КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2014 р. Справа№ 23/340

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін
відповідно до протоколу судового
засідання від 07.04.2014 року

розглянувши апеляційну скаргу
комунального підприємства
«Ватутінськінвестбуд» на рішення
господарського суду міста Києва від
10.12.2013 року

у справі № 23/340 (головуючий суддя -
Кирилюк Т.Ю., судді Грєхова О.А.,

Літвінова М.Є.)

за позовом публічного акціонерного
товариства «Київенерго» в особі

структурного відокремленого
підрозділу «Енергозбут «Київенерго»

до комунального підприємства
«Ватутінськінвестбуд»

про стягнення 126 373,37 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 10.12.2013 року по справі № 23/340
позов публічного акціонерного
товариства «Київенерго» в особі
структурного відокремленого
підрозділу «Енергозбут «Київенерго»
до комунального підприємства
«Ватутінськінвестбуд» про стягнення
126373,37 грн. - задоволено частково.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача 7412,44 грн. - інфляційних втрат,
1550,48 грн. 3% річних, 6822,70 грн. пені, 1263,73
грн. державного мита та 236,00 грн. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу. Провадження в
частині стягнення 110587,75 грн. основного
боргу припинено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції від 10.12.2013 року, відповідач
звернувся до апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою в якій просить рішення
господарського суду міста Києва від
10.12.2013 року по справі № 23/340 скасувати та
прийняти нове рішення. Обгрунтовуючи
апеляційну скаргу, скаржник послався
на те, що рішення суду першої інстанції
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а викладені у рішенні висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Ухвалою апеляційного господарського
суду від 20.01.2014 року апеляційну скаргу
комунального підприємства
«Ватутінськінвестбуд» на рішення
господарського суду міста Києва від
10.12.2013 року прийнято до провадження та
призначено до розгляду.

У судовому засіданні 07.04.2014 року
представник комунального підприємства
«Ватутінськінвестбуд» надав суду
апеляційної інстанції свої пояснення
по справі в яких, підтримав подану
апеляційну скаргу у повному обсязі на
підставі доводів викладених в ній та
просив апеляційний господарський суд
апеляційну скаргу задовольнити,
рішення суду першої інстанції
скасувати та прийняти нове рішення,
яким відмовити у стягнення штрафних
санкцій.

Представник публічного акціонерного
товариства «Київенерго» у судових
засіданнях 12.02.2014 року, 17.03.2014 року та
07.04.2014 року також надав суду свої
пояснення по справі в яких, заперечив
проти задоволення апеляційної скарги
вважає її необґрунтованою та
безпідставною, а рішення суду першої
інстанції законним та обґрунтованим.

Згідно статті 99 Господарського
процесуального кодексу України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі XII
Господарського процесуального кодексу
України.

У відповідності до ст. 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність та
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали,
розглянувши апеляційну скаргу,
заслухавши пояснення представників
сторін, Київським апеляційним
господарським судом встановлено
наступне.

01.11.2002 року між ПАТ «Київенерго» (в
минулому АЕК «Київенерго») та КП
«Ватутінськінвестбуд» було укладено
договір № 1630424 на постачання теплової
енергії у гарячій воді (далі - договір),
відповідно до умов якого позивач
зобов'язався постачати теплову енергію
у вигляді гарячої води на потреби
опалення та вентиляцію в період
опалювального сезону, гарячого
водопостачання - протягом року, в
кількості та обсягах згідно з додатком
№ 1 до договору.

Відповідач відповідно до пункту 2.3.1
договору № 1630424 від 01.11.2002 року
зобов'язався додержуватись кількості
споживання теплової енергії по кожному
параметру в обсягах, які визначені у
додатку № 1 до договору, не допускаючи
їх перевищення та своєчасно сплачувати
вартість спожитої теплової енергії.

