РІШЕННЯ

"26" березня 2014 р.Справа № 921/123/14-г/14

Господарський суд Тернопільської
області

у складі судді Руденка О.В.

розглянув справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Медмаркет", вул.
Ахсарова,13/515, м. Харків, 61057

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1,
АДРЕСА_1

про стягнення заборгованості в сумі
6000,94 грн.

представники сторін в судове засідання
не з'явилися.

Суть справи: Товариство з обмеженою
відповідальністю "Медмаркет"
звернулося в господарський суд
Тернопільської області з позовом до
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості в сумі 6000,94
грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем зобов'язань щодо
своєчасної та повної оплати вартості
поставленого товару, зважаючи на що в
останнього виникла заборгованість, яка
підлягає примусовому стягненню в
судовому порядку.

Відповідач проти позовних вимог
заперечив та, з огляду на пропуск
товариством строку позовної давності
для звернення до суду, просить у
задоволенні позову останньому
відмовити.

Представники сторін в судове засідання
не з'явилися, хоча про час та місце
слухання справи повідомлені належним
чином, в порядку ст.64 ГПК України.

В процесі розгляду справи учаснику
судового процесу належні йому права та
обов'язки, передбачені ст.ст.20,22,81-1 ГПК
України, роз'яснено.

Розгляд справи неодноразово
відкладався з підстав, викладених у
відповідних ухвалах.

За відсутності відповідного
клопотання в порядку ст.81-1 ГПК України,
технічна фіксація судового процесу не
здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, судом
встановлено наступне.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Зокрема, такими підставами є
договори та інші правочини.

Так, на виконання умов договору,
укладеного в усній формі, ТОВ
"Медмаркет" поставило підприємцю
ОСОБА_1 у період з 26.01.2010р. по 11.03.2010р.
продукцію на загальну суму 22 007,00 грн.
Факт поставки товару підтверджується
наявними в матеріалах справи копіями
та оригіналами видаткових накладних,
які підписані контрагентами та
скріплені їхніми печатками. При цьому,
зауважень щодо кількості та якості
поставлених товарно-матеріальних
цінностей відповідачем не заявлялось.

Однак, суб'єктом підприємницької
діяльності вартість отриманої
продукції оплачена лише частково
(банківські виписки про оплату
знаходяться в матеріалах справи). Таким
чином, станом на час розгляду справи
судом, у відповідача існує непогашена
заборгованість в сумі 6 000,94 грн.

З метою досудового врегулювання спору
позивачем на адресу контрагента
15.01.2014р. направлена вимога про сплату
даної суми боргу, яка останнім
залишена без задоволення.

У відповідності до ч. 1 ст. 173 ГК України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку. Аналогічні за змістом норми
містяться і в ст.ст. 509, 526 ЦК України.

Взаємовідносини, що склалися між
учасниками спору суд кваліфікує як
правовідносини, що випливають із
договору поставки, згідно якого та в
силу ст. 712 Цивільного кодексу України,
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або у
інших цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До вимог господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з врахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Проте, як встановлено судом та свідчать
матеріали справи, фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1 допущено
заборгованість по оплаті вартості
поставленого товару в розмірі 6 000,94 грн.

При цьому строк виконання відповідачем
зобов'язань щодо оплати залишку
поставленої продукції між сторонами
визначений не був.

Відповідно до ч.2 ст.712 ЦК до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено договором, законом або
не випливає з характеру відносин
сторін.

Так, у правових позиціях, викладених у
інформаційному листі від 17.07.2012 року №
01-06/928/2012, Вищий господарський суд
України з приводу практики
застосування частини першої статті 692
ЦК України щодо визначення строку
виконання боржником грошового
зобов'язання, яке виникло на підставі
договору купівлі-продажу (у
співвідношенні з частиною другою
статті 530 ЦК України) вказав наступне.

Відповідно до частини першої статті 692
ЦК України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Отже, якщо інше не встановлено
укладеним сторонами договором, або
актом цивільного законодавства,
перебіг строку виконання грошового
зобов'язання, яке виникло на підставі
договору купівлі - продажу, починається
з моменту прийняття товару або
товаророзпорядчих документів на нього,
і положення частини другої статті 530
названого Кодексу, в якій ідеться про
строк (термін) виконання боржником
обов'язку, що не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, до відповідних правовідносин
не застосовується (постанова Вищого
господарського суду України від 28.02.2012
року № 5002-8/481-2011) .

При цьому, підписання покупцем
видаткової накладної, яка є первинним
обліковим документом у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
і яка відповідає вимогам, зокрема, ст. 9
названого Закону і Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар. Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами, встановленими ч.1 ст. 692 ЦК
України (постанова Вищого
господарського суду України від 21.04.2011
року № 9/252-10) .

З огляду на наведене, перебіг строків
виконання грошових зобов'язань
відповідачем, які виникли на підставі
видаткових накладних, починається з
моменту прийняття покупцем товару по
кожній з видаткових накладних, тобто у
даному випадку по першій з 6 видаткових
накладних № 1-00000191 від 26.01.2010 року
перебіг строку виконання грошового
зобов`язання відповідачем почався з
26.01.2010 року, по останній - № 1-00000738 від
11.03.2010 року - з 11.03.2010 року.

В той же час, загальна позовна давність
статтею 257 ЦК України встановлена
тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов`язано його
початок.

Отже, перебіг позовної давності, тобто
перебіг строку у межах якого позивач
може звернутися до суду з вимогою про
стягнення з відповідача
заборгованості на підставі
вищезгаданих 6 видаткових накладних
розпочався у період з 27.01.2010 року по
12.03.2010 року (з моменту отримання
відповідачем товару по кожній з
видаткових накладних) і сплив,
відповідно, у період з 26.01.20113 року по
11.03.2013 року (в залежності від моменту
прийняття відповідачем товару по
кожній з 6 видаткових накладних).

Проте, як вбачається із матеріалів
справи, позивач звернувся з вимогою до
відповідача про сплату коштів 15.01.2014
року (отримана підприємцем 20.01.2014р.), а
із позовною заявою до суду 10.02.2014 року,
тобто після спливу позовної давності,
помилково вважаючи, що до
правовідносин з купівлі - продажу
(поставки) застосовується положення
частини другої статті 530 ЦК України, а
не положення частини першої статті 692
ЦК України.

Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Так, відповідач, згідно відзиву (заяви)
від 26.02.2014р. просить суд до спірних
правовідносин застосувати позовну
давність та у задоволенні позовних
вимог відмовити.

Приписами цивільного законодавства,
зокрема, ч. 4 ст.267, встановлено, що сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

При цьому, суд вважає за необхідне
зазначити, що здійснена відповідачем
оплата за отриманий товар 16.08.2013 року та
29.11.2013 року (оригінали банківських
виписок знаходяться в матеріалах
справи) не є підставою для переривання
строку позовної давності, зважаючи на
підпункт 4.4.1. постанови Пленуму ВГСУ
"Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів" від
29.05.2013 р. № 10, за яким переривання
перебігупозовної давності може мати
місце лише в межах строку давності, а не
після його спливу.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог та заперечень,
що позивачем не виконано.

Зважаючи на наведене, позовні вимоги
ТОВ "Медмаркет" до приватного
підприємця ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості до задоволення не
підлягають, з огляду на пропуск
позовної давності.

Відповідно до ст.ст.44,49 ГПК України,
судовий збір позивачу не
відшкодовується.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст. 1-4,12, 32-34, 43, 44-49, 82-84 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

На рішення господарського суду, яке не
набрало законної сили, сторони мають
право подати апеляційну скаргу, а
прокурор апеляційне подання протягом
десяти днів з дня прийняття
(підписання) рішення у через місцевий
господарський суд.

Суддя
О.В. Руденко

Повний текст рішення

складено та підписано 01.04.2014р.