ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2014 р.
Справа № 914/384/14

Господарський суд Львівської області у
складі судді Козак І.Б.,

при секретарі Іваночко В.В.,

Розглянув у відкритому судовому
засіданні справу за позовом:
Публічного акціонерного товариства
«Львівський завод будівельних
виробів», м. Львів,

до відповідача: Винниківської міської
ради, Львівська область, м. Винники,

про: визнання недійсною частини
правочину, визнання договору
поновленим та стягнення судових
витрат.

За участю представників:

Від позивача: Дручек Ю.В. - представник
(довіреність в матеріалах справи);

Від відповідача: не з'явився.

Представнику позивача роз'яснено права
та обов'язки, передбачені статтею 22 ГПК
України, зокрема, підстави відводу
судді відповідно до статті 20 ГПК
України. Заяв та клопотань про відвід
судді не подано. Представник позивача
не наполягає на фіксації судового
процесу технічними засобами.

Суть спору: розглядається справа за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Львівський завод
будівельних виробів» до Винниківської
міської ради про визнання частини
пункту 8 Договору оренди землі від
30.07.2007 року «до 24 травня 20012 року»
недійсною, визнання Договору оренди
землі від 30.07.2007 року поновленим
строком на п'ять років до 30.08.2017 року та
стягнення судових витрат.

Ухвалою господарського суду
Львівської області від 07.02.2014 року
порушено провадження у справі,
прийнято справу до провадження та
розгляд справи призначено на 25.02.2014
року, про що сторони були належним
чином повідомлені під розписку:
позивач - 12.02.2014 року рекомендованою
поштою №79 9, відповідач - 11.02.2014
року рекомендованою поштою №79 1
(оригінали повідомлень про вручення
поштових відправлень в матеріалах
справи).

Розгляд справи неодноразово
відкладався з підстав, викладених у
відповідних ухвалах суду у справі.

Представник позивача в судове
засідання з'явився, позовні вимоги
підтримав повністю з підстав,
викладених у позовній заяві, подав для
огляду в судовому засіданні оригінали
документів, які витребовувалися
господарським судом (копії - у справі),
надав усні пояснення аналогічні
викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, причин неявки
суду не повідомив, хоча був належно
повідомлений про час та місце розгляду
в порядку, передбаченому Інструкцією з
діловодства в господарських судах
України, затвердженою наказом ДСАУ від
20.02.2013 року №28.

Враховуючи неподання відповідачем
відзиву на позовну заяву справа
розглядається в порядку статті 75 ГПК
України, - за наявними в ній
матеріалами.

В ході розгляду справи встановлено.

Позивач: Публічне акціонерне
товариство «Львівський завод
будівельних виробів» є юридичною
особою, йому присвоєно ,
знаходиться за адресою: 79026, Львівська
область, м. Львів, вул. Персенківка, буд.
2, що підтверджується долученим до
матеріалів справи Витягом з ЄДРЮО та
ФОП серії АГ №099904 (докази в матеріалах
справи).

Відповідач: Винниківська міська рада є
юридичною особою, їй присвоєно , знаходиться за адресою:
79495, Львівська область, м. Львів, м.
Винники, вул. Галицька, буд. 20 (докази в
матеріалах справи).

Рішенням 18 сесії Винниківської міської
ради від 24.05.2007 року №425 «Про
затвердження проекту відведення
земельної ділянки та надання ВАТ
«Львівський завод будівельних
виробів» в оренду земельної ділянки
для будівництва багатоквартирного
житлового будинку на вул. Кільцевій у м.
Винники» вирішено затвердити проект
відведення земельної ділянки та надати
ВАТ «Львівський завод будівельних
виробів» в оренду терміном на п'ять
років земельну ділянку площею 0,3180 га
для будівництва багатоквартирного
житлового будинку на вул. Кільцевій у м.
Винники та зобов'язано ВАТ «Львівський
завод будівельних виробів» протягом
двох місяців зареєструвати договір
оренди земельної ділянки строком на
п'ять років у Львівському міському
відділі Львівської регіональної філії
Центру державного земельного кадастру
(належним чином завірена копія Рішення
в матеріалах справи).

