КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2014 р. Справа№ 910/18928/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

Ткаченка Б.О.

при секретарі Кобець
М.О.

за участю представників:

від позивача: Конкольняк А.Й. -
директор;

від відповідача: Гаврилова В.А. -
представник за довіреністю від 21.01.2014
року;

від третіх осіб: 1) Сидорчук Р.Д. -
представник за довіреністю від 26.12.2013
року;

2) Ольшанська Ю.В. - представник за
довіреністю від 27.12.2013 року;

3) не з'явились,

розглянувши у відкритому засіданні
апеляційну скаргу апеляційну скаргу
Міністерства охорони навколишнього
природного середовища України

на рішення Господарського суду міста
Києва від 17.12.2013 року

у справі № 910/18928/13 (суддя Стасюк С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю спільного
українсько-азербаджанського
підприємства "Укр-Аз-Ойл"

до Міністерства охорони навколишнього
природного середовища України

треті особи 1) Міністерство екології
та природних ресурсів України

2) Державна служба
геології та надр України

3) Державна казначейська
служба України

про стягнення 1 478 490, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю спільне
українсько-азербайджанське
підприємство "Укр-Аз-Ойл" звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України про стягнення 1 478 490,00 грн. за
договором № 44/14-10 від 11.03.2010 року

Позовні вимоги мотивовані тим, що
рішенням Господарського суду міста
Києва від 14.12.2010 року у справі № 42/338
визнано недійсним вищевказаний
договір. Беручи до уваги зазначене
позивач звернувся із позовом про
стягнення із відповідача 1 478 490, 00 грн.
сплачених у якості попередньої оплати.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 17.12.2013 року у справі № 910/18928/13
позов задоволено.

Стягнуто з Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю спільне
українсько-азербайджанське
підприємство "Укр-Аз-Ойл" 1 478 490,00 грн., 29
569,80 грн. судового збору.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
Міністерство охорони навколишнього
природного середовища України
звернулась до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 17.12.2013 року та прийняти нове,
яким відмовити у задоволенні позову
Товариства з обмеженою
відповідальністю спільне
українсько-азербайджанське
підприємство "Укр-Аз-Ойл" в повному
обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що із
резолютивної частини рішення суду
першої інстанції не зрозуміло, яким
чином слід стягувати спірні кошти з
Міністерства охорони навколишнього
природного середовища України та які
правові підстави та механізм виконання
рішення суду по суті.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 27.01.2014 року
апеляційну скаргу Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України повернуто на
підставі п. 3 ч. 1 ст. 97 ГПК України.

06.03.2014 року Міністерство охорони
навколишнього природного середовища
України вдруге подало апеляційну
скаргу на ухвалу Господарського суду
міста Києва від 17.12.2013 року.

Розпорядженням заступника голови
Київського апеляційного
господарського суду від 07.03.2014 року
апеляційну скаргу по справі № 910/18928/13
передано до розгляду головуючому судді
Дідиченко М.А.

Розпорядженням заступника голови
Київського апеляційного
господарського суду від 07.03.2014 року
сформовано для розгляду апеляційної
скарги по справі № 910/18928/13 колегію
суддів у складі Дідиченко М.А.
(головуюча), Руденко М.А., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 07.03.2014 року
справу № 910/18928/13 прийнято до свого
провадження колегією суддів у складі
Дідиченко М.А. (головуюча), Руденко М.А.,
Ткаченко Б.О. та призначено до розгляду
на 01.04.2014 року.

У судове засідання 01.04.2014 року
представник третьої особи 1 та
представник третьої особи 3 не
з'явились, про поважні причини неявки
суд не повідомили.

Представник позивача у судовому
засіданні 01.04.2014 року зазначив, що
отримав від відповідача дозвіл на
користування надрами на ділянку газу
Великомостівська Південної частини
родовища строком на 5 років, а тому
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та припинити провадження у
справі на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК
України.

Представник відповідача у судовому
засіданні 01.04.2014 року зазначив, що
підтримує вимоги позивача та просить
скасувати рішення суду першої
інстанції і припинити провадження у
справі

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 01.04.2014 року
відкладено розгляд справи до 15.04.2014
року.

Представники сторін у судовому
засіданні 15.04.2014 року підтримали свої
правові позиції.

