ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2014 року
Справа № 904/9907/13

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Паруснікова Ю.Б.
(доповідач)

суддів: Білецької Л.М., Тищик І.М.

при секретарі судового засідання,
Сусла Я.Б.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від віповідача: Кравцов О.В.,
довіреність № 57 від 23.04.2012 року,
заступник начальника юридичного
управління

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Веста-Пласт» на
рішення господарського суду
Дніпропетровської області
від 27.02.2014 р. у справі № 904/9907/13 (суддя
Колісник І.І.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Веста-Пласт»,
м. Дніпропетровськ

до Публічного акціонерного товариства
«Банк Кредит Дніпро»,
м. Дніпропетровськ

про визнання кредитного договору №
050608-КЛН-1 від 05.06.2008 р. недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 27 лютого
2014 року Товариству з обмеженою
відповідальністю «Веста-Пласт» у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Рішення мотивоване безпідставністю
заявлених позивачем позовних вимог
щодо визнання недійсним кредитного
договору № 050608-КЛН-1 від 05.06.2008 р.

Не погоджуючись з даним рішенням
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Веста-Пласт»
звернулося з апеляційною скаргою до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду, згідно з якою
просило поновити строк на подачу
апеляційної скарги, скасувати рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 27 лютого 2014 року у справі №
904/9907/13 повністю та постановити нове
рішення про задоволення позовних вимог
ТОВ «Веста-Пласт».

Апеляційна скарга мотивована
упередженістю прийнятого місцевим
господарським судом рішення у даній
справі, оскільки судом незадоволено
клопотання позивача про відмову від
позову, залишення його без розгляду та
відмовлено у задоволенні заяви про
зупинення провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт посилається на той факт, що при
укладенні договору, сторони не досягли
згоди щодо всіх його істотних умов
визначених ст. 345 ГК України, зокрема,
умовами договору не визначено
процентну ставку, яка в силу приписів ч.
1 та 2 ст. 10561 ЦК України може бути
фіксованою або змінюваною і
визначатися кредитним договором. Крім
того, скаржник вказує, що договором не
визначено валюту нарахування
процентів.

Оскільки банк не надав позичальнику
повної та достовірної інформації
стосовно банківського продукту,
скаржник вважає умови кредитного
договору такими, що не відповідають
положенням Закону України «Про захист
прав споживачів» № 1023-XII від 12.05.1991 р.

При укладенні кредитного договору,
відповідачем не надано позичальнику
підтвердження наявності генеральної
ліцензії, а також письмового дозволу
Національного Банку України на
операції з валютними цінностями.

Також, скаржник вважає недійсним
кредитний договір, оскільки він в
порушення ч. 2 ст. 203 та ч. 2 ст. 207 ЦК
України підписаний не уповноваженою на
те особою (головою
правління-президентом), а статутом
товариства вказане повноваження
відноситься до виключної компетенції
загальних зборів і не може бути
передане іншим органам товариства.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
02.04.2014 р., Товариству з обмеженою
відповідальністю «Веста-Пласт»
відновлено строк на подачу апеляційної
скарги, а розгляд справи призначено
у судовому засіданні на 24.04.2014 р. о
10:15 год.

Представник позивача (скаржник) у
судове засідання призначене на 24.04.2014 р.
явку повноважного представника не
забезпечив, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлений завчасно
та належним чином, що підтверджується
ухвалою про прийняття апеляційної
скарги до розгляду від 02.04.2014 р. (з
відміткою про відправлення ухвали
сторонам), реєстром від 03.04.2014 р. № 36 про
відправку рекомендованої пошти по
Дніпропетровську з повідомленням,
списком № 12033 згрупованих поштових
відправлень (рекомендованих листів)
поданих в ВПЗ Дніпропетровськ, а також
роздруківкою відстеження надсилання
поштових відправлень з офіційного
сайту УДППЗ «Укрпошта» (а. с. 160, 183-184).

Представник відповідача надав через
канцелярію апеляційного
господарського суду відзив на
апеляційну скаргу, згідно якого просив
залишити рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 27.02.2014 р.
по справі № 904/9907/13 без змін, а скаргу
позивача без задоволення. У судовому
засіданні 24.04.2014 р. свої вимоги
викладені у відзиві на апеляцію
підтримав у повному обсязі.

Згідно ст. 99 ГПК України в апеляційній
інстанції справи переглядаються за
правилами розгляду цих справ у першій
інстанції.

Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

У відповідність абзацу 3 пункту 3.9.1.
Постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 (із змінами та
доповненнями) особи, які беруть участь
у справі, вважаються повідомленими про
час і місце розгляду судом справи у
разі виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом зазначеної ст. 64 ГПК,
зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Абзацом першим пункту 3.9.2. вищевказаної
постанови визначено, що у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Нез'явлення у судове засідання
представника позивача не перешкоджає
розгляду справи, тому справа
розглядається відповідно до статті 75
ГПК України за наявними в ній
матеріалами.

24.04.2014 р. у судовому засіданні оголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК
України, апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги та перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, вислухавши у судовому
засіданні пояснення представника
відповідача, перевіривши повноту
встановлення місцевим господарським
судом обставин, що мають значення для
справи, правильність застосування норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів дійшла до висновку, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а рішення господарського
суду без змін, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи і
встановлено місцевим господарським
судом, 05.06.2008 р. між Закритим
акціонерним товариством комерційний
банк «Кредит-Дніпро», правонаступником
якого відповідно до статуту у новій
редакції, погодженого НБУ 17.08.2012 р. та
зареєстрованого державним
реєстратором 28.08.2012 р. (номер запису
3010394) є Публічне акціонерне
товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі -
банк, або відповідач) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Веста-Пласт» (далі - позичальник, або
позивач) укладено кредитний договір №
050608-КЛН-1 (далі - договір), згідно (п. 1.1.)
якого, банк на умовах цього договору
відкриває позичальнику відкличну
невідновлювальну кредитну лінію в
доларах США в межах загальної суми
8770000 доларів США з частковою
конвертацією у гривню, а позичальник
зобов'язується повернути кредитні
кошти не пізніше 31.05.2013 року та сплатити
проценти за користування кредитами на
умовах, передбачених цим договором.

Пунктом 2.5. договору сторони
передбачили, що процентна ставка за
користування кредитами встановлюється
у розмірі 13,0 % річних (а. с. 9).

Згідно п. 1.2. додаткового договору від
02.03.2009 р. № 020309 (а. с. 32) передбачено, що
валютою кредиту прийняті гривні,
долари США, євро. Кредит може
надаватися частками.

У подальшому сторонами неодноразово
вносилися зміни до кредитного
договору.

Зокрема, договором від 22.02.2012 р. № 220212
про зміну кредитного договору (а. с. 54)
пункт 1.1. договору викладено у новій
редакції, а саме: Банк надає
позичальнику строковий кредит для
ведення статутної поточної діяльності,
в т. ч. для поповнення обігових коштів, у
загальній сумі, еквівалентній 10 858 822,24
доларів США за курсом НБУ на момент
надання кредитних коштів за цим
строковим кредитом, наступним чином:

- кредитні кошти у розмірі
еквівалентному 8 744 889,82 доларів США, що
обліковується на позичковому рахунку
№ 2063-9-30364604, в строк встановлений
графіком погашення кредиту (Додаток № 1
до цього договору), з остаточним
погашенням до 31 травня 2013 року;

- кредитні кошти у розмірі
еквівалентному 1 340 000,00 доларів США, що
обліковуються на позичковому рахунку
№ 2062-7-30364603, в строк встановлений
графіком погашення кредиту (Додаток №1
до цього договору) з остаточним
погашенням до « 20» грудня 2012 року;

- кредитні кошти у розмірі
еквівалентному 773 932,42 доларів США, що
обліковуються на позичковому рахунку
№ 2073-7-30364605, в строк встановлений
графіком погашення кредиту (Додаток №1
до цього договору) з остаточним
погашенням до « 20» грудня 2012 року.

Новою редакцією п. 1.3. кредитного
договору (а. с. 54) сторони визначили
плату за користування одержаними
кредитними ресурсами у розмірі:

- для кредитних коштів, що надані у
гривні - 21% річних;

- для кредитних коштів, що надані у
доларах США та євро у розмірі 13,9 %
річних.

Апелянт вважає кредитний договір №
050608-КЛН-1 від 05.06.2008 р. недійсним та
таким, що порушує права ТОВ
«Веста-Пласт», з чим не погоджується
відповідач, що і є причиною виникнення
спору.

Правове обґрунтування скаржником
апеляційних вимог не містить підстав
для визнання оспорюваного кредитного
договору недійсним з огляду на
наступне.

Посилання апелянта на той факт, що при
укладенні договору, сторони не досягли
згоди щодо всіх його істотних умов
визначених ст. 345 ГК України, зокрема,
щодо відсутності в умовах договору
процентної ставки, яка в силу приписів
ч. 1 та 2 ст. 10561 ЦК України може бути
фіксованою або змінюваною і
визначатися кредитним договором, є
безпідставним з огляду на наступні
обставини.