Додатком № 4 до договору № 1630424 від
01.11.2002 року сторони погодили, що
відповідач щомісяця з 12 по 15 число
самостійно отримує у Районному відділі
теплозбуту № 6 за адресою: вул.
Меліоративна, будинок № 11 розрахункова
група, табуляграму фактичного
споживання теплової енергії за
попередній період, акт звірки на
початок розрахункового періоду (один
примірних оформленого акту звірки
відповідач повертає в РВТ). В разі, якщо
відповідач розраховується за
показниками приладів обліку, при
перевищенні фактичного використання
теплової енергії понад заявленого та
сплаченого до початку розрахункового
періоду, ця кількість перевищення
сплачується відповідачем не пізніше 28
числа поточного місяця, у випадку, якщо
фактичне використання теплової
енергії нижче від заявленого та
сплаченого до початку розрахункового
періоду, сальдо розрахунків
визначається за фактичними
показниками приладів обліку. Якщо
відсутні прилади обліку, кількість
фактично спожитої теплової енергії
визначається згідно договірних
навантажень з урахуванням
середньомісячної фактичної
температури теплоносія від теплових
джерел Позивача та кількості годин
(діб) роботи тепловикористовуючого
обладнання Відповідача в
розрахунковому періоді. Різниця між
заявленою та фактично спожитою
останнім теплової енергії сплачується
ним самостійно не пізніше 15 числа
слідуючого за розрахунковим.

Відповідно до відомостей обліку
використання теплової енергії за
період з 01.10.2008 року по 01.05.2010 року,
довідки про надходження грошових
коштів за спожиту теплову енергію
позивач поставив відповідачу теплову
енергію вартістю 279157,83 грн.

Як зазначає позивач, відповідач у свою
чергу за період з 01.10.2008 року по 01.05.2010
року несвоєчасно розрахувався за
використану теплову енергію та
допустив виникнення заборгованості,
яка складає за вказаний період 110587,75
грн.

Так, у червні 2010 року ПАТ «Київенерго»
звернулося до господарського суду
міста Києва з позовом про стягнення з
КП «Ватутінськінвестбуд» 126373,37 грн. (у
тому числі: 110587,75 грн. - основного боргу,
7412,44 грн. - інфляційні втрати, 1550,48 грн. - 3
% річних та 6822,70 грн. - пеня.

Під час розгляду справи у суді першої
інстанції позивач подав заяву про
припинення провадження в частині
стягнення основного боргу на підставі
підпункту 1-1 частини першої статті 80
Господарського процесуального кодексу
України, в частині стягнення
інфляційних втрат, 3 % річних та пені
підтримав вимоги та просив суд їх
задовольнити.

Як зазначалося вище, рішенням
господарського суду міста Києва від
10.12.2013 року по справі № 23/340 позов ПАТ
«Київенерго» в особі СВП «Енергозбут
«Київенерго» до КП
«Ватутінськінвестбуд» про стягнення
126373,37 грн. - задоволено частково.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача 7412,44 грн. - інфляційних втрат,
1550,48 грн. 3% річних, 6822,70 грн. пені, 1263,73
грн. державного мита та 236,00 грн. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу. Провадження в
частині стягнення 110587,75 грн. основного
боргу припинено.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком суду першої інстанції про
часткове задоволення вказаного позову,
виходячи з наступного.

Як вірно вказав суд першої інстанції
договір № 1630424 від 01.11.2002 року на
постачання теплової енергії у гарячій
воді є договором енергопостачання.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ГК України за
договором енергопостачання, до яких
відноситься спірний договір,
підприємство (енергопостачальник)
відпускає електричну енергію, пару,
гарячу і перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

В силу приписів ч. 1 ст. 714 Цивільного
кодексу України, за договором
постачання енергетичними та іншими
ресурсами через приєднану мережу одна
сторона (постачальник) зобов'язується
надавати другій стороні (споживачеві,
абонентові) енергетичні та інші
ресурси, передбачені договором, а
споживач (абонент) зобов'язується
оплачувати вартість прийнятих
ресурсів та дотримуватись
передбаченого договором режиму її
використання, а також забезпечити
безпечну експлуатацію енергетичного
та іншого обладнання.