Розглянувши доводи апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм чинного законодавства, Київський
апеляційний господарський суд вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом та
підтверджується матеріалами справи,
11.03.2010 року Міністерством охорони
навколишнього природного середовища
України був проведений аукціон з
продажу спеціального дозволу на
користування надрами Південної
частини Великомостівського газового
родовища, за результатами якого з
переможцем аукціону - Товариством з
обмеженою відповідальністю "Спільне
українсько-азербайджанське
підприємство "Укр-Аз-Ойл" укладено
договір № 44/14-10 від 11.03.2010 року
купівлі-продажу спеціального дозволу
на користування надрами ділянки газу
Південної частини Великомостівського
родовища в Львівській області з метою
геологічного вивчення (надалі -
договір).

Відповідно до пункту 2.1 договору, ціна
спеціального дозволу на користування
надрами становить 1 478 490,00 грн.

Згідно із пунктом 3.2.1 договору,
покупець зобов'язується перерахувати
до загального фонду Державного бюджету
суму в розмірі різниці між ціною
дозволу, зазначеною у пункті 2.1
договору та сумою завдатку, яка складає
1 194 790, 00 грн.

На виконання зазначеного договору
позивач відповідно до платіжних
доручень № 290 від 31.03.2010 року та № 318 від
12.04.2010 року відповідно сплатив 280 000,00
грн. завдатку та 1 198 490,00 грн. основної
ціни спеціального дозволу на
користування надрами.

Згідно вищевказаних платіжних
доручень, проведених банком,
отримувачем коштів визначено
Міністерство охорони навколишнього
природного середовища України, банк
отримувача ГУДКУ у м. Києві.

В подальшому, рішенням Господарського
суду міста Києва від 14.12.2010 року у
справі № 42/338, що набрало законної сили
у встановленому законом порядку,
визнано недійсним аукціон з продажу
спеціального дозволу на користування
надрами ділянки газу Південної частини
Великомостівського родовища
Львівської області, проведений
Міністерством охорони навколишнього
природного середовища України 11.03.2010
року; визнано недійсним договір № 44/14-10
від 11.03.2010 року купівлі-продажу
спеціального дозволу на користування
надрами ділянки газу Великомостівська
Південної частини родовища, що був
укладений між Міністерством охорони
навколишнього природного середовища
України та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Спільне
українсько-азербайджанське
підприємство "Укр-Аз-Ойл".

Враховуючи зазначене, позивач
звернувся до суду першої інстанції з
вимогами про стягнення з відповідача 1
478 490, 00 грн. сплачених у якості
попередньої оплати.

Відповідно до частини 2 статті 35
Господарського процесуального кодексу
України факти, встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори), за
винятком встановлених рішенням
третейського суду, під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

Не потребують доказування
преюдиціальні факти, тобто встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори) у процесі розгляду іншої справи,
в якій беруть участь ті самі сторони, в
тому числі і в тих випадках, коли в
іншому спорі сторони мали інший
процесуальний статус (п. 2.6. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18).

Таким чином, факт недійсності договору
№ 44/14-10 від 11.03.2010 року купівлі-продажу
спеціального дозволу на користування
надрами ділянки газу Великомостівська
Південної частини з метою геологічного
вивчення, у тому числі
дослідно-промисловою розробкою,
встановлені рішенням Господарського
суду міста Києва від 14.12.2010 року у
справі № 42/338 в силу вимог частини 2
статті 35 Господарського
процесуального кодексу України має
преюдиційне значення для даної справи
та не підлягає доведенню.

Згідно зі статтею 236 Цивільного кодексу
України правочин, визнаний судом
недійсним, є недійсним з моменту його
вчинення.

В силу статті 216 Цивільного кодексу
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.
Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного
правочину другій стороні або третій
особі завдано збитків та моральної
шкоди, вони підлягають відшкодуванню
винною стороною.

Реституція, як спосіб захисту
цивільного права застосовується лише в
разі наявності між сторонами
укладеного договору, який визнано
недійсним. У зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину.

У разі визнання недійсним зобов'язання
кожна із сторін зобов'язана повернути
другій стороні все одержане за
зобов'язанням, а за неможливості
повернути одержане в натурі -
відшкодувати його вартість грошима,
якщо інші наслідки недійсності
зобов'язання не передбачені законом
(частина 2 статті 208 Господарського
кодексу України).