Згідно ч. 2 ст. 345 ГК України кредитні
відносини здійснюються на підставі
кредитного договору, що укладається
між кредитором і позичальником у
письмовій формі. У кредитному договорі
передбачаються мета, сума і строк
кредиту, умови і порядок його видачі та
погашення, види забезпечення
зобов'язань позичальника, відсоткові
ставки, порядок плати за кредит,
обов'язки, права і відповідальність
сторін щодо видачі та погашення
кредиту.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно ч. 3 ст. 198 Господарського кодексу
України, відсотки за грошовими
зобов'язаннями учасників
господарських відносин застосовуються
у випадках, розмірах та порядку,
визначених законом або договором.

Пунктом 2.5. в редакції первісного
договору і у подальшому під час
внесення змін до нього, зокрема шляхом
викладення додатковим договором № 020309
від 02.03.2009 р. п. 1.3. кредитного
договору у новій редакції, встановлена
відсоткова ставка за користування
одержаним кредитом, як для гривні, так і
для іноземної валюти (а. с. 9, 32). Таким
чином, посилання апелянта на
невизначеність умовами договору
відсоткової ставки за користування
кредитом є безпідставними, а тому
відхиляються колегією суддів.

Крім того, колегія суддів погоджується
з висновком місцевого господарського
суду відносно не обґрунтованості
посилань позивача на відсутність у
кредитному договорі узгодженого
сторонами типу процентної ставки.

Так, Законом України від 22.09.2011 р. № 3795-VI
«Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
врегулювання відносин між кредиторами
та споживачами фінансових послуг»,
який набрав чинності 16.10.2011 р., було
внесено зміни до ст. 10561 ЦК України.
Зокрема, ч. 1 та 2 викладені у новій
редакції, а саме:

- ч. 1 процентна ставка за кредитом може
бути фіксованою або змінюваною. Тип
процентної ставки визначається
кредитним договором.

- ч. 2 розмір процентів, тип процентної
ставки (фіксована або змінювана) та
порядок їх сплати за кредитним
договором визначаються в договорі
залежно від кредитного ризику,
наданого забезпечення, попиту і
пропозицій, які склалися на кредитному
ринку, строку користування кредитом,
розміру облікової ставки та інших
факторів.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше
і регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірний кредитний договір сторони
уклали 05.06.2008 р., тобто до внесення
доповнень в ст. 10561 ЦК України щодо типу
процентної ставки (фіксована або
змінювана), а тому, колегія суддів
підтримує висновок місцевого
господарського суду про
безпідставність твердження позивача
на не визначеності умовами договору
положень щодо типу відсоткових ставок,
а тому апеляційні вимоги з цього
приводу є безпідставними і
задоволенню не підлягають.

Крім того, колегія суддів погоджується
з висновком місцевого господарського
суду з приводу неправомірності
тверджень позивача щодо
невідповідності кредитного договору
вимогам Закону України «Про захист
прав споживачів» у зв'язку з наявними у
ньому дискримінаційними (відносно
нього, як споживача) правилами зміни
відсоткової ставки, а також у зв'язку з
ненаданням йому як позичальнику повної
та достовірної інформації стосовно
банківського продукту.

Як наведено в преамбулі Закону України
«Про захист прав споживачів» на
порушення норм якого посилається
боржник, «Цей Закон регулює відносини
між споживачами товарів, робіт і послуг
та виробниками і продавцями товарів,
виконавцями робіт і надавачами послуг
різних форм власності, встановлює
права споживачів, а також визначає
механізм їх захисту та основи
реалізації державної політики у сфері
захисту прав споживачів».

Згідно ст. 1 Закону України «Про захист
прав споживачів» під споживачем у
розумінні цього Закону є фізична особа,
яка придбаває, замовляє, використовує
або має намір придбати чи замовити
продукцію для особистих потреб,
безпосередньо не пов'язаних з
підприємницькою діяльністю або
виконанням обов'язків найманого
працівника.

За змістом спірного кредитного
договору останній регулює саме
підприємницькі відносини сторін,
сторонами за спірним договором не є
фізичні особи, а тому правовідносини,
що виникли між банком та позичальником,
не підпадають під регулювання норм
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Таким чином посилання апелянта на
невідповідність умов кредитного
договору вимогам Закону «Про захист
прав споживачів» є безпідставним.

Посилання апелянта на відсутність у
відповідача генеральної ліцензії на
здійснення валютних операцій та видачу
валютного кредиту, а також письмового
дозволу Національного Банку України
(далі - НБУ) на операції з валютними
цінностями, колегією суддів також
відхиляються з огляду на наступне.

