м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
№ 910/1289/14 09.04.14
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "БМБ Бленд"до
Публічного акціонерного товариства
"Банк Богуслав"провизнання недійсним
договору №15 від 30.06.2010 про внесення
змін та доповнень до кредитного
договору №15/01-КР-8/2007 від 21.02.2007
Суддя Літвінова М.Є.
Представники сторін:
від позивача: не з'явився;
від відповідача: Коцар О.С. -
представник за довіреністю;
Гордієць С.С. - представник за дов.;
Гончар Н.Б. - представник за дов.
У судовому засіданні 09.04.2014, на підставі
ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "БМБ Бленд"
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовною заявою до
Публічного акціонерного товариства
"Банк Богуслав" про визнання недійсним
договору №15 від 30.06.2010 про внесення
змін та доповнень до кредитного
договору №15/01-КР-8/2007 від 21.02.2007.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 03.02.2014 порушено провадження у
справі №910/1289/14, розгляд справи
призначено на 24.02.2014.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 24.02.2014, у зв'язку з
відпусткою судді Літвінової М.Є.,
справу передано на розгляд судді
Мельнику В.І.

Ухвалою від 24.02.2014 справу прийнято до
провадження судді Мельника В.І.,
розгляд справи призначено на 17.03.2014.

18.02.2014 через відділ діловодства суду
від ПАТ "Банк Богуслав" надійшов відзив
на позов, в якому заперечив проти
позову та зазначив, що банк виконав
свої зобов'язання за кредитним
договором та ще у 2007-2008 роках надав
позивачу в користування кредитні кошти
в загальній сумі еквівалентній 7 550 000,00
грн.

У відзиві на позов відповідач також
зазначив, що фінансове становище
позивача з 2009 року не змінилось.
Позивач неодноразово звертався до
відповідача та отримував інші кредити
у період з 2010 по 2013 років. Враховуючи
зазначене, відповідач вважає, що
відсутні підстави передбачені ст. 233
Цивільного кодексу України для
визнання недійсним договору №15 про
внесення змін та доповнень до
кредитного договору від 30.06.2010,
оскільки останній не суперечить нормам
чинного законодавства та укладений при
вільному волевиявленні сторін та
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

18.02.2014 ПАТ "Банк Богуслав" також подав до
суду заяву про застосування строків
позовної давності.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 27.02.2014 справу
передано на розгляд судді Літвінової
М.Є., у зв'язку з її виходом з відпустки.

Ухвалою від 27.02.2014 справу прийнято до
провадження судді Літвінової М.Є.,
розгляд справи призначено на 17.03.2014.

В судове засідання 17.03.2014, представники
позивача не з'явились, про дату та час
розгляду справи повідомлені належним
чином (повідомлення про отримання ТОВ
"БМБ Бленд" поштового відправлення -
ухвали від 27.02.2014, долучено до
матеріалів справи)

Ухвалою від 17.03.2014, на підставі ст. 77 ГПК
України, розгляд справи відкладений на
26.03.2014.

26.03.2014 через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
позивача надійшло клопотання про
призначення судової експертизи.

26.03.2014 через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
позивача надійшла заява про
застосування наслідків недійсності
правочину та визначення суми, яка має
бути повернута кредитодавцю.

26.03.2014 через відділ діловодства суду
від ПАТ "Банк Богуслав" надійшла заява
про: накладення арешту на майно та
майнові права ТОВ "БМБ Бленд", що є
предметом застави та забезпеченням
виконання зобов'язань за кредитним
договором №15/01-КР-8/2007; накладення
арешту на майно ПАТ "Беарс", що є
предметом застави та забезпеченням
виконання зобов'язань позивача за
кредитним договором №15/01-КР-8/2007;
накладення арешту на майно ТОВ "БМБ
Компаунд", що є предметом застави та
забезпеченням виконання зобов'язань
позивача за кредитним договором
№15/01-КР-8/2007 від 21.02.2007.

В обґрунтування поданої заяви
відповідач в порядку ч. 2 ст. 1057-1
Цивільного кодексу України, якою
передбачено, що визнаючи недійсним
кредитний договір, у якому виконання
зобов'язання позичальника забезпечено
заставою майна позичальника або
поручителя, суд за заявою кредитодавця
накладає на таке майно арешт.