Отже, визнання недійсності договору
свідчить про відсутність правових
підстав для набуття коштів за ним.

Згідно із частиною 1 статті 1212
Цивільного кодексу України особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути і
тоді, коли підстава, на якій воно було
набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються
також до вимог про повернення
виконаного за недійсним правочином (п.1
ч. 3 ст. 1212 ЦК України).

Беручи до уваги викладене, з моменту
визнання недійсним договору № 44/14-10 у
Міністерства охорони навколишнього
природного середовища України, як у
сторони цього договору, виник обов'язок
повернення грошових коштів у розмірі 1
478 490,00 грн.

При цьому колегія суддів зазначає, що
судом першої інстанції вірно
встановлено, що повернення коштів у
даному випадку має здійснюватись
Державною казначейською службою
України, що пов'язано з особливостями
виконання державного бюджету
відповідно до бюджетного
законодавства.

У відповідності до статей 43, 56
Бюджетного кодексу України в Україні
застосовується казначейська форма
обслуговування Державного бюджету
України, яка передбачає здійснення
Державним казначейством України
операцій з коштами Державного бюджету.

Згідно з Положенням про Державну
казначейську службу України,
затвердженого Указом Президента
України 13.04.2011 року № 460/2011, Державна
казначейська служба України
забезпечує казначейське
обслуговування державного та місцевих
бюджетів на основі ведення єдиного
казначейського рахунку та управління
наявними фінансовими ресурсами, що ним
обліковуються.

За приписами статті 43 Бюджетного
кодексу України при виконанні
державного бюджету Державне
казначейство України проводить,
зокрема, розрахунково-касове
обслуговування розпорядників і
одержувачів бюджетних коштів, а також
інших клієнтів відповідно до
законодавства; здійснює інші операції
з бюджетними коштами.

Процедура повернення коштів, помилково
або надміру зарахованих до державного
та місцевих бюджетів, а саме: податків,
зборів (обов'язкових платежів) та інших
доходів бюджету, коштів від повернення
до бюджетів бюджетних позичок,
фінансової допомоги, наданої на
поворотній основі, та кредитів, у тому
числі залучених державою (місцевими
бюджетами) або під державні (місцеві)
гарантії визначена Порядком
повернення коштів, помилково або
надміру зарахованих до державного та
місцевих бюджетів, затверджений
Наказом Міністерства фінансів України
№ 787 від 03.09.2013 року (надалі - Порядок №
787).

Згідно з пунктом 3 Порядку № 787
повернення помилково або надміру
зарахованих до бюджету платежів у
національній валюті здійснюється
органами Державної казначейської
служби України (далі - органи
казначейства) з відповідних бюджетних
рахунків для зарахування надходжень
(далі - рахунки за надходженнями),
відкритих в органах Казначейства
відповідно до законодавства, шляхом
оформлення розрахункових документів.

Пунктом 5 Порядку № 787 визначено, що
повернення помилково або надміру
зарахованих до бюджету податків,
зборів (обов'язкових платежів) та інших
доходів бюджетів здійснюється за
поданням органів, що контролюють
справляння надходжень бюджету. Подання
подається до органу казначейства за
формою, передбаченою
нормативно-правовими актами з питань
повернення помилково або надміру
зарахованих до бюджету коштів, або в
довільній формі на офіційному бланку
установи за підписом керівника
установи (його заступника відповідно
до компетенції), скріпленим гербовою
печаткою (у разі наявності) або
печаткою із найменуванням та
ідентифікаційним кодом установи, з
обов'язковим зазначенням такої
інформації: обґрунтування
необхідності повернення коштів з
бюджету, найменування платника
(суб'єкта господарювання), код за ЄДРПОУ
(для юридичної особи) або прізвище, ім'я,
по батькові фізичної особи,
реєстраційний номер облікової картки
платника податків (ідентифікаційний
номер) або серія та номер паспорта (для
фізичних осіб, які через свої релігійні
переконання в установленому порядку
відмовилися від прийняття
реєстраційного номера облікової
картки платника податків та мають
відмітку у паспорті), сума платежу, що
підлягає поверненню, дата та номер
документа на переказ, який підтверджує
перерахування коштів до відповідного
бюджету.