Статтею 99 Конституції України
встановлено, що грошовою одиницею
Украї ни є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює
обмежень щодо можливості використання
в Україні грошових одиниць іноземних
держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України
законним платіжним засобом,
обов'язковим до приймання за
номінальною вартістю на всій території
України, є грошова одиниця України -
гривня.

Іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Згідно ч. 2 ст. 198 ГК України грошові
зобов'язання учасників господарських
відносин повинні бути виражені і
підлягають оплаті у гривнях. Грошові
зобов'язання можуть бути виражені в
іноземній валюті лише у випадках, якщо
суб'єкти господарювання мають право
проводити розрахунки між собою в
іноземній валюті відповідно до
законодавства. Виконання зобов'язань,
виражених в іноземній валюті,
здійснюється відповідно до закону.

Тобто відповідно до законодавства
гривня має статус універсального
платіжного засобу, який без обмежень
приймається на всій території України,
однак обіг іноземної валюти
обумовлений вимогами спеціального
законодавства України.

Режим здійснення валютних операцій на
території України, загальні принципи
валютного регулювання, повноваження
державних органів і функції банків та
інших фінансових установ України в
регулюванні валютних операцій, права
та обов'язки суб'єктів валютних
відносин, порядок здійснення валютного
контролю, відповідальність за
порушення валютного законодавства
визначені Декретом Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного
контролю» від 19.02.1993 р. № 15-93 (далі -
Декрет).

Відповідно до п. п. 1, 2 Декрету, НБУ видає
індивідуальні та генеральні ліцензії
на здійснення валютних операцій, які
підпадають під режим ліцензування
згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються
комерційним банкам та іншим фінансовим
установам України, національному
оператору поштового зв'язку на
здійснення валютних операцій, що не
потребують індивідуальної ліцензії, на
весь період дії режиму валютного
регулювання.

Порядок надання дозволу НБУ на
банківські операції та видачу
генеральних ліцензій встановлювався
також положенням про порядок видачі
банкам банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на виконання
окремих операцій, затвердженим
Постановою правління НБУ від 17.07.2001 р. №
275 (чинного на момент укладення
спірного договору), у п. 5.3 якого
зазначено, що письмовий дозвіл на
здійснення операцій з валютними
цінностями, що перераховані в цьому
положенні, є генеральною ліцензією на
здійснення валютних операцій згідно з
Декретом КМУ.

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
режиму індивідуального ліцензування
щодо вказаних операцій єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитування в іноземній валюті згід
но з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є
наявність у банку генеральної ліцензії
на здійснення валютних операцій,
отриманої в установленому порядку,
тобто отримання письмового дозволу НБУ
на операції, пов'язані з іноземною
валютою.

У разі наявності в банку відповідної
генеральної ліцензії або дозволу НБУ
здійснення кредитних операцій у валюті
не суперечить вимогам чинного
законодавства України.

Аналізуючи наведені норми
матеріального права, колегія суддів
дійшла висновку, що банк як фінансова
установа, отримавши в установленому
законом порядку банківську ліцензію та
відповідний письмовий дозвіл на
здійснення операцій з валютними
цінностями, який є генеральною
ліцензією на валютні операції (а. с. 100,
101), має право здійснювати операції з
надання кредитів в іноземній валюті.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
25.05.2011 р.

Також, колегія суддів погоджується з
висновком викладеним у рішенні
місцевого господарського суду,
стосовно відсутності правових підстав
для задоволення вимог позивача про
визнання недійсним кредитного
договору через відсутність
повноважень його керівника, Кротова
О.І., на укладення кредитного договору
зі змінами і додатками до нього, з
огляду на наступне.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 58 Закону України
«Про господарські товариства»,
ст. 145 ЦК України, вищим органом
товариства з обмеженою
відповідальністю є загальні
збори учасників. Вони складаються з
учасників товариства або призначених
ними представників. Учасники мають
кількість голосів, пропорційну розміру
їх часток у статутному капіталі.

Абзацом 2 ч. 4 ст. 145 ЦК України
передбачено, що Статутом товариства до
виключної компетенції загальних
зборів може бути віднесено вирішення
будь-якого питання.

Згідно п. 7.5. Статуту ТОВ «Веста-Пласт»
(в редакції 2006 р. і 2009 р.) вбачається, що
прийняття рішення про укладення
товариством кредитних договір на суму,
що перевищує 5 000 000 (п'ять мільйонів)
гривень віднесено до виключної
компетенції загальних зборів
учасників товариства (а. с. 64, 81).

Пунктом 7.9. Статуту ТОВ «Веста-Пласт»
передбачено, що виконавчим органом
товариства який здійснює керівництво
його поточною діяльністю є правління.
Керівником товариства є голова
правління - президент за посадою.

Голова правління має право без
доручення здійснювати дії від імені
товариства.

Згідно п. 7.9.6. Статуту ТОВ
«Веста-Пласт», голова правління має
право без доручення діяти від імені
товариства, представляти його у
відносинах з третіми особами як в
Україні так і за кордоном; укладати від
імені товариства договори, контракти,
угоди і провадити інші дії в інтересах
товариства з урахуванням обмежень,
передбачених цим статутом.

Спірний кредитний договір та додаткові
угоди до нього зі сторони позичальника
підписані головою правління -
президентом ТОВ «Веста-Пласт» Кротовим
О.І., що позивачем не заперечується.

Як вбачається з протоколів № 15 від
07.04.2008 р., № 19 від 18.02.2009 р., № 41 від
27.04.2011 р, № 50 від 30.01.2012 р (а. с. 115 - 125)
рішеннями загальних зборів учасників,
повноваження на укладення кредитного
договору та змін до нього були надані
голові правління-президенту Кротову
О.І.

Таким чином, голова
правління-президент Кротов О.І., не
приймав рішення одноособово щодо
укладання кредитного договору та змін
до нього, а був уповноважений на це
вищим органом товариства.

Посилання скаржника на упередженість
рішення місцевого господарського суду,
яким залишено поза увагою клопотання
позивача про відмову у позові і
залишення позову без розгляду, а також
зупинення провадження у справі до
розгляду Бабушкінським районним судом
м. Дніпропетровська цивільної справи №
200/1660/14-2 за позовом Кротова О.І. до ПАТ
«Банк Кредит Дніпро», третя особа: ТОВ
«Веста-Пласт» про визнання недійсними
договору поруки № 050608-П-3
та кредитного договору № 050608-КЛН-1 від
05.06.2008 р. колегією суддів до уваги не
приймаються з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи
25.02.2014 р. до канцелярії господарського
суду Дніпропетровської області,
представником позивача за довіреністю
від 19.08.2013 р. № 1-183-1, Решетнік Ю.М., подано
заяву, згідно якої останній відкликав
клопотання про залишення позовної
заяви без розгляду та клопотання про
відмову від позову, та просив не
розглядати дані клопотання по суті (а.
с. 139, 140).

Відмова місцевим господарським судом у
задоволенні заяви позивача щодо
зупинення провадження у справі, на
думку колегії суддів є правомірною з
огляду на наступне.

Згідно п. 3.16. Постанови пленуму ВГСУ № 18
від 26.12.2011 р. «Про деякі питання
практики застосування ГПК України
судами першої інстанції» зазначено, що
статтею 79 ГПК України встановлено
вичерпний перелік підстав зупинення
провадження у справі. Зупинення
провадження у справі з інших підстав є
неправомірним.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК
України господарський суд зупиняє
провадження у справі в разі
неможливості розгляду даної справи до
вирішення пов'язаної з нею іншої
справи, що розглядалися іншим судом.
При цьому пов'язаною з даною справою є
така інша справа, у якій інший суд
встановлює обставини, що впливають чи
можуть вплинути на подання і оцінку
доказів у даній справі; в тому числі
йдеться про факти, які мають
преюдиціальне значення (частини друга -
четверта статті 35 ГПК України).

Під неможливістю розгляду даної справи
слід розуміти неможливість для даного
господарського суду самостійно
встановити обставини, які
встановлюються іншим судом в іншій
справі, - у зв'язку з непідвідомчістю
або непідсудністю іншої справи даному
господарському суду, одночасністю
розгляду двох пов'язаних між собою
справ різними судами або з інших
причин.

Таким чином, порушення провадження у
справі, предметом спору у якій є
визнання недійсним кредитного
договору, не перешкоджало місцевому
господарському суду самостійно
з'ясувати обставини у даній справі, що
саме ним і зроблено.

З урахуванням вищевикладеного колегія
суддів вважає, що висновки суду першої
інстанції відповідають фактичним
обставинам справи, рішення прийняте
з дотриманням норм матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим
доводи викладені в апеляційній скарзі,
спростовуються вищенаведеними
обставинами, а тому задоволенню не
підлягають.

Відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України витрати по сплаті судового
збору покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 27 лютого
2014 року по справі № 904/9907/13 - залишити
без змін, а апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Веста-Пласт» без
задоволення.

Постанова може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено
25.04.2014 р.

Головуючий
Ю.Б. Парусніков

Судді
Л.М. Білецька

І.В. Тищик