26.03.2014 через відділ діловодства суду
від позивача надійшли письмові
пояснення щодо заяви відповідача про
застосування строків позовної
давності. Крім того, в цих поясненнях
позивач просить суд в порядку
визначеному ч. 5 ст. 267 Цивільного
кодексу України, визнати поважними
причини пропуску позовної давності та
допустити можливість захисту
порушеного права у випадку визнання
оскарженого договору недійсним, як
такого, що був укладений під впливом
тяжкої для ТОВ "БМБ Бленд" обставин і на
вкрай не вигідних умовах.

В судове засідання 26.03.2014, представники
позивача повторно не забезпечили явку
в судове засіданні (поштове
повідомлення про вручення ухвали від
17.03.2014, долучено до матеріалів справи).

У зв'язку з неявкою представників
позивача в судове засідання, ухвалою
від 26.03.2014, в порядку ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України, розгляд справи відкладено на
09.04.2014.

В судовому засіданні 09.04.2014 представник
позивача підтримав клопотання про
призначення експертизи.

У поданому клопотанні, позивач просить
суд призначити економічну експертизу,
оскільки економічна експертиза
включає дослідження документів
бухгалтерського, податкового обліку і
звітності, дослідження документів про
економічну діяльність підприємств і
організацій, дослідження документів
фінансово-кредитних операцій, а
відповідно до п. 129 Науково-методичних
рекомендацій з питань підготовки та
призначення судових експертиз,
затверджених наказом Міністерства
юстиції України від 08.10.1998 №53/5,
встановлено, що головним завданням
дослідження документів про економічну
діяльність підприємств і організацій
є, зокрема, наступне: установлення
документальної обґрунтованості,
аналізу показників фінансового стану
(платоспроможності, фінансової
стійкості, прибутковості та ін.),
установлення документальної
обґрунтованості аналізу
загальногосподарських і спеціальних
фондів, установлення документальної
обґрунтованості аналізу реальності
розрахунків з дебіторами і
кредиторами, установлення
документальної обґрунтованості
аналізу економічної доцільності
отримання і використання кредитів і
позик, установлення документальної
обґрунтованості аналізу витрат і цін
як чинників фінансової стабільності,
беззбитковості.

У зв'язку з наведеним, позивач просить
поставити на вирішення експертизи
питання з метою визначення економічних
показників (ліквідності,
платоспроможності та прибутковості)
господарсько-фінансової діяльності
ТОВ "БМБ Бленд" станом на 30.06.2010 та як
вказані показники вплинули на
результати господарсько-фінансової
діяльності ТОВ "БМБ Бленд"; визначити
фінансове становище товариства з метою
встановлення ознак
неплатоспроможності станом на 30.06.2010.

Представники відповідача заперечили
проти клопотання про призначення
економічної експертизи.

Розглянувши в судовому засіданні
клопотання позивача про призначення
економічної експертизи по справі, суд
дійшов висновку про відмову в його
задоволенні, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 41 ГПК України для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
експертизу. Учасники судового процесу
мають право пропонувати
господарському суду питання, які мають
бути роз'яснені судовим експертом.
Остаточне коло цих питань
встановлюється господарським судом в
ухвалі. Проведення судової експертизи
доручається державним спеціалізованим
установам чи безпосередньо особам, які
відповідають вимогам, встановленим
Законом України "Про судову
експертизу". Особа, яка проводить
судову експертизу (далі - судовий
експерт) користується правами і несе
обов'язки, зазначені у статті 31 цього
Кодексу.

Згідно п. 2. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
року № 4 "Про деякі питання практики
призначення судової експертизи"
відповідно до статті 1 Закону судова
експертиза - це дослідження експертом
на основі спеціальних знань
матеріальних об'єктів, явищ і процесів,
які містять інформацію про обставини
справи, що перебуває у провадженні,
зокрема, суду. Водночас і згідно з
частиною першою статті 41 ГПК
експертиза призначається для
з'ясування питань, що потребують
спеціальних знань. Із сукупності
наведених норм матеріального і
процесуального права вбачається, що
неприпустимо ставити перед судовими
експертами правові питання, вирішення
яких чинним законодавством віднесено
до компетенції суду, зокрема, про
відповідність окремих нормативних
актів вимогам закону, про правову
оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у
разі дійсної потреби у спеціальних
знаннях для встановлення фактичних
даних, що входять до предмета
доказування, тобто у разі, коли
висновок експерта не можуть замінити
інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно
суперечливими, їх оцінку в разі
необхідності може бути здійснено
господарським судом з призначенням
відповідної судової експертизи.