Заява та/або подання подається до
відповідного органу казначейства за
місцем зарахування платежу до бюджету.
Органи казначейства приймають подання
від органів, які контролюють
справляння надходжень бюджету або які
здійснюють облік заборгованості в
розрізі позичальників, у строки,
визначені нормативно-правовими актами
з питань повернення помилково або
надміру зарахованих до бюджету коштів.
У разі відсутності такого
нормативно-правового акта платник
подає до відповідного органу
казначейства заяву та подання, дати
складання яких не перевищують 30
календарних днів (пункт 10 Порядку № 787).

Відповідно до пункту 16 Порядку № 787
повернення помилково або надміру
зарахованих до бюджету податків,
зборів (обов'язкових платежів) та інших
доходів бюджету здійснюється з того
бюджету, до якого зараховувався у
поточному бюджетному році платіж, який
підлягає поверненню. Якщо платіж, що
повертається, був сплачений до
загального (спеціального) фонду
державного або місцевих бюджетів, але
згідно з бюджетним законодавством не
передбачений серед джерел надходжень
бюджетів у поточному бюджетному році,
то повернення здійснюється за рахунок
податків та зборів, не віднесених до
інших категорій (код класифікації
доходів бюджету 19090000) або інших
надходжень (код класифікації доходів
бюджету 24060300) відповідного бюджету.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
приходить до висновку, що повернення
коштів з Державного бюджету України
має відбуватись Міністерством охорони
навколишнього природного середовища
України через Державну казначейську
службу України.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач, листом від 05.05.2010 року № 05/5-1
звернувся до Головного управління
державного казначейства України у
місті Києві з проханням повернути
кошти сплачені за отримання
спеціального дозволу на отримання
дозволу на користування ділянки газу
Великомостівська Південної частини
родовища у розмірі 1 478 490,00 грн.

У відповідь на вищевказаний лист
Головне управління державного
казначейства України у місті Києві
листом від 17.06.2010 року № 06-04/3001-6899
повідомило позивача про неможливість
повернення даних коштів, у зв'язку з
відсутністю відповідного подання
Міністерством охорони навколишнього
природного середовища України.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції обґрунтовано задоволено
позовні вимоги у повному обсязі.

Щодо посилання сторін в суді
апеляційної інстанції на те, що рішення
Господарського суду від 17.12.2013 року
підлягає скасуванню з наступним
припиненням провадженням у справі,
оскільки позивачем 19.12.2013 року було
отримано спеціальний дозвіл на
користування надрами, а тому спір у
справі відсутній, то колегія суддів
зазначає наступне.

Згідно із ст. 104 ГПК України, підставами
для скасування або зміни рішення
місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими;

3) невідповідність висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам
справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

Так, колегія суддів зазначає, що
рішення суду першої інстанції
переглядається апеляційною інстанцією
станом на день його прийняття.

Як встановлено колегією суддів та не
заперечується сторонами, відповідач
надав позивачеві спеціальний дозвіл на
користування надрами лише 19.12.2013 року,
тобто після прийняття рішення
Господарським судом міста Києва.

Отже, станом на день прийняття
оскаржуваного рішення у суду першої
інстанції не було підстав вважати, що
спір у справі відсутній та провадження
у даній справі підлягає припиненню.

Беручи до уваги викладене, у
відповідності до ст. 104 ГПК України, у
колегії суддів відсутні підстави для
скасування рішення суду першої
інстанції у зв'язку із зміною обставин
у справі, які виникли після прийняття
рішення місцевим господарським судом.

За таких обставин висновки суду першої
інстанції про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, а тому рішення
Господарського суду міста Києва від
17.12.2013 року у справі № 911/18928/13
відповідає чинному законодавству,
фактичним обставинам та матеріалам
справи і підстав для його скасування не
вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по
сплаті судового збору за подання
апеляційної скарги покладаються на
заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України на рішення
Господарського суду міста Києва від
17.12.2013 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 17.12.2013 року у справі № 911/18928/13 -
без змін.

3. Матеріали справи № 911/18928/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
М.А. Дідиченко

Судді
М.А. Руденко

Б.О. Ткаченко