06.02.13р. по 01.4.13р. в розмірі 65224,91 грн., а в
частині стягнення 7% штрафу в сумі 46257,68
грн. слід відмовити.

Також, відповідач просить суд зменшити
розмір неустойки на 90% посилаючись на
те, що основною причиною невчасної
оплати відповідачем заборгованості за
спожитий газ є несвоєчасне проведення
розрахунків споживачів (населення,
організацій, що фінансуються з бюджету)
з відповідачем. Тобто, відповідачем
було вжито всіх відповідних заходів
щодо зменшення існуючої дебіторської
заборгованості.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України
встановлено, що господарський суд,
приймаючи рішення, має право:
зменшувати у виняткових випадках
розмір неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання.

Судом встановлено, що головною
причиною проведення несвоєчасних
розрахунків за газ є невідповідністю
тарифів на послуги теплопостачання. На
цей час складова газу у тарифі складає
75%. Постановою Кабінету Міністрів
України від 11 червня 2012 р. № 517
затверджений порядок та умови надання
у 2012 році субвенції з державного
бюджету місцевим бюджетам на погашення
заборгованості з різниці в тарифах на
теплову енергію, послуги з
централізованого водопостачання та
водовідведення, що вироблялися,
транспортувалися та постачалися
населенню, яка виникла у зв'язку з
невідповідністю фактичної вартості
теплової енергії та послуг з
централізованого водопостачання та
водовідведення тарифам, що
затверджувалися та/або погоджувалися
органами державної влади чи місцевого
самоврядування. На виконання умов цієї
Постанови нашим підприємством були
надані усі документи щодо отримання
субвенції за 2012 рік у розмірі 2702017,00грн.
Сума субвенції затверджена головним
фінансовим управлінням Харківської
обладміністрації, але до цього часу не
перерахована. КП "Тепловодосервіс"
Лозівської районної ради є комунальним
підприємством, обслуговує 95% населення
Лозівського району послугами з
теплопостачання. Несвоєчасна сплата за
спожитий природний газ виникла в
зв'язку з важким фінансово-економічним
станом підприємства внаслідок великої
заборгованість бюджету за надані
послуги теплопостачання, яка станом на
01.02.2014рв. становить 1182,07грн., не
відшкодовано пільг та субсидій з
державного бюджету на суму 1412,8тис. грн.,
а збитки підприємства становлять
3485тис. грн., про що свідчать баланс та
звіт про фінансові результати КП
"Тепловодосервіс" за 12 місяців 2013 року,
в зв'язку з тривалою кризою неплатежів
у паливно-енергетичному комплексі. КП
"Тепловодосервіс" Лозівської районної
ради також надає послуги з
водопостачання, водовідведення,
утримання будинків та прибудинкової
території та незважаючи на важке
фінансове становище сплачувало нехай і
несвоєчасно, але в повному обсязі за
спожитий газ коштами, які надходили від
надання інших комунальних послуг, яке
надає підприємство. У підприємства
відсутнє джерело на оплату штрафних
санкцій і примусове їх стягнення
спричинить вилучення з господарського
обороту коштів, що позбавить
можливості закупки нових обсягів газу
для забезпечення ним споживачів усіх
категорій та проведення оплати
вартості поставленого газу, а також
виведе з ладу надання якісних послуг з
водопостачання, водовідведення та
утримання будинків.

У зв'язку з тим, що несвоєчасна сплата
за отриманий природний газ виникла по
незалежних від підприємства причинах,
а саме: в зв'язку з невідповідністю
тарифів на послуги з теплопостачання
фактичним витратам на їх виробництво,
заборгованістю бюджету за спожиті
послуги з теплопостачання, надзвичайно
важким фінансово-економічним станом,
що не дає можливості проводити
своєчасно розрахунки з постачальником
природного газу, здійснювати у
визначені законодавством терміни
відрахування по податкових
зобов'язаннях, враховуючи, що ступень
виконання зобов'язання за даним
договором купівлі-продажу природного
газу № 50 від 30.09.2011 року, складає 100% та
незначний термін несвоєчасної сплати
(протягом 2 місяців), суд вважає за
можливе визнати такий випадок
винятковим.

Суд, розглянувши зазначену заяву
відповідача щодо зменшення розміру
неустойки на 90% вважає за можливе
задовольнити її частково, а саме
зменшити розмір неустойки на 80%,
виходячи з наступного.

Пунктом 3.17.4 Постанови Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.11р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" встановлено, що
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83
ГПК), господарський суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначного прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо. У
зазначеній нормі ГПК йдеться про
можливість зменшення розміру саме
неустойки (штрафу, пені), а тому вона не
може застосовуватися у вирішенні
спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум
збитків та шкоди (стаття 22, глава 82
Цивільного кодексу України). У
резолютивній частині судового рішення
зазначається про часткове
задоволення позову і розмір суми
неустойки, що підлягає стягненню.
Судовий збір у разі зменшення судом
розміру неустойки покладається на
відповідача повністю, без урахування
зменшення неустойки.

Зважаючи на те, що ступінь виконання
зобов'язання є високою (тобто основний
борг відповідачем був повністю
погашений), а також, беручи до уваги те,
що зобов'язання не було виконано вчасно
внаслідок великої дебіторської
заборгованості відповідача, в тому
числі і невиконання бюджетними
установами своїх зобов'язань перед
відповідачем, і з огляду на те, що
відповідач є відповідальний за
безперебійне постачання газу у
Харківській області, і від якого
залежить безаварійне і безперебійне
надання послуг постачання газу у
Харківській області, суд вважає за
можливе частково задовольнити
клопотання відповідача про зменшення
розміру неустойки на 90% та зменшити
розмір пені та штрафу на 80%, відповідно
пеня до стягнення становить 2951,26 грн., 7%
штрафу до стягнення становить 13044,98
грн., а в іншій частині стягнення
неустойки слід відмовити.

Дана правова позиція з вищевикладених
питань узгоджується з практикою Вищого
господарського суду України по
аналогічним справам, зокрема, у
постановах: від 23.05.2012 року №5023/128/12, від
13.08.2012 року №5023/1324/12, від 13.08.2012 року у
справі №5023/1235/12, від 13.08.2012 року у справі
№5023/1231/12, від 22.08.2012 року у справі
№5023/579/12, від 27.09.2012 року у справі
№16/4/5022-107/2012, від 31.10.2012 року у справі
№5015/2216/12, від 19.12.2012 року у справі
№5023/3165/12, від 19.12.2012 року у справі
№5019/880/12, у справі 5023/10324/11 від 12.06.2013
року.

Щодо вимог позивача про стягнення з
відповідача 3% річних в розмірі 41887,39
грн. та інфляційних втрат в розмірі
10507,42 грн., суд зазначає таке.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те,
що наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3% річних не є санкціями, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінених грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

Суд, перевіривши розрахунок Позивача,
перевіривши період нарахування
останнім вказаної суми 3% річних, дійшов
висновку про те, що відповідний
розрахунок є вірним, та відповідає
нормам чинного законодавства, а тому
підлягає стягненню з відповідача у
повному обсязі в сумі 41887,39 грн.

Що стосується заявленої вимоги
Позивача про стягнення з відповідача
10507,42 грн. суми інфляційних втрат, суд
зазначає наступне.

В інформаційному листі від 17.07.2012р.
№01-06/928/2012 "Про практику застосування
Вищим господарським суд України у
розгляді справ окремих норм
матеріального права" сума боргу з
урахуванням індексу інфляції повинна
розраховуватися, виходячи з індексу
інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто мала місце не
інфляція, а дефляція) (постанова Вищого
господарського суду України від 05.04.2011
№ 23/466 та лист Верховного Суду України
"Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ" від 03.04.1997 №
62-97р). При застосуванні індексу
інфляції слід мати на увазі, що індекс
розраховується не на кожну дату місяця,
а в середньому на місяць і здійснюється
шляхом множення суми заборгованості на
момент її виникнення на сукупний
індекс інфляції за період прострочення
платежу. При цьому сума боргу, яка
сплачується з 1 по 15 день відповідного
місяця, індексується з врахуванням
цього місяця, а якщо сума боргу
сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця (див.
постанову Вищого господарського суду
України від 01.02.2012 № 52/30). В силу
приписів статті 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом. Передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Суд, перевіривши розрахунок
інфляційних втрат визнав їх вірно
розрахованими та такими, що підлягають
задоволенню у повному обсязі, та
стягненню підлягає сума інфляційних
втрат в розмірі 10507,42 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується положеннями ст. 49
ГПК України. У спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав,
- на сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином, судові витрати покладаються на
відповідача пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України;
ст.ст. 256-258, 260-261, ч.4 ст.267, 509, 525, 526, 530, 598,
599, 611, 612, 625, 629 Цивільного кодексу
України; ст.ст. 173, 174, 179, 193, 230, 232, 343
Господарського кодексу України; ст.ст.
1, 4, 12, 33, 43, 44, 47-49, ст.ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства
"Тепловодосервіс" Лозівської районної
ради (64621, Харківська обл., Лозівський
район, смт. Краснопавлівка, мікрорайон,
буд. 16, , рахунок 354
в філії ХОУ АТ "Ощадбанк" м.Харків МФО
351823)) на користь Публічного
акціонерного товариства "Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" (01001, м. Київ, вул. Б.
Хмельницького, 6, ) пеню в
сумі 2951,26 грн., 7% штрафу в сумі 13044,98 грн.,
3% річних в сумі 41887,39 грн., інфляційних
втрат в розмірі 10507,42 грн., витрати по
сплаті судового збору в розмірі 2647,52
грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

В частині стягнення з відповідача пені
в сумі 18109,31 грн., 7% штрафу в сумі 98437,61
грн. - відмовити.

Повне рішення складено 03.04.2014 р.

Суддя Л.В. Шарко