Враховуючи відсутність
взаємосуперечливих доказів у справі та
відсутності потреби у спеціальних
знаннях, підстав для призначення
судової експертизи немає.

Після того, як суд вімовив в
задоволенні клопотання про
призначення судової експертизи,
представник позивача заявив усне
клопотання про оголошення перерви в
судовому засіданні для надання
можливості ознайомлення з матеріалами
справи - документами, що подані
представниками відповідача в судовому
засіданні.

Для надання можливості представнику
позивача ознайомитись з документами
поданими відповідачем в судовому
засіданні, судом оголошено перерву до 14
год. 00 хв. 09.04.2014.

Як свідчить відмітка представника
позивача - Мажара О.Є., він був
ознайомлений з матеріалами справи, що
підтверджується його підписом на
внутрішній стороні обкладинки другого
тому справи №910/1289/14.

О 13 год. 45 хв. 09.04.2014 через відділ
діловодства суду від позивача надійшло
клопотання про відкладення розгляд
справи, в якому представник зазначив,
що наданий судом час для ознайомлення з
матеріалами справи є недостатнім,
враховуючи кількість наданих
відповідачем доказів. Враховуючи
принципи змагальності та рівність
сторін перед судом, представник
позивача у клопотанні просив суд
надати йому час достатній для
ознайомлення з матеріалами, а також для
підготовки відповідних пояснень
внаслідок такого ознайомлення.

Враховуючи наведене, представник
позивача у клопотанні просив суд
відкласти розгляд справи та повідомити
про час розгляду справи в
установленному порядку.

В судове засідання, яке було продовжене
після оголошення перерви (о 14 год. 00 хв.),
представник позивача не з»явився, про
що було зафіксовано у протоколі
судового засідання від 09.04.2014 (наявний в
матеріалах справи).

В судовому засіданні було оголошено
про надходження клопотання позивача
про відкладення розгляду справи.

Представники відповідача заперечили
проти задоволення вказаного
клопотання, пояснивши це тим, що
документи, які були додані
представниками відповідача до
матеріалів справи, є документами
позивача. Та зазначили, що дії позивача
спрямовані лише на затягування
розгляду справи.

Дослідивши клопотання про відкладення
розгляду справи, судом відмовлено в
його задоволенні з огляду на наступне.

Слід зазначити, що перелік документів
поданий представниками відповідача в
судовому засіданні 09.04.2014, є дійсно
досить значним, однак, подані документи
є документами позивача, які були надані
ТОВ "БМБ Бленд" та долучені до
матеріалів кредитної справи, тому зі
змістом вказаних документів позивач
обізнаний.

Крім того, судом взято до уваги, що
провадження у справі порушено 03.02.2014, а
розгляд справи неодноразово
відкладався у зв'язку з неявкою
представника позивача. Тобто,
зазначене свідчить про достатність
часу для підготовки та подання до суду
письмових пояснень, тощо.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України,
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обгрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

З урахуванням зазначеного, клопотання
позивача про відкладення розгляду
справи є таким, що не підлягає
задоволенню.

В судовому засіданні 09.04.2014, на підставі
ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В:

Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК України
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України
передбачає, що підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

21.02.2007 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Банк Богуслав"
(правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство "Банк Богуслав")
(банк за договором) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "БМБ Бленд"
(позичальник за договором) був
укладений кредитний договір
№15/01-КР-8/2007 (далі Кредитний договір) про
надання відновлювальної відкличної
кредитної лінії в іноземній валюті.

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору,
банк на умовах, передбачених цим
договором, відкриває позичальнику
відновлювальну відкличну кредитну
лінію з загальним лімітом в сумі 1 142 000
дол. США, в межах якої надає
позичальнику в користування грошові
кошти, для ведення статутної
діяльності зі сплатою 14 процентів
річних за користування сумою кредиту
на строк з 21.02.2007 по 20.02.2009.