Статтями 11, 509 ЦК України передбачено,
що договір є підставою виникнення
цивільних прав і обов'язків
(зобов'язань), які мають виконуватися
належним чином і в установлений строк
відповідно до вказівок закону,
договору.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України, з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.
Відповідно до п. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Статтею 627
ЦК України передбачено, що відповідно
до статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно з ч. 4 ст. 179 ГК України при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Частиною 1 ст. 510 ЦК України визначено,
що сторонами у зобов'язанні є боржник і
кредитор. Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України
боржник зобов'язаний виконати свій
обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Одностороння відмова від виконання
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції після звернення позивача до
господарського суду з позовом про
стягнення з відповідача 110587,75 грн.
заборгованості по зазначеному
договору, відповідачем була сплачена
вказана заборгованість у повному
обсязі. Зазначене підтверджується
платіжними дорученнями № 617 від 19.08.2010
року та № 697 від 16.09.2010 року, копії яких
містяться в матеріалах справи.

Враховуючи вищезазначене, судова
колегія апеляційного господарського
суду вважає, що місцевий господарський
суд правомірно припинив провадження в
частині стягнення основного боргу у
розмірі 110587,75 грн. на підставі
підпункту 1-1 частини першої статті 80
Господарського процесуального кодексу
України.

Крім основного боргу, позивач також
просить суд стягнути з відповідача 6822,70
грн. пені за період з грудня 2009 року по
травень 2010 року та 7412,44 грн. інфляційних
втрат, та 1550,48 грн. 3% річних за період з
листопада 2008 року по травень 2010 року у
зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
договором № 1630424 від 01.11.2002 року на
постачання теплової енергії у гарячій
воді.

Стаття 611 Цивільного кодексу України
передбачає, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, якими зокрема є сплата
неустойки.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу
України, особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлене договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Пунктом 7 додатку № 4 до договору № 1630424
від 01.11.2002 року сторони визначили, що
відповідачу на суму боргу на початок
кожного розрахункового періоду
(місяця) Позивачем нараховується пеня в
розмірі 0,5 % за кожний день, до моменту
його повного погашення, але не більше
суми обумовленої чинним
законодавством України.

Таким чином, здійснивши перевірку
правильності нарахування та
розрахунку пені за період з грудня 2009
року по травень 2010 року, судова колегія
апеляційного господарського суду
вважає його арифметично вірним та
обґрунтованим, а тому вимоги позивача
про стягнення з відповідача 6822,70 грн.
пені підлягають задоволенню.

При цьому, судова колегія вважає
необґрунтованими доводи скаржника
щодо зменшення пені з посиланням на те,
що останній не є споживачем даних
послуг, сума основного боргу сплачена
та у зв'язку із скрутним фінансовим
становищем на підприємстві.

Як вірно вказав суд першої інстанції,
вирішуючи питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання, господарський
суд повинен об'єктивно оцінити, чи є
даний випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причини неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
пені таким наслідкам, поведінки винної
сторони (в тому числі вжиття чи
невжиття нею заходів до виконання
зобов'язання, негайне добровільне
усунення нею порушення та його
наслідків).

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі
якщо належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу. Якщо порушення зобов'язання
не завдало збитків іншим учасникам
господарських відносин, суд може з
урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Згідно ч.3 ст. 551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

У відповідності до ст. 83 ГПК України
господарський суду, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Судова колегія вважає, що при прийнятті
рішення у дані справі щодо стягнення з
відповідача пені необхідно врахувати
не тільки ступінь виконання
зобов'язання боржником, але й майновий
стан сторін, які беруть участь у
зобов'язанні, не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Таким чином судова колегія
апеляційного господарського суду
встановивши відсутність обґрунтованих
виняткових обставин, погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
відмови у задоволенні клопотання
відповідача про зменшення розміру
пені. При цьому, колегія суддів звертає
увагу на те, що відповідач, ні під час
розгляду даної справи у суді першої
інстанції, ні під час розгляду справи у
суді апеляційної інстанції не надав
суду доказів свого скрутного
фінансового становища. Більш того,
нарахована позивачем пеня в сумі 6822,70
грн. не є надмірно великою та не
перевищує суму основної
заборгованості у сумі 110587,75 грн. сплату
якої прострочив відповідач.

