КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2014 р. Справа№ 910/1481/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Коршун Н.М.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Кисельов Ю.Ф.
(довіреність №42 від 12.02.2014 р.),

Яцик П.М. (довіреність №43 від 12.02.2014 р.)

від відповідача - Кузікова А.С.
(довіреність №650-НЮ від 14.02.2014 р.)

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця»

на рішення господарського суду міста
Києва від 17.03.2014 року

у справі №910/1481/14 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Манхеттен»

до Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця»

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Манхеттен»
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовною заявою до
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Південно-Західна
залізниця» про стягнення 169554,84 грн.
боргу та 4589,58 грн. пені.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 17.03.2014 р. позов задоволено частково.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача 169554,84 грн. основного боргу,
3744,14 грн. пені та судовий збір в розмірі
3465,82 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати вказане рішення та прийняти
нове, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що
рішення суду першої інстанції прийнято
з порушенням та неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права.

Представники позивача в судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечували, просили залишити
її без задоволення, а рішення без змін.

Представник відповідача в судовому
засіданні повністю підтримав доводи,
викладені в апеляційній скарзі, просив
скаргу задовольнити, рішення
скасувати, в позові відмовити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, апеляційний господарський суд
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

09.07.2013 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Манхеттен»
(виконавець) та Державним
територіально-галузевим об'єднанням
«Південно-Західна залізниця»
(замовник), було укладено договір
підряду № ПЗ/НРП-131473/НЮ.

Згідно п. 1.1 вказаного договору,
виконавець зобов'язується надати
послуги пов'язані з обстеженням,
оцінкою технічного стану та
паспортизацією будівель та споруд,
виготовити технічні паспорта будівель,
здати результат робіт у встановлений
умовами цього договору термін, а
Замовник зобов'язується надати
проектну документацію, прийняти
закінчені роботи та оплатити їх.

За своєю правовою природою укладений
між сторонами договір є договором
підряду.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України, за
договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

Пунктом 11.1 договору встановлено, що цей
договір набирає чинності з дати його
підписання і діє до 31.12.2013 р.

Згідно п. 2.1 договору та протоколу
узгодження договірної ціни, вартість
робіт по договору підряду складає 209554,84
грн. в.т.ч ПДВ.

На підставі вказаного договору та
погодженого між сторонами
календарного плану робіт, виконавець
взяті на себе зобов'язання виконав, а
саме виконав роботу з обстеження,
оцінки технічного стану та підготовки
матеріалів для заповнення паспортів
технічного стану будівель і споруд
замовника. Вказані роботи були
прийняті відповідачем, що
підтверджується Актами
здачі-приймання за договором та
накладної про передачу
науково-технічної документації від
18.11.2013 р.

В жовтні 2013 року замовник частково
розрахувався з виконавцем,
перерахувавши кошти в сумі 40000,00 грн.

Таким чином, враховуючи, що строк
виконання за вказаним договором
настав, відповідач розрахувався із
позивачем частково, то залишилась
невиплаченою заборгованість в сумі
169554,84 грн.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено,
що зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено,
що суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України,
є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено,
що якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

В матеріалах справи наявний акт звірки
взаємних розрахунків станом на 01.01.2014
р., підписаний та скріплений печатками
обох сторін, відповідно до якого у
відповідача існує заборгованість
перед позивачем в сумі 169554,84 грн.

Факт наявності боргу у відповідача
перед позивачем за договором в сумі
169554,84 грн. належним чином доведений,
документально підтверджений і
відповідачем не заперечується, строк
оплати послуг, у відповідності до
договору є таким, що настав, а тому
колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду, що позовні вимоги в частині
стягнення боргу у розмірі 169554,84 грн. є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Позивачем також заявлено вимогу про
стягнення з відповідача 4589,58 грн. пені
відповідно до п. 8.3 договору.

Відповідач заперечує щодо стягнення
пені у вказаному розмірі, посилаючись
на скрутне матеріальне становище.

Проаналізувавши вказані доводи
відповідача, колегія суддів приходить
до висновку, що доказів в підтвердження
викладених обставин відповідачем не
надано, а посилання на важкий
фінансовий стан не підтверджено
належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України,
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 230 ГК України встановлено,
що штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Частиною 6 ст. 231 ГК України визначено,
що штрафні санкції за порушення
грошових зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня коли зобов'язання мало бути
виконано.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»,
розмір пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період за який сплачується
пеня.

Відповідно до п. 6.1 договору, розрахунки
між сторонами проводяться після
підписання акту задачі-приймання
роботи не пізніше 15 банківських днів.

Так, Акт здачі-приймання
науково-технічної продукції, проектної
продукції за договором від 09.07.2013 р. на
суму 169554,84 грн. складено 18.11.2013 р. Таким
чином, дата початку нарахування пені є
04.12.2013 р., а не 19.10.2013 р. як зазначає
позивач.

За таких обставин, колегія суддів,
перевіривши розрахунок, погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
позовна вимога про стягнення з
відповідача пені у розмірі 4589,58 грн.
підлягає частковому задоволенню у
розмірі 3744,14 грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідачем, в порушення зазначеної
норми, належним чином апеляційну
скаргу не обґрунтовано, доказів та
підстав для скасування рішення суду
першої інстанції апеляційному суду не
наведено.

З огляду на викладене, посилання
скаржника на порушення та неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права, слід вважати
такими, що не заслуговують на увагу.
Крім того, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновку місцевого
господарського суду та не
підтверджуються наявними матеріалами
справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
17.03.2014 р. у даній справі є таким, що
відповідає нормам матеріального і
процесуального права, фактичним
обставинам та матеріалам справи, у
зв'язку з чим підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст.
105 ГПК України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця» залишити
без задоволення.

Рішення господарського суду міста
Києва від 17.03.2014 р. у справі №910/1481/14
залишити без змін.

Справу №910/1481/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
судовим рішенням апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
С.О. Алданова

Судді
С.Я. Дикунська

Н.М. Коршун