Згідно п. 1.4 Кредитного договору, термін
погашення кредиту - 20.02.2009 або термін,
встановлений у відповідності з п. 2.8, 2.9
цього Договору.

В подальшому за період з 27.02.2007 по 30.06.2010
сторонами були внесені зміни та
доповнення до Кредитного договору, та
укладені відповідні договору №№1-15
(належним чином засвідчені копії яких
долучені до матеріалів справи).

Договором №2 від 20.07.2007, сторони дійшли
згоди викласти п. 1.1 Кредитного
договору, у наступній редакції:

"1.1.Банк на умовах, передбачених цим
договором відкриває позичальнику
відновлювальну відкличну кредитну
лінію з загальним лімітом в сумі 1 232 000
дол. США, в межах якої надає
позичальнику в користування грошові
кошти для поповнення обігових коштів
зі сплатою 14 процентів річних за
користування сумою кредиту на строк з
21.02.2007 по 20.02.2009.

Договором №3 від 27.12.2007 про внесення
змін до Кредитного договору, сторони
дійшли згоди внести зміни до
Кредитного договору, виклавши його в
новій редакції.

Відповідно до п.1.1 Кредитного договору
в редакції договору №3 від 27.12.2007, банк
на умовах, передбачених Договором,
відкриває позичальнику відновлювальну
відкличну мультивалютну кредитну
лінію з загальним лімітом в сумі - 6750000
грн., в тому числі з можливістю
кредитування в іноземній валюті в сумі,
еквівалент якої в національній валюті
України за курсом НБУ на день фактичної
видачі не може перевищувати 6750000 грн. в
межах якої надає позичальнику в
користування грошові кошти, на
поповнення обігових коштів зі сплатою
16,5 % річних, за користування сумою
кредиту, отриманого позичальником в
національній валюті України та 14 %
процентів річних за користування сумою
кредиту, отриманого позичальником в
іноземній валюті.

Згідно п. 1.2 Кредитного договору, кредит
позичальнику надається в межах суми
ліміту, зазначеного в п. 1.1 договору на
підставі письмової заяви позичальника,
викладеної у формі, передбаченій цим
договором (додаток № 1) та за умови
належного виконання позичальником
своїх зобов'язань згідно з цим
договором.

Відповідно до Договору №4 від 01.04.2008 про
внесення змін та доповнень до
Кредитного договору, сторони дійшли
згоди про збільшення ліміту
кредитування до суми еквівалентної 7 550
000,00 грн.

Як зазначив, відповідач у відзиві на
позов, він виконав свої зобов'язання за
Кредитним договором та у 2007-2008 роках
надав позивачу в користування кредитні
кошти в загальній суму еквівалентній 7
550 000,00 грн., за заявами позичальника про
надання кредиту.

Відповідно до договору №5 від 10.06.2008 про
внесення змін та доповнень до
Кредитного договору, сторони дійшли
згоди про зміну процентів за
користування кредитом в національній
валюті - 19,5 % процентів річних та 15 %
процентів річних за користування
кредитом в іноземній валюті.

Договором №6 від 24.10.2008 про внесення
змін та доповнень до Кредитного
договору, сторони дійшли згоди про
збільшення ліміту кредитування до суми
еквівалентної - 8 672 000,00 грн., в зв'язку з
підвищенням Національним банком
України курсу долара США. Як зазначив
відповідач, будь-яких кредитних коштів
позичальнику не відбувалось.

Відповідно до договору №7 від 24.11.2008 про
внесення змін та доповнень до
Кредитного договору, сторони дійшли
згоди встановити наступні ліміти
кредитування: 1 279 520,00 грн. - при
кредитуванні в національній валюті -
гривні та 1 232 000,00 дол. США - при
кредитуванні в іноземній валюті -
доларах США.

Згідно договору №9 від 20.02.2009 про
внесення змін та доповнень до
Кредитного договору, сторони
домовились продовжити строк кредиту до
18.02.2011.