30.08.2007 року між Відкритим акціонерним
товариством «Львівський завод
будівельних виробів»,
правонаступником якого, згідно пункту
1.1. Статуту ПАТ «Львівський завод
будівельних виробів», затвердженого
Протоколом Загальних зборами
акціонерів ВАТ «Львівський завод
будівельних виробів» від 05.04.2012 року №1
(зареєстровано 23.04.2012 року за
№0011516) є Публічне акціонерне
товариство «Львівський завод
будівельних виробів» (надалі - позивач,
орендар) та Винниківською міською
радою (надалі - відповідач,
орендодавець) укладено Договір оренди
землі, який зареєстровано 24.10.2007 року у
Львівському міському відділі
Львівської регіональної філії Центру
державного земельного кадастру за
№04.07.438.02160 кн. 04-9 (надалі - договір), за
умовами якого орендодавець передав, а
орендар прийняв у строкове платне
користування земельну ділянку
загальною площею 0,3180 га. із земель
житлової та громадської забудови, яка
знаходиться за адресою: Львівська
область, м. Винники, вул. Кільцева для
будівництва багатоквартирного
житлового будинку.

За своєю правовою природою, основними
та другорядними (не основними)
ознаками, які визначені нормами
чинного цивільно-господарського
законодавства, зазначений договір є
договором найму (оренди) земельної
ділянки.

Зазначений договір оренди укладено у
письмовій формі, підписано
повноважними представниками сторін за
договором, їх підписи засвідчено
печатками сторін та зареєстровано в
органах Державного земельного
кадастру, що відповідає вимогам статті
125 Земельного кодексу України, статті 207
Цивільного кодексу України (далі за
текстом - ЦК України), в силу статті 204 ЦК
України, є правомірним правочином.

Статтею 283 Господарського кодексу
України (далі за текстом - ГК України)
визначено, що за договором оренди одна
сторона (орендодавець) передає другій
стороні (орендареві) за плату на певний
строк у користування майно для
здійснення господарської діяльності.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що у
користування за договором оренди
передається індивідуально визначене
майно виробничо-технічного
призначення (або цілісний майновий
комплекс), що не втрачає у процесі
використання своєї споживчої якості
(неспоживна річ).

Як зазначено у частині 3 статті 283 ГК
України, об'єктом оренди можуть бути:

- державні та комунальні підприємства
або їх структурні підрозділи як
цілісні майнові комплекси, тобто
господарські об'єкти із завершеним
циклом виробництва продукції (робіт,
послуг), відокремленою земельною
ділянкою, на якій розміщений об'єкт, та
автономними інженерними комунікаціями
і системою енергопостачання;

- нерухоме майно (будівлі, споруди,
приміщення);

- інше окреме індивідуально визначене
майно виробничо-технічного
призначення, що належать суб'єктам
господарювання.

Статтею 759 ЦК України, передбачено, що
за договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

У статті 760 ЦК України наведено предмет
договору найму.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм
чинного законодавства України, за
основними ознаками визначення
договору, зазначений договір є
договором оренди майна у сфері
господарювання.

Відповідно до пункту 8 договору його
укладено на п'ять років до 24.05.2012 року.
Після закінчення строку договору
орендар має переважне право поновлення
його на новий строк. У цьому разі
орендар повинен не пізніше ніж за 90
днів до закінчення строку дії договору
повідомити письмово орендодавця про
намір продовжити його дію.

Відповідно до пункту 37 договору його
дія припиняється у разі закінчення
строку, на який його було укладено;
придбання орендарем земельної ділянки
у власність; викупу земельної ділянки
для суспільних потреб або примусового
відчуження земельної ділянки з мотивів
суспільної необхідності в порядку,
встановленому законом; ліквідації
юридичної особи - орендаря; смерті
фізичної особи - орендаря, засудження
його до позбавлення волі.

Актом приймання-передачі від 30.08.2007
року відповідач передав, а позивач
прийняв в у строкове платне
користування земельну ділянку за
договором. Вказаний акт підписано
повноважними представниками та
завірено відтисками печаток юридичних
осіб - сторін за договором (належним
чином завірена копія Акту в матеріалах
справи).

Листом від 25.05.2012 року вих. №61 позивач
звертався до відповідача із
пропозицією про поновлення договору
оренди землі. У відповіді на листа від
30.06.2012 року №02.5/402 відповідач зазначив
про те, що питання продовження дії
договору буде розглянуте на наступному
засіданні постійної комісії ради з
питань земельних відносин і, у разі
позитивного висновку, буде винесене на
пленарне засідання сесії
Винниківської міської ради (належним
чином завірена копія листа позивача та
листа-відповіді відповідача в
матеріалах справи).

Листом від 22.08.2012 року №107 позивач
повторно звернувся до відповідача із
проханням проінформувати про стан та
результати розгляду питання
продовження договору. Вказане
звернення позивача відповідачем
залишено без відповіді та реагування
(належним чином завірена копія листа в
матеріалах справи).

