КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2014 р. Справа№ 37/771

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Корсакової Г.В.

при секретарі судового засідання -
Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Іващенко О.В.- представник
за дов. №91/2013/11/27-1 від 27.11.13;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу
Державного підприємства
"Науково-дослідний, виробничий
агрокомбінат "Пуща-Водиця"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 23.12.2013р. та Додаткове рішення
Господарського суду міста Києва від
10.01.2014р.

у справі № 37/771 (суддя - Гавриловська
І.О.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Київенерго"

до Державного підприємства
"Науково-дослідний, виробничий
комбінат "Пуща-Водиця"

про стягнення 96534, 02 грн.,

В судовому засіданні 08.04.2014 р. оголошено
лише вступну та резолютивну частини
постанови,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Київенерго" в особі Структурного
відокремленого підрозділу "Енергозбут
Київенерго" (далі - ПАТ "Київенерго",
позивач) звернулося до Господарського
суду міста Києва з позовом до
Державного підприємства
"Науково-дослідний, виробничий
агрокомбінат "Пуща-Водиця" (далі - ДП
"Пуща-Водиця", відповідач) про стягнення
61362,19 грн. основного боргу за спожиту
теплову енергію, 10252,46 грн. пені, 21382,30
грн. інфляційної складової боргу та
3537,07 грн. трьох відсотків річних у
зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем зобов'язань за договором
№ 154-1898-3 від 03.08.1999 р. на постачання
теплової енергії у гарячій воді за
період з 01.10.07 р. до 01.10.09.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 23.12.2013р. позовні вимоги ПАТ
"Київенерго" задоволено частково.
Стягнуто з ДП "Пуща-Водиця" на користь
ПАТ "Київенерго" 20953,39 грн. - інфляційної
складової боргу, 3537,07 грн. - трьох
відсотків річних, 961,06 грн. - витрати по
сплаті державного мита та 236,00 грн. -
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.
Провадження у справі в частині
стягнення 61362,19 грн. основного боргу
припинено.

Додатковим рішенням Господарського
суду міста Києва від 10.01.2014р. позовні
вимоги ПАТ "Київенерго" в частині
стягнення пені також було задоволено.
Стягнуто з ДП "Пуща-Водиця" на користь
ПАТ "Київенерго" 10252,46 грн. пені.

Не погодившись з прийнятим рішенням
Господарського суду міста Києва від
23.12.2013р. та Додатковим рішенням
Господарського суду міста Києва від
10.01.2014р., ДП "Пуща-Водиця", звернулося до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
зазначені рішення повністю та прийняти
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог ПАТ
"Київенерго".

Апеляційна скарга мотивована тим, що
суд першої інстанції прийняв рішення з
порушенням норм матеріального права, в
неповному обсязі з'ясував обставин
справи, зокрема, не встановив
відсутність вини відповідача у
несвоєчасній оплаті заборгованості.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 29.01.2014 року
апеляційну скаргу ДП "Пуща-Водиця"
прийнято до провадження та призначено
до розгляду на 25.02.2014р.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
24.02.2014р. у зв'язку з перебуванням
головуючого судді Коротун О.М. на
лікарняному, змінено склад судової
колегії: головуючий суддя - Кропивна
Л.В., судді - Гаврилюк О.М., Корсакова Г.В.,
яка прийняла справу до свого
провадження.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
05.03.2014р. у зв'язку із виходом
головуючого судді Коротун О.М. з
лікарняного, змінено склад судової
колегії: головуючий суддя -
Коротун О.М., судді - Гаврилюк О.М.,
Корсакова Г.В., яка прийняла справу до
провадження ухвалою від 11.03.2014р. та
призначила до розгляду на 08.04.2014р.

У судовому засіданні 08.04.2014 р.
представник позивача заперечував
проти доводів апеляційної скарги,
зазначив, що вважає рішення суду першої
інстанції законним та обґрунтованим,
просив залишити його без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача у судове
засідання 08.04.2014р. не з'явився, про час
та місце судового засідання був
повідомлений належним чином, про що
свідчить наявне в матеріалах справи
поштове повідомлення № 352 про
вручення 24.03.2014р. відповідачу копії
вищезазначеної ухвали від 11.03.2014.

Враховуючи те, що явка представників
сторін судом апеляційної інстанції
обов'язковою не визнавалась, а участь в
засіданні суду (як і інші права,
передбачені статтею 22 ГПК України) є
правом, а не обов'язком сторони,
Київський апеляційний господарський
суд дійшов висновку про можливість
здійснення перевірки рішення
Господарського суду міста Києва в
апеляційному порядку за відсутності
представника відповідача, який був
належним чином повідомлений про час та
місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
заперечень на неї, оглянувши оригінали
документів, заслухавши пояснення
представника позивача, Київський
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, між Акціонерною
енергопостачальною компанією
"Київенерго", яка була перейменована на
Публічне акціонерне товариство
"Київенерго", в особі Структурного
підрозділу "Енергозбут Київенерго"
(енергопостачальна організація за
умовами договору) та ДП "Пуща-Водиця"
(абонент за умовами договору) був
укладений договір на постачання
теплової енергії у гарячій воді № 154-18973
від 03.08.1999 р. (далі - договір), відповідно
до умов якого енергопостачальна
організація зобов'язується постачати
теплову енергію у вигляді гарячої води
на потреби: опалення та вентиляцію в
період опалювального сезону, гарячого
водопостачання протягом року, в
кількості та обсягах згідно з додатком
№ 1 до цього договору, а абонент
зобов'язується виконувати умови та
порядок оплати в обсягах і терміни, які
передбачені в додатку № 4 до даного
договору.

Згідно з п. 5.1. договору облік
споживання абонентом теплової енергії
проводиться розрахунковим способом.

Відповідно до п. 5.3. договору, абонент,
який має прилади обліку, щомісячно
надає енергопостачальній організації
звіт по фактичному споживанню теплової
енергії, в терміни передбачені у
додатку № 1 до даного договору.

Додатками № 3 та № 4 до договору сторони
визначили тарифи на теплову енергію та
порядок розрахунків за спожиту теплову
енергію.

Відповідно до п. 2 додатку № 4 до
договору, абонент щомісяця з 12 по 15
число самостійно отримує в районному
відділі теплозбуту № 1 за адресою: м.
Київ, вул. Жилянська, 63, табуляграму
фактичного споживання теплової
енергії за попередній період, акт
звірки на початок розрахункового
періоду (один примірник оформленого
акту звірки абонент повертає в РВТ).

Згідно з п. 3.1. вищевказаного додатку, в
разі, якщо абонент розраховується за
показниками приладів обліку:

- при перевищенні фактичного
використання теплової енергії понад
заявленого та сплаченого до початку
розрахункового періоду, ця кількість
перевищення самостійно сплачується
абонентом не пізніше 28 числа поточного
місяця;

- у випадку, якщо фактичне використання
теплової енергії нижче від заявленого
та сплаченого до початку
розрахункового періоду, сальдо
розрахунків визначається за
фактичними показниками приладів
обліку.

Пунктом 3.2. додатку № 4 до договору
визначено, що абонентам, які не мають
приладів обліку кількість фактично
спожитої теплової енергії
визначається згідно договірних
навантажень з урахуванням
середньомісячної фактичної
температури теплоносія від теплових
джерел енергопостачальної
організації, та кількості годин (діб)
роботи тепловикористовуючого
обладнання абонента в розрахунковому
періоді.

Так, позивач в обґрунтування позовних
вимог надав суду належним чином
завірені копії облікових карток
відповідача за період з жовтня 2007 р. до
вересня 2009 р., за якими загальна сума
спожитої відповідачем теплової
енергії за період з 01.10.07 р. до 01.10.09 р.
становила 266620,50 грн.

З врахуванням часткового виконання
зобов'язань відповідачем, станом на
01.10.09 р. у нього виникла заборгованість
у розмірі 61362,19 грн., яка й була заявлена
позивачем до стягнення.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з судом першої інстанції,
який дійшов висновку, що умови
зазначеного договору свідчать про те,
що за своєю правовою природою він є
договором енергопостачання.

У відповідності до частини 1 статті 275
Господарського кодексу України, за
договором енергопостачання
підприємство (енергопостачальник)
відпускає електричну енергію, пару,
гарячу і перегріту воду (далі-енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Частина 1 статті 193 Господарського
кодексу України встановлює, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання -відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України визначено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог -відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться, одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим до
виконання сторонами.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджується
той факт, що за спірний період
розрахунок вартості спожитої теплової
енергії розрахований позивачем за
тарифами, встановленими
нормативно-правовими актами
(розпорядженнями) КМДА та НКРЕ.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції, представником позивача було
надано розрахунок основного боргу за
спожиту відповідачем теплову енергію,
з якої вбачається відсутність основної
заборгованості за заявлений позивачем
період (а саме, з 01.10.07 р. до 01.10.09 р.) у
зв'язку з погашенням відповідачем
зазначеної заборгованості вже після
звернення ПАТ "Київенерго" з позовом до
суду.

З огляду на наведене, правомірним є
висновок місцевого суду стосовно
припинення провадження у справі в
частині стягнення основної
заборгованості в розмірі 61362,19 грн., у
зв'язку з відсутністю предмету спору на
підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Крім того, у зв'язку з простроченням
виконання зобов'язання по своєчасному
погашенню заборгованості позивачем
було заявлено до стягнення з
відповідача 10252,46 грн. пені, 21382,30 грн.
інфляційної складової боргу та 3537,07
грн. трьох відсотків річних.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що
передбачене законом право кредитора
вимагати стягнення боргу враховуючи
індекс інфляції та відсотків річних є
способом захисту майнових прав та
інтересів кредитора, сутність яких
складається з відшкодування
матеріальних втрат кредитора та
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів, а також
отримання компенсації (плати) від
боржника за користування ним грошовими
коштами, які належать до сплати
кредитору.

Так, індекс інфляції є щомісячним
показником знецінення грошових коштів
і розраховується він не на кожну дату
місяця, а в середньому на місяць. За
таких обставин застосовувати індекс
інфляції у випадку, коли борг виник у
певному місяці і в тому же місяці був
погашений, - підстави відсутні. Крім
того, при розрахунку інфляційних
нарахувань мають бути враховані
рекомендації, викладені в листі
Верховного Суду України від 03.04.1997 р. №
62-97р "Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ", згідно з якими
при застосування індексу інфляції слід
умовно вважати, що сума, внесена за
період з 1 до 15 числа відповідного
місяця, наприклад, травня, індексується
за період з врахуванням травня, а якщо з
16 до 31 числа, то розрахунок починається
за наступного місяця - червня.

Індекс інфляції є статистичною
інформацією, яка щомісячно надається
Держкомстатом та публікується в газеті
"Урядовий кур'єр" та на офіційному
веб-сайті Державного комітету
статистики України (http://www. ukrstat.gov.ua).

Вимагати сплати суми боргу з
врахуванням індексу інфляції є правом
кредитора, яке він може реалізувати, а
може від нього відмовитися. Якщо
кредитор приймає рішення вимагати
сплати суми боргу з врахуванням
індексу інфляції, він має враховувати
індекс інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення незалежно від того, чи був
в якійсь період індекс інфляції менше
одиниці (тобто мала місце не інфляція, а
дефляція), а отже, сума боргу в цьому
періоді зменшується.

Перевіривши арифметичну правильність
розрахунку інфляційної складової
боргу, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку, що місцевий суд
правомірно (з урахуванням індексу
дефляції, яка відбулася в заявлений
позивачем період) частково задовольнив
позовні вимоги позивача, стягнувши
20953,39 грн. інфляційної складової боргу.

В свою чергу, перевіривши розрахунок 3%
річних наданий позивачем, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що він є арифметично вірним та
обґрунтованим, а відтак позовні вимоги
про стягнення з відповідача на користь
позивача 3% річних у розмірі 3537,07 грн. за
заявлені позивачем періоди правомірно
задоволені місцевим судом.

Позивачем також було заявлено до
стягнення з відповідача пеню за
прострочення виконання зобов'язання,
яка згідно з розрахунком позивача
складає 10252,46 грн. (розрахунок в
матеріалах справи). Контррозрахунку
суми пені відповідачем надано не було.

Відповідно до частини 1 статті 549
Цивільного кодексу України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Згідно частини 3 статті 549 Цивільного
кодексу України, пенею визнається
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Статтею 230 Господарського кодексу
України визначено, що штрафними
санкціями визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно частини 6 статті 232
Господарського кодексу України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено договором або
законом, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Згідно статті 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Суд апеляційної інстанції перевірив
арифметичну правильність розрахунку
пені, наданий позивачем та взятий до
уваги судом першої інстанції, та дійшов
висновку, що даний розрахунок про
стягнення 10252,46 грн. пені, у заявлений
позивачем періоди - є вірним та
обґрунтованим, а відтак позов
правомірно задоволений місцевим судом
в цій частині (при цьому, ухвалення
судом першої інстанції додаткового
рішення в цій частині відповідає
вимогам законодавства, зокрема,
передбачено ст. 88 ГПК України).

Як було зазначено вище, відповідач не
заперечував проти правильності
розрахунку ціни позову, проте не згоден
з застосуванням судом першої інстанції
відповідальності у вигляді стягнення
штрафних санкцій, через те, що сторона
основний борг погасила повністю, що, на
її думку, мало бути враховано місцевим
судом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті
83 Господарського процесуального
кодексу України господарський суд,
приймаючи рішення, має право, зокрема,
зменшувати у виняткових випадках
розмір неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання. Тобто,
застосування вказаної норми є правом
суду.

Частиною 1 статті 233 Господарського
кодексу України встановлено, що у разі,
якщо належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій; при цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу; якщо порушення зобов'язання
не завдало збитків іншим учасникам
господарських відносин, суд може з
урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу
України також визначено, що розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

В частині 1 статті 233 ГК України також
вказано, що у разі, якщо належні до
сплати штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу. Відповідно до
частини 2 вказаної статті, якщо
порушення зобов'язання не завдало
збитків іншим учасникам господарських
відносин, суд може з урахуванням
інтересів боржника зменшити розмір
належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно пунктом 3.17.4. Постанови Пленуму
Вищого Господарського Суду України від
26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" вирішуючи питання
про зменшення розміру неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд
повинен об'єктивно оцінити, чи є даний
випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Згідно статті 617 ЦК України особа, яка
порушила зобов'язання, звільняється
від відповідальності за порушення
зобов'язання, якщо вона доведе, що це
порушення сталося внаслідок випадку
або непереборної сили. Не вважається
випадком, зокрема, недодержання своїх
обов'язків контрагентом боржника,
відсутність на ринку товарів,
потрібних для виконання зобов'язання,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Таким чином, вищенаведеними нормами
передбачено право господарського суду
за наявності обставин, які мають
істотне значення, зменшити розмір
заявлених до стягнення санкцій (в тому
числі пені). При цьому наявність таких
обставин повинна бути документально
підтверджена (статті 32, 33
Господарського процесуального кодексу
України).

Стосовно доводів апелянта про
незаконність одночасного стягнення за
порушення договірного зобов'язання
штрафу та пені, суд апеляційної
інстанції зазначає наступне.
Відповідно до постанови Верховного
суду України від 27.04.2012 р. у справі №
06/5026/1052/2011, одночасне стягнення з
учасника господарських відносин, який
порушив господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не
суперечить статті 61 Конституції
України, оскільки згідно зі статтею 549
ЦК України пеня та штраф є формами
неустойки, а відповідно до статті 230 ГК
України - видами штрафних санкцій,
тобто не є окремими та самостійними
видами юридичної відповідальності. У
межах одного виду відповідальності
може застосовуватися різний набір
санкцій.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку про відсутність
виняткових підстав для зменшення
розміру пені та штрафних санкцій (в
розумінні частини 3 статті 83 ГПК
України), оскільки з матеріалів справи
вбачається відсутність
документального підтвердження підстав
для застосування такого зменшення,
встановлених законодавством. Крім
того, наведеними приписами
законодавства передбачено саме
зменшення пені та штрафних санкцій, а
не повне звільнення від їх сплати, про
що, зокрема, просить відповідач в
апеляційній скарзі (аналогічної
позиції дотримується Вищий
господарський суд України в постанові
від 19 серпня 2013 року по справі № 910/1580/13).

З огляду на наведене, суд апеляційної
інстанції не приймає до уваги
вищенаведені доводи апеляційної
скарги, оскільки апелянтом не надано
суду доказів, які б свідчили про
наявність тих обставин, з якими
законодавство пов'язує зменшення
розміру або звільнення від сплати
штрафних санкцій та пені, а інші доводи,
викладені в апеляційній скарзі, не
можуть бути підставами для часткового
або повного скасування рішення
місцевого суду.

Інші доводи апеляційної скарги не
знайшли свого підтвердження під час
перегляду рішення в суді апеляційної
інстанції, апелянт не подав жодних
належних доказів на спростування
висновків суду першої інстанції, які
могли б бути прийняті та дослідженні
судом апеляційної інстанції в
розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, Київський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
зміни чи скасування рішення суду
першої інстанції по даній справі в
розумінні ст. 104 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної
скарги покладаються на апелянта в
порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного
підприємства "Науково-дослідний,
виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця"
на рішення Господарського суду міста
Києва від 23.12.2013р. та додаткове рішення
Господарського суду міста Києва від
10.01.2014р. у справі № 37/771 залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 23.12.2013р. та додаткове рішення
Господарського суду міста Києва від
10.01.2014р. у справі № 37/771 залишити без
змін.

3. Матеріали справи № 37/771 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
О.М. Коротун

Судді
О.М. Гаврилюк

Г.В. Корсакова