Відповідно до спірного Договору №15 від
30.06.2010 про внесення змін та доповнень до
Кредитного договору (далі - Договір),
сторони дійшли згоди викласти п.1.1
Кредитного договору у наступній
редакції:

"1.1.Банк на умовах, передбачених цим
Договором, відкриває позичальнику
відновлювальну відкличну
мультивалютну кредитну лінію, з
можливістю одночасного кредитування в
національній валюті України - гривні та
іноземній валюті - доларах США, з
лімітами в сумі, які на день фактичної
видачі не можуть перевищувати:

- 1 279 520,00 грн. при кредитуванні в
національній валюті - гривні, та

- 1 232 000,00 дол. США при
кредитуванні в іноземній валюті -
доларах США, в межах яких надає
позичальнику в користування грошові
кошти, на поповнення обігових коштів,
зі сплатою 19,5 % річних за користування
сумою кредиту, отриманого
позичальником в національній валюті -
гривні та 15,27 % відсотків річних за
користування сумою кредиту, отриманого
позичальником в іноземній валюті -
доларах США.

Відповідно до п. 2 Договору № 15 від
30.06.2010, всі інші умови Кредитного
договору залишаються без змін.

Згідно п. 3 Договору, він набирає
чинності з дати його підписання
сторонами, є невід'ємною частиною
договору та діє до виконання
позичальником в повному розмірі взятих
зобов'язань за Договором.

Зі змісту договору №15 (п. 4) вбачається,
що сторони домовились, що підписання
цього Договору не є новацією умов
Кредитного договору.

Спір у справі виник у зв'язку із
оспорюванням позивачем Договору №15
від 30.06.2010 та вважає його недійсним на
підставі ст.233 Цивільного кодексу
України та в порядку ст. 215 Цивільного
кодексу України, з наступних підстав:

- фактично, позивач потребував
коштів для підтримки виробничого
процесу з метою уникнення зупинення
господарської діяльності та
запобігання банкрутству підприємства,
оскільки знаходився у важкому
фінансовому стані, про який відповідач
був обізнаний (на підтвердження
фінансового стану підприємства
позивач надав баланс та звіти про
фінансові результати);

- перед укладенням спірного
договору сторонами проводились
переговори щодо підвищення
відсоткової ставки по кредиту, та при
цьому позивач фактично був пов'язаний
умовами п. 2.8.7 Кредитного договору, який
передбачає, що в разі відмови позивача
від внесення змін до Кредитного
договору, позивач має достроково
повернути весь кредит;

- у випадку, якби фінансове
положення позивача не було б у
загрозливому стані, у товариства не
було потреби в укладенні договору №15
для отримання коштів під підвищений
відсоток, тобто на вкрай невигідних
умовах, а також позивач не погоджувався
на зміну відсоткової ставки в сторону
збільшення через загрозу застосування
п. 2.8.7 Кредитного договору.

У відзиві на позов, відповідач
заперечив проти позовних вимог та
зазначив, що фінансове становище
позивача з 2009 року не змінилось та
дозволяє йому проводити активну
господарську діяльність, отримувати
кредити як у відповідача так і в інших
банках України. Крім того, відповідач
зазначив, що позивач не надав суду
доказів того, що за відсутності тяжкого
фінансового стану він взагалі або на
зазначених умовах не уклав би спірний
договір.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги, не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 р.
(надалі -"постанова Пленуму") визначено,
що при розгляді справ про визнання
правочинів недійсними суди залежно від
предмета і підстав позову повинні
застосовувати норми матеріального
права, якими регулюються відповідні
відносини, та на підставі цих норм
вирішувати справи.

Підставою позову є укладання правочину
під впливом тяжкої обставини, а тому
підлягають застосуванню в т.ч. приписи
ст. 233 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Цивільного
кодексу України правочин, який вчинено
особою під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
може бути визнаний судом недійсним
незалежно від того, хто був ініціатором
такого правочину.

Пунктом 23 постанови Пленуму
передбачено, що правочин може бути
визнаний судом недійсним на підставі
статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, чим друга
сторона правочину скористалася.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка
хвороба особи, членів її сім'ї чи
родичів, смерть годувальника, загроза
втратити житло чи загроза банкрутства
та інші обставини, для усунення або
зменшення яких необхідно укласти такий
правочин.

Особа, яка оскаржує правочин, має
довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тобто, для кваліфікації правочину за
ст. 233 Цивільного кодексу України
необхідна обов'язкова наявність
зазначених двох умов у сукупності:
вплив тяжкої обставини і вкрай
невигідні умови. Крім того, має бути
причинно-наслідковий зв'язок між
тяжкими обставинами та укладеним
правочином (його укладання саме з метою
усунення обставин).