З підстав наведеного позивач просить
суд визнати частину пункту 8 Договору
оренди землі від 30.07.2007 року «до 24
травня 2012 року» недійсною, а також
визнати Договір оренди землі від 30.07.2007
року поновленим на п'ять років до 30.08.2017
року.

02.04.2014 року позивачем подано
Заперечення стосовно доводів
відповідача (вх. №13994/14), у яких вказує
на те, що станом на 01.04.2014 року дія
договору не припинена, оскільки
сторонами не вчинено жодних дій, які б
свідчили про його припинення. Позивач
користується земельною ділянкою, яка є
предметом укладеного між сторонами
договору, сплачує за користування
орендну плату, сторонами не
заявляються претензії щодо повернення
предмету договору та припинення дії
укладеного між Винниківською міською
радою та ПАТ «Львівський завод
будівельних виробів» договору оренди
землі. Вказані факти свідчать про
продовження вищезгаданого договору на
тих самих умовах і на той самий строк.

Відповідно до п. в) частини першої
статті 12 Земельного кодексу України до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить надання земельних ділянок у
користування із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу;

Статтею 25 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» встановлено,
що міські ради правомочні розглядати
та вирішувати питання, віднесені
Конституцією України, цим та іншими
законам до їх відання.

Згідно пункту 34 статті 26 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
виключно на пленарних засіданнях
сільської, селищної, міської ради
вирішуються такі питання: вирішення
відповідно до закону питань
регулювання земельних відносин.

Нормою статті 124 Земельного Кодексу
України встановлено, що передача в
оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування згідно з їх
повноваженнями, визначеними статтею 122
цього Кодексу, чи договору
купівлі-продажу права оренди земельної
ділянки (у разі продажу права оренди)
шляхом укладення договору оренди
земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 122
Земельного Кодексу України сільські,
селищні, міські ради передають
земельні ділянки у власність або у
користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Частиною першою статті 59 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» передбачено, що рада в межах
повноважень приймає нормативні та інші
акти у формі рішень.

Відповідно до приписів частини першої
та пункту 1 частини 2 статті 11
Цивільного кодексу України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до статті 792 Цивільного
кодексу України за договором найму
(оренди) земельної ділянки наймодавець
зобов'язується передати наймачеві
земельну ділянку на встановлений строк
у володіння та користування за плату.
Відносини щодо найму (оренди) земельної
ділянки регулюються законом.

Статтею 1 Закону України «Про оренду
землі» та статті 93 Земельного кодексу
України передбачено, що орендою землі є
засноване на договорі строкове платне
володіння і користування земельною
ділянкою, необхідною орендареві для
проведення підприємницької та інших
видів діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за
яким орендодавець зобов'язаний за
плату передати орендареві земельну
ділянку у володіння і користуватися на
певний строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства (стаття 13
Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до статті 2 Закону України
«Про оренду землі» відносини, пов'язані
з орендою землі, регулюються Земельним
кодексом України, Цивільним кодексом
України, цим законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них, а також
договором оренди землі.

Приписами статті 6 вказаного Закону
передбачено, що орендарі набувають
права оренди земельної ділянки на
підставах і в порядку, передбачених
Земельним кодексом України, Цивільним
кодексом України, цим та іншими
законами України і договором оренди
землі.

Приписами статті 125 Земельного кодексу
України встановлено, що право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Приписами частини першої статті 207 ГК
України встановлено, що господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до пункту 2.1. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 року №11 «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
правочин може бути визнаний недійсним
з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої -
третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів, зокрема,
статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України,
абзацу другого частини шостої статті 29
Закону України «Про приватизацію
державного майна», частини другої
статті 20 Закону України «Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)»,
частини другої статті 15 Закону України
«Про оренду землі», статті 12 Закону
України «Про іпотеку», частини другої
статті 29 Закону України «Про
страхування», статті 78 Закону України
«Про банки і банківську діяльність»,
статті 7 1 Закону України «Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності» тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5.2. вказаної постанови
встановлено, що, з урахуванням приписів
статті 215 ЦК України та статті 207 ГК
України необхідно розмежовувати види
недійсності правочинів, а саме:
нікчемні правочини, недійсність яких
встановлена законом (наприклад,
частина перша статті 220, частина друга
статті 228 ЦК України, частина друга
статті 207 ГК України), і оспорювані, які
можуть бути визнані недійсними лише в
судовому порядку за позовом однієї з
сторін, іншої заінтересованої особи,
прокурора (зокрема, частина перша
статті 227, частина перша статті 229,
частина перша статті 230, частина перша
статті 232 ЦК України, частина перша
статті 207 ГК України).