Що стосується позовних вимог про
стягнення з відповідача 7412,44 грн.
інфляційних втрат та 1550,48 грн. 3% річних
за період з листопада 2008 року по
травень 2010 року у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем своїх
зобов'язань за договором № 1630424 від
01.11.2002 року на постачання теплової
енергії у гарячій воді, судова колегія
зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду звертає увагу на
те, що частина 1 статті 625 Цивільного
кодексу України встановлює виняток із
загального правила статті 614
Цивільного кодексу України, що
закріплює принцип вини як підставу
відповідальності боржника.
Неможливість виконання боржником
грошового зобов'язання, якщо навіть у
цьому немає його провини, не звільняють
боржника від відповідальності за
прострочення грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора
вимагати стягнення боргу враховуючи
індекс інфляції та відсотків річних є
способом захисту майнових прав та
інтересів кредитора, сутність яких
складається з відшкодування
матеріальних втрат кредитора та
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів, а також
отримання компенсації (плати) від
боржника за користування ним грошовими
коштами, які належать до сплати
кредитору.

Індекс інфляції є щомісячним
показником знецінення грошових коштів
і розраховується він не на кожну дату
місяця, а в середньому на місяць. За
таких обставин застосовувати індекс
інфляції у випадку, коли борг виник у
певному місяці і в тому ж місяці був
погашений - підстави відсутні.

При розрахунку інфляційних нарахувань
мають бути враховані рекомендації,
викладені в листі Верховного Суду
України від 03.04.1997 року № 62-97р
«Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ», згідно з якими
при застосуванні індексу інфляції слід
умовно вважати, що сума, внесена за
період з 1 до 15 числа відповідного
місяця, наприклад, травня індексується
за період з врахуванням травня, а якщо з
16 до 31 числа, то розрахунок починається
за наступного місяця червня.

Вимагати сплати суми боргу з
врахуванням індексу інфляції є правом
кредитора, яке він може реалізувати, а
може від нього відмовитися. Якщо
кредитор приймає рішення вимагати
сплати суми боргу з врахуванням
індексу інфляції, він має враховувати
індекс інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення незалежно від того, чи був
в якійсь період індекс інфляції менше
одиниці (тобто мала місце не інфляція, а
дефляція), а отже, сума боргу в цьому
періоді зменшується.

Таким чином, здійснивши перевірку
правильності нарахування та
розрахунку інфляційних втрат та 3%
річних за період з листопада 2008 року по
травень 2010 року, судова колегія
апеляційного господарського суду
вважає, його арифметично вірним та
обґрунтованим, а тому, вимоги позивача
про стягнення з відповідача 1550,48 грн. 3%
річних та 7412,44 грн. інфляційних втрат
підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія апеляційного господарського
суду вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку по справі
та задовольнив позов частково.
Позивачем, як під час розгляду справи у
суді першої інстанції так і під час
розгляду справи у суді апеляційної
інстанції належним чином доведене
порушення його прав зі сторони
відповідача.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони
користуються рівними процесуальними
правами. Сторони мають право подавати
докази, брати участь у дослідженні
доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в
суді першої інстанції так і в суді
апеляційної інстанції комунальним
підприємством «Ватутінськінвестбуд»
не було подано належних та
переконливих доказів в заперечення
заявленого позову. Судова колегія
звертає увагу, що доводи та заперечення
викладені у апеляційній скарзі
відповідача на рішення суду першої
інстанції не знайшли свого
підтвердження під час розгляду справи
судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
10.12.2013 року, прийняте після повного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, які місцевий господарський
суд визнав встановленими, а також у
зв'язку з правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, є таким що відповідає нормам
закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право:
1) залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення; 2) скасувати рішення
повністю або частково і прийняти нове
рішення; 3) скасувати рішення повністю
або частково і припинити провадження у
справі або залишити позов без розгляду
повністю або частково; 4) змінити
рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної
скарги КП «Ватутінськінвестбуд» слід
відмовити, а оскаржуване рішення
господарського суду міста Києва від
10.12.2013 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються
відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись
статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський
апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу комунального
підприємства «Ватутінськінвестбуд» на
рішення господарського суду міста
Києва від 10.12.2013 року у справі № 23/340
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 10.12.2013 року у справі №
23/340 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 23/340
повернути до господарського суду міста
Києва.

Головуючий суддя
О.І. Лобань

Судді
А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 14.04.2014 року