За змістом узагальнення Верховного
Суду України "Практика розгляду судами
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" (лист від 24.11.2008)
тяжкі обставини судді розуміють як не
будь-яке несприятливе матеріальне,
соціальне чи інше становище, а як його
крайні форми. Наприклад, важка хвороба
особи чи її близьких, смерть
годувальника, крайня нужденність її
сім'ї, загроза втратити заставлене
житло чи банкрутства, надзвичайно
низька винагорода за виконану роботу
або надану послугу, порівняно з
вартістю відчужуваної речі, та інші
обставини, для усунення чи пом'якшення
яких необхідно терміново укласти цей
правочин. Тяжка обставина є
оцінювальною категорією і має
визначатися судом з урахуванням всіх
обставин справи. Потерпілий, який
оскаржує правочин, повинен довести, що
за відсутності тяжких обставин він
взагалі або на зазначених умовах не
уклав би правочин. Визнання правочину
недійсним не може пов'язуватись з тим,
чи усвідомлювала сторона користь, яку
матиме від нього.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивач зазначає, що для підтримання
виробничого процесу з метою зупинення
господарської діяльності та
запобігання банкрутству підприємства,
потребував кошти. Фінансовий стан
підприємства позивач підтверджує
балансом за 2009 та 2010 роки, звіти про
фінансові результати за 2009 і 2010 роки.

Щодо цього слід зазначити наступне:

Відповідно до частини 2 статті 6 ЦК
України сторони мають право
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами.

За умовами частини 3 статті 6 ЦК України
сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.

Таким чином, договірні зобов'язання
базуються на принципі волевиявлення
сторін, згідно з яким вирішення судом
неврегульованих питань (умов), що
виникли при укладенні договору,
можливе за спільною згодою сторін.
Виняток з цього правила становлять
договори, засновані на державному
замовленні.

Позивачем не надано доказів того, що на
момент укладення спірного Договору
позичальник перебував у скрутному
фінансовому становищі, яке б
виражалось у відсутності коштів для
нормального ведення господарської
діяльності, чи для нього існувала
загроза банкрутства та інші обставини,
для усунення або зменшення яких
необхідно було укласти такий правочин.

Під господарською діяльністю
розуміється діяльність суб'єктів
господарювання у сфері суспільного
виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність. Господарська діяльність,
що здійснюється для досягнення
економічних і соціальних результатів
та з метою одержання прибутку, є
підприємництвом, а суб'єкти
підприємництва -підприємцями (ст. 3 ГК
України).

Відповідно ст. 42 ГК України,
підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

У відповідності до ст. 44 ГК України,
підприємництво здійснюється на основі
самостійного формування підприємцем
програми діяльності, вибору
постачальників і споживачів продукції,
що виробляється, залучення
матеріально-технічних, фінансових та
інших видів ресурсів, використання
яких не обмежено законом, встановлення
цін на продукцію та послуги відповідно
до закону, комерційного розрахунку та
власного комерційного ризику.

Таким чином, в разі здійснення
підприємницької діяльності особа має
усвідомлювати, що така господарська
діяльність здійснюється нею на власник
ризик, а тому користуючись правом
самостійного залучення фінансових
ресурсів, здійснювати власний
комерційний розрахунок щодо наслідків
укладення відповідних правочинів, а
також самостійно нести комерційні
ризики їх несприятливості, що можуть
настати в результаті таких правочинів.
Підприємець самостійно має
розрахувати ризики настання
несприятливих наслідків в результаті
тих чи інших його дій, та самостійно
прийняти рішення про вчинення (чи
утриматись від) таких дій. Настання
несприятливих наслідків в
господарській діяльності підприємця є
його власним комерційним ризиком, на
основі якого і здійснюється
підприємництво.

Оскільки, неплатоспроможністю суб'єкта
підприємницької діяльності, у
відповідності до Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
неплатоспроможність виконати після
настання встановленого строку грошові
зобов'язання перед кредиторами не
інакше, як через відновлення його
платоспроможності.

Банкрутство - визнана господарським
судом неспроможність боржника
відновити свою платоспроможність за
допомогою процедур санації та мирової
угоди і погасити встановлені у порядку,
визначеному цим Законом, грошові
вимоги кредиторів не інакше як через
застосування ліквідаційної процедури.

Документи (банківські виписки наявні в
матеріалах справи), які свідчать про
оплату кредиту та відсотків за
користування кредитом, підтверджують
фінансову спроможність позивача
виконувати свої грошові зобов'язання
за Кредитним договором.

Оскільки, позивач отримав кредитні
кошти за договором та вчинив дії по
виконанню зобов'язань за договором,
зазначене свідчить про визнання та
схвалення Позивачем укладеного
договору.

Надані суду фінансові звіти та баланс
ТОВ "БМБ Бленд" не свідчать про
перебування у тяжкому фінансовому
стані товариства при укладення
спірного Договору та, так результат, не
підтверджують доводи позивача щодо
цього.

Посилання позивача на наявність
невигідних умов спірного договору під
підвищений банківський відсоток, не
приймаються до уваги судом, оскільки,
відповідно до ст. 49 Закону України "Про
банки та банківську діяльність" (в
редакції станом на 30.06.2010), надання
безпроцентних кредитів забороняється,
за винятком передбачених законом
випадків. Банк не може надавати кредити
під процент, ставка якого є нижчою від
процентної ставки за кредитами, які
бере сам банк, і процентної ставки, що
виплачується ним по депозитах.

Щодо погодження позивача на підвищення
відсоткової ставки в сторону її
збільшення через загрозу застосування
п. 2.8.7 Кредитного договору, яким
визначено право відповідача вимагати
дострокового повернення кредитних
коштів, слід зазначити, що згідно з
статтею 627 ЦК України відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 Господарського
кодексу України при укладенні
господарських договорів сторони
можуть визнати зміст договору на
основі вільного волевиявлення, коли
сторони можуть погоджувати на свій
розсуд будь - які умови договору, що не
суперечить законодавству.

Спірний Договір був укладений на
основі вільного волевиявлення сторін.

За таких обставин, Договір №15 від 30.06.2010
відповідає вимогам чинного
законодавства.

Зважаючи на встановлені обставини
справи та положення чинного
законодавства, господарський суд
дійшов висновку про відсутність
правових підстав для визнання
оспорюваного Договору недійсним.

Позивач, в порядку ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, не
довів обставини на які посилався як на
підставу своїх вимог. Крім того,
обставини наведені позивачем
спростовані належними доказами
наданими відповідачем.

Оскільки, господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи.

Позовні вимоги є незаконними та
необґрунтованими, а тому вони не
підлягають задоволенню.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин
(п.2.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними").

Позивачем не доведено наявність
обов'язкових двох умов у сукупності:
вплив тяжкої обставини і вкрай
невигідні умови та
причинно-наслідковий зв'язок між ними,
що є необхідними для кваліфікації
правочину за ст. 233 Цивільного кодексу
України.

Відповідно до вищевикладеного, суд
приходить до висновку про відсутність
правових підстав для визнання
недійсними договору №15 від 30.06.2010 про
внесення змін та доповнень до
Кредитного договору від 21.02.2007
№15/01-КР-8/2007. Таким чином, вимоги
позивача визнаються судом
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню

18.02.2014 представником відповідача
подано заяву про застосування,
позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України,
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Стаття 257 ЦК України передбачає, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 2 статті 267 ЦК України,
заява про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності.

Частина 3 статті 267 ЦК України
передбачає, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

У відповідності до п. 2.2. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" визначено, що за
змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

В зв'язку з тим, що суд прийшов до
висновку про необґрунтованість вимог
позивача та про відсутність порушення
права позивача, позовна давність не
може бути застосована до даних
правовідносин.

Аналогічного висновку суд дійшов і
щодо заяв відповідача про застосування
наслідків недійсності правочину в
порядку ч. 1, 2 ст. 1057-1 Цивільного кодексу
України.

Отже, заявлені позовні вимоги не
підлягають задоволенню та є
безпідставними, оскільки обставини
викладені у позовній заяві спростовані
матеріалами справи та документами
поданими відповідачами.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, судові
витрати покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1.В задоволенні позовних вимог
відмовити.

2.Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 14.04.2014

Суддя

М.Є. Літвінова