Як встановлено судом та вбачається із
матеріалів справи, укладений 30.08.2007
року між сторонами у справі Договір
оренди землі є за своєю правовою
природою є договором оренди земельної
ділянки, який зареєстровано у
Львівському міському відділі
Львівської регіональної філії Центру
державного земельного кадастру 24.10.2007
року за №04.07.438.02160 кн. 04-9, а відтак, у
відповідності до статті 125 Земельного
кодексу України він вважається
укладеним з моменту його державної
реєстрації, тобто з 24.10.2007 року.

Таким чином, правові відносини оренди
за Договором оренди землі від 30.08.2007
року, який зареєстровано у Львівському
міському відділі Львівської
регіональної філії Центру державного
земельного кадастру 24.10.2007 року за
№04.07.438.02160 кн. 04-9, виникли 24.10.2007 року.

Відповідно до пункту 8 договору його
укладено на п'ять років до 24.05.2012 року.

Пунктом 43 договору встановлено, що
договір набирає чинності з моменту
його підписання та державної
реєстрації.

Судом встановлено, що сторонами при
укладенні вказаного договору в
порушення вимог пункту 43 договору та
статті 125 Земельного кодексу України
щодо моменту набрання чинності та
строку дії договору в пункті 8 договору
зазначено про те, що договір укладено
строком на п'ять років до 24 травня 2012
року.

Таким чином позовна вимога про
визнання частини пункту 8 Договору
оренди землі від 30.07.2007 року «до 24
травня 2012 року» недійсною є
документально та нормативно
обґрунтованою, а тому її слід
задоволити.

Щодо позовної вимоги про визнання
Договору оренди землі від 30.07.2007 року
поновленим строком на п'ять років до
30.08.2017 року суд зазначає наступне.

Згідно пункту 8 договору після
закінчення строку його дії орендар має
переважне право поновлення його на
новий строк. У цьому разі орендар
повинен не пізніше ніж за 90 днів до
закінчення строку дії договору
повідомити письмово орендодавця про
намір продовжити його дію.

Пунктом 1 частини першої статті 31
Закону України «Про оренду землі»
встановлено, що Договір оренди землі
припиняється в разі закінчення строку,
на який його було укладено.

Пунктом 2.17 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.05.2011
року №6 «Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин» встановлено, що
у вирішенні спорів, пов'язаних з
поновленням (пролонгацією) договорів
оренди земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, судам слід
враховувати положення статті 33 Закону
України «Про оренду землі» (в редакції
Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності», який набрав
чинності з 12.03.2011 року).

Частиною шостою зазначеної статті
передбачено, що договір вважається
поновленим на той самий строк і на тих
самих умовах, які були передбачені
договором, у разі якщо орендар
продовжує користуватися земельною
ділянкою і за відсутності протягом
місяця після закінчення строку
договору листа-повідомлення
орендодавця про заперечення у
поновленні договору оренди землі.

Відтак господарським судам у вирішенні
відповідних спорів необхідно
з'ясовувати, зокрема, чи повідомляв
орендар орендодавця у встановленому
порядку про намір скористатися
переважним правом на укладення
договору оренди землі на новий строк та
чи заперечував орендодавець у строк,
визначений законом, проти поновлення
договору.

Разом з тим судам слід враховувати, що
до спірних правовідносин має
застосовуватися саме та редакція
закону, яка була чинною на дату, з якої
виникло переважне право на поновлення
договору оренди земельної ділянки. При
цьому, якщо відповідні правовідносини
виникли між сторонами до внесення змін
Законом України «Про регулювання
містобудівної діяльності» (набрав
чинності з 12.03.2011) до статті 33 Закону
України «Про оренду землі», судам слід
брати до уваги, що попередня редакція
зазначеної статті Закону України «Про
оренду землі» не передбачала
автоматичного поновлення договорів
оренди землі. Реалізація переважного
права на поновлення договору оренди
земельної ділянки державної або
комунальної власності пов'язувалася з
наявністю відповідного рішення органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування.

Частиною шостою статті 33 Закону
України «Про оренду землі»
встановлено, що у разі якщо орендар
продовжує користуватися земельною
ділянкою після закінчення строку
договору оренди і за відсутності
протягом одного місяця після
закінчення строку договору
листа-повідомлення орендодавця про
заперечення у поновленні договору
оренди землі такий договір вважається
поновленим на той самий строк і на тих
самих умовах, які були передбачені
договором. У цьому випадку укладання
додаткової угоди про поновлення
договору оренди землі здійснюється із
уповноваженим керівником органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування без прийняття рішення
органом виконавчої влади або органом
місцевого самоврядування про
поновлення договору оренди землі (щодо
земель державної або комунальної
власності).

Приписами частин сьомої дев'ятої
вказаної статті передбачено, що
керівник органу виконавчої влади або
органу місцевого самоврядування, який
уповноважений підписувати додаткову
угоду до договору оренди землі щодо
земельної ділянки державної або
комунальної власності, визначається
рішенням цього органу. Додаткова угода
до договору оренди землі про його
поновлення має бути укладена сторонами
у місячний строк в обов'язковому
порядку. Відмова, а також наявне
зволікання в укладенні додаткової
угоди до договору оренди землі може
бути оскаржено в суді.

Таким чином, суд дійшов до висновку про
те, що позивачем додержано
встановленого статтею 33 Закону України
«Про оренду землі» порядку здійснення
переважного права на оренду земельної
ділянки та поновлення договору оренди
земельної ділянки, а відповідачем не
доведено належними і допустимими
доказами в розумінні статей 33 та 34 ГПК
України факту звернення до позивача із
повідомленням про припинення договору
оренди земельної ділянки в порядку
статті 33 вказаного Закону у зв'язку із
закінченням строку його дії.

Відтак, Договір оренди землі від 30.08.2007
року, який зареєстровано у Львівському
міському відділі Львівської
регіональної філії Центру державного
земельного кадастру 24.10.2007 року за
№04.07.438.02160 кн. 04-9 діяв з 24.10.2007 року до
24.10.2012 року та пролонгований до 24.10.2017
року на тих самих умовах в порядку,
передбаченому статтею 33 Закону України
«Про оренду землі».

Таким чином в задоволенні позовної
вимоги позивача про визнання Договору
оренди землі від 30.07.2007 року поновленим
строком на п'ять років до 30.08.2017 року
слід відмовити.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно приписів статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 статті 34 ГПК
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно пункту 2.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26.12.2011 року №18, у
випадку, якщо стороною (або іншим
учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивача, оглянувши та дослідивши
матеріали справи і подані докази,
оцінив їх в сукупності та прийшов до
висновку, що позов документально та
нормативно обґрунтований,
відповідачем не спростований та
підлягає до задоволення частково.

Судові витрати: сплачений позивачем за
подання позовної заяви до суду
Платіжними дорученнями від 27.01.2014 року
№427 на суму 1 218 грн. 00 коп. та від 04.02.2014
року №434 на суму 1 218 грн. 00 коп. сплачено
судовий збір в розмірі 2 436 грн. 00 коп.
покласти на сторони відповідно до
статті 49 ГПК України та стягнути з
відповідача на користь позивача 1 218
грн. 00 коп.

На підставі вищенаведеного та
керуючись статтями 20, 21, 22, 27, 29, 32, 33, 34, 43,
44, 49, 75, 77, 82 - 85, 116 - 117 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Визнати частину пункту 8
укладеного між Винниківською міською
радою (79495, Львівська область, м. Львів,
м. Винники, вул. Галицька, буд. 20; ) та Публічним акціонерним
товариством «Львівський завод
будівельних виробів» (79026, Львівська
область, м. Львів, вул. Персенківка, буд.
2; ) Договору оренди
землі від 30.08.2007 року, який
зареєстровано 24.10.2007 року у Львівському
міському відділі Львівської
регіональної філії Центру державного
земельного кадастру за №04.07.438.02160 кн. 04-9
«до 24 травня 20012 року» недійсною.

3. В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

4. Стягнути з боржника:
Винниківської міської ради (79495,
Львівська область, м. Львів, м. Винники,
вул. Галицька, буд. 20; ) на
користь стягувача: Публічного
акціонерного товариства «Львівський
завод будівельних виробів» (79026,
Львівська область, м. Львів, вул.
Персенківка, буд. 2; ) 1 218
грн. 00 коп. судового збору.

5. Наказ видати у відповідності до
статей 116 та 117 ГПК України.

09.04.2014 року прийнято, підписано та
проголошено вступну і резолютивну
частини рішення. Описову та
мотивувальну частину рішення
оформлено відповідно до статті 84 ГПК
України 09.04.2014 року.

Рішення може бути оскаржено в порядку
ст. ст. 91 - 93 ГПК України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 ГПК України.

Суддя
Козак І.Б.