м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/2591/14 16.04.14За позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія «Візард»
до Публічного акціонерного товариства
за участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: 1) ОСОБА_1; 2)
Фермерського господарства «Наталі»; 3)
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Запорожець»; 4)
Публічного акціонерного товариства
«АЗОВ-2000»; 5) Товариства з обмеженою
відповідальністю «Терса»
про визнання недійсним кредитного
договору №184/08 від 08.09.2008.
Суддя Сташків Р.Б.
Представники сторін:
від позивача - не з'явився;
від відповідача - Тітаренко О.О.
(представник за довіреністю);
від третіх осіб - не з'явилися.
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія «Візард»
(далі - Позивач) звернулося до
господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «Універсал Банк» (далі -
Відповідач) про визнання недійсним
кредитного договору № 184/08 від 08.09.2008.
Позовні вимоги мотивовані тим, що на
думку Позивача Кредитний договір не
був затверджений ані рішенням його
загальних зборів, ані рішенням
дирекції. Кредит у доларах США
надавався Відповідачем протиправно та
призвів істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків на шкоду
Позивача, а також при укладенні
Кредитного договору було порушено
норми Закону України «Про захист прав
споживачів» та інших законів,
Відповідач проти позову заперечує,
зазначаючи, що оскаржуваний правочин
було підписано повноважними особами
Позивача та Відповідача, мало місце
подальше схвалення правочину обома
юридичними особами, а надання кредиту у
доларах США та умови договору були
погоджені обома сторонами, тому баланс
договірних прав та обов'язків сторін
відповідав волі Позивача при укладенні
оспорюваного договору.
У судове засідання 16.04.2014 представники
Позивача та Третіх осіб не з'явилися/
За попередніми клопотаннями Позивача
розгляд справи судом неодноразово
Судом враховано, що відповідно до
пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
Обставин, які б перешкоджали чи не
дозволяли розглянути спір у даному
судовому засіданні судом не було
встановлено. Явка представників
Позивача та Третіх осіб в судове
засідання 16.04.2014 обов'язковою не
Відтак, суд дійшов висновку про
відсутність встановлених ст. 77 ГПК
України підстав для відкладення
розгляду справи та здійснює її розгляд
у даному судовому засіданні.
Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
Відповідача, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд
08.09.2008 між Відповідачем (Банк, Кредитор)
та Позивачем (Позичальник) було
укладено Кредитний договір № 184/08
(Кредитний договір), відповідно до умов
якого Банк зобов'язався надати
Позичальнику кредит у формі кредитної
лінії в межах встановленого ліміту в
розмірі 1150000 доларів США, а Позичальник
зобов'язався його прийняти, належним
чином використовувати та повернути на
умовах, передбачених Кредитним
договором, сплатити проценти та інші
Пунктом 1.1 Кредитного договору
передбачено, що Банк в межах ліміту
Кредитного договору надає
Позичальнику окремі транші (у гривні
або у доларах США) на підставі
укладених між Банком та Позичальником
додаткових угод до Кредитного
Так, у період з 22.09.2008 по 30.03.2012 Банком та
Позичальником було укладено 31
Додаткову угоду до Кредитного
Також, між Позивачем та Третіми особами
по справі було укладено низку
договорів поруки та іпотеки, з метою
забезпечення виконання зобов'язань
Позичальника за Кредитним договором.
Відповідно до ст. 97 ЦК України,
управління товариством здійснюють
його органи. Органами управління
товариством є загальні збори його
учасників і виконавчий орган, якщо інше
не встановлено законом.
Позивач зазначає, що Кредитний договір
не був затверджений ані рішенням його
загальних зборів, ані рішенням
дирекції, що суперечить статуту
Позивача та положенням чинного
Проте всупереч твердженням Позивача,
Відповідачем до матеріалів справи
надано докази, що 17.06.2008 було проведено
засідання Дирекції Позивача та
протоколом №02/08 затверджена згода на
укладання Кредитного договору з
Відповідачем та отримання кредиту з
відповідними умовами. Крім того,
приводились загальні збори учасників
товариства Позивача щодо продовження
строку дії Кредитного договору та
укладання додаткових угод, внесення
змін до договорів поруки та іпотеки, що
підтверджується протоколами № 01/11 від
22.03.2011, №01/11 від 21.03.2011, № 901/11 від 14.10.2011
та №03/12 від 22.03.2012.
Відтак, наведеними протоколами
спростовуються твердження Позивача, що
Кредитний договір не було затверджено
у встановленому законом порядку, та
натомість судом встановлено вчинення
Позивачем дій по подальшому схваленню
Кредитного договору.
Також, як на підставу недійсності
Кредитного договору, Позивач
посилається на те, що його умови є
несправедливими, недобросовісними, та
спричинили істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
Позивача, тому що кредит надавався не в
державній грошовій одиниці України -
гривні, а в доларах США.
Проте, з позицією Позивача, викладеною
у позові та наведеною вище, суд не може
погодитись з наступних підстав.
Відповідно до статті 99 Конституції
України грошовою одиницею України є
гривня. Разом з тим, визначаючи
правовий статус гривні, вказана норма
Основного Закону не встановлює сферу
її обігу та будь-яких обмежень щодо
можливості використання в Україні
грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.
Частина 1 статті 533 ЦК України
встановлює загальне правило,
відповідно до якого грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях. Між тим, диспозиція норми
частини 3 цієї статті дозволяє
використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями у
випадках, порядку та на умовах,
встановлених законом.
Аналогічний режим використання
національної та іноземної валюти при
виконанні грошових зобов'язань
передбачений ГК України. Зокрема,
частиною 2 статті 198 ГК України
встановлено, що грошові зобов'язання
учасників господарських відносин
повинні бути виражені і підлягають
оплаті у гривнях; грошові зобов'язання
можуть бути виражені в іноземній
валюті лише у випадках, якщо суб'єкти
господарювання мають право проводити
розрахунки між собою в іноземній
валюті відповідно до законодавства.
Виконання зобов'язань, виражених в
іноземній валюті, здійснюється
відповідно до закону.
Спеціальне законодавство України у
сфері банківської діяльності та
діяльності небанківських фінансових
установ не містить приписів, які б
забороняли банкам або іншим фінансовим
установам надавати кредити в іноземній
Так, згідно зі статтею 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 2 Закону України
«Про банки і банківську діяльність»
кошти - гроші у національній або
іноземній валюті чи їх еквівалент.
Згідно з статтею 345 ГК України кредитні
операції банків полягають у розміщенні
від свого імені, на власних умовах та на
власний ризик залучених коштів
юридичних осіб (позичальників) та
громадян. Кредитними визнаються
банківські операції, визначені як такі
законом про банки і банківську
Статті 47 та 49 Закону України «Про банки
і банківську діяльність» визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти, яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.
Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання і валютного
контролю є Декрет Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю»
(далі - Декрет), стаття 1 якого відносить
надання кредитів в іноземній валюті до
Частиною 1 статті 5 Декрету передбачено,
що Національний банк України видає
індивідуальні та генеральні ліцензії
на здійснення валютних операцій, які
підпадають під режим ліцензування
згідно з цим Декретом.
При цьому, генеральні ліцензії
видаються комерційним банкам та іншим
фінансовим установам України,
національному оператору поштового
зв'язку на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання (частина 2 статті 5 Декрету).
Індивідуальні ліцензії видаються
резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції (частина 4 статті 5
Індивідуальної ліцензії потребують,
зокрема, такі операції:
- надання і одержання резидентами
кредитів в іноземній валюті, якщо
терміни і суми таких кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі (підпункт «в»
пункту 4 статті 5 Декрету);
- використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави (підпункт «г» пункту 4
На сьогодні законодавством не
встановлено терміни та суми кредитів в
іноземній валюті як критерій їх
віднесення до сфери дії режиму
індивідуального ліцензування. Ця
обставина, з огляду на відсилочний
характер норми Декрету, не дозволяє
поширити режим індивідуального
ліцензування на валютні операції,
пов'язані з наданням резидентами
(банками та іншими фінансовими
установами) кредитів в іноземній
Національний банк України у своєму
правомірність укладання кредитних
договорів в іноземній валюті» у зв'язку
з запитами банків з питання щодо
правомірності укладання кредитних
договорів в іноземній валюті повідомив
про те, що операція з надання банками
кредитів в іноземній валюті не
потребує індивідуальної ліцензії.
Таким чином, операція з надання банками
кредитів в іноземній валюті не
потребує індивідуальної ліцензії.
Відповідно до норм статей 192, 533, 1054 ЦК
України, статті 198 ГК України, статей 32,
44 Закону України «Про Національний
банк України», статей 2, 47, 49 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність», статей 1, 4, 34 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг», статей 1, 3, 5 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю», банки та інші
фінансові установи, які у
встановленому порядку отримали
генеральну ліцензію Національного
банку України на здійсненну валютних
операцій, мають достатні юридичні
підстави та законне право для надання
резидентам України кредитів в
Як вбачається з матеріалів справи,
Відповідачу була видана Національним
банком України Банківська ліцензія № 92
від 07.12.2007, згідно з якою Відповідачу
надано право здійснювати банківські
операції, визначені частиною першою та
пунктами 5-11 частини другої статті 47
Закону України «Про банки та
банківську діяльність».
Окрім того, в матеріалах справи наявний
виданий Національним банком України
Дозвіл № 92-1 від 07.12.2007 (з додатком),
згідно якого Відповідач має право
здійснювати валютні операції, зокрема
операції з валютними цінностями щодо
залучення та розміщення іноземної
валюти на валютному ринку України, і ін.
З вищевикладеного вбачається, що
Відповідач на підставі банківської
ліцензії та письмового дозволу на
здійснення операцій з валютними
цінностями має право здійснювати
операції з надання кредитів в
Додатково слід зазначити, що порядок та
умови видачі Національним банком
України резидентам і нерезидентам
індивідуальних ліцензій на
використання безготівкової іноземної
валюти на території України як засобу
платежу регламентує Положення про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
(затверджено постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483; зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 9
-Положення), яке було розроблено
Національним банком України
відповідно до вимог статей 5, 11, 13
Декрету, а також статей 7 і 44 Закону
України «Про Національний банк
України» (пункти 1.1, 1.2 Положення).
Відповідно до пункту 1.5 вказаного
Положення використання іноземної
валюти як засобу платежу без ліцензії
дозволяється, зокрема, якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку, на
здійснення яких Національний банк
України видав йому банківську ліцензію
та письмовий дозвіл на здійснення
операції з валютними цінностями). У
всіх інших випадках використання
іноземної валюти як засобу платежу
можливе лише за наявності ліцензії.
Виходячи з наведеного, надання та
одержання кредиту в іноземній валюті
та сплата процентів за цим кредитом не
потребує наявності індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти як засобу платежу на території
України у жодної зі сторін кредитного
Крім того, суд зауважує, що відсутність
у сторін індивідуальної ліцензії
Національного банку України не дає
підстав для визнання недійсним
Кредитного договору, у якому міститься
положення про видачу кредиту у
іноземній валюті та сплату відсотків
за користування іноземною валютою.
Відсутність у необхідних випадках
відповідних індивідуальних ліцензій
може бути підставою лише для
застування до учасників валютних
відносин передбачених законодавством
України певних заходів
Щодо того, що умови кредитування,
встановлені Кредитним договором є для
Позивача несправедливими,
недобросовісними, спричинили істотний
дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду Позивача, нав'язані
йому Банком (Відповідачем), та на
користь Банку в тому числі і щодо права
вносити зміни в договір, а отже є
незаконними, то судом такі
обґрунтування відхиляються з огляду на
Договором є погоджена дія двох або
більше сторін спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків (частини 1, 2, 4 статті 202 ЦК
Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (частина 1
статті 628 ЦК України).
Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (частина 1 статті 627 ЦК
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
Про те, що на момент укладення договору
сторони досягли згоди щодо всіх
істотних умов договору та бажали
настання цивільних прав та обов'язків,
свідчать підписи сторін на спірному
Укладаючи Кредитний договір сторони
були вільними в укладені договору та
визначенні (погодженні) його умов, а
відтак дія учасників правочину, які
реалізували свої права на набуття
цивільних прав та обов'язків шляхом
укладання (підписання) правочину
відповідала внутрішній волі сторін.
Як Позивач, так і Відповідач під час
укладення Кредитного договору були
вільними в його укладенні та могли
укласти договір на визначених умовах,
запропонувати внести зміни до договору
щодо пунктів, з якими сторони не
погоджуються, або ж відмовитись від
його укладення взагалі та укласти
договір з іншим контрагентом, або на
Як було встановлено у ході судового
розгляду, Відповідач (Банк) належним
чином виконав свої зобов'язання по
Кредитному договору та надав Позивачу
(Позичальнику) кредит у межах суми,
визначеної у Кредитному договорі (з
врахуванням додаткових договорів), що
суд встановив з банківських виписок
про рух коштів, копії яких залучені до
матеріалів справи, та які свідчать про
подальше схвалення Позивачем
оспорюваного Кредитного договору,
оскільки Позивач отримав кредит та від
коштів, що поступили на його рахунки, не
Крім того, судом відхиляються
посилання Позивача як на обґрунтування
позовних вимог на порушення
Відповідачем положень Закон України
«Про захист прав споживачів», оскільки
даний закон стосуються захисту прав
фізичних осіб як споживачів, а не
юридичних осіб, яким є Позивач.
Так, підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення його
сторонами вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст.215
Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.
Зокрема: 1) зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності; 3)
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; 4) правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; 5) правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29 травня 2013 року № 11 «Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»,
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків.
Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Позивачем не доведено суду належними
засобами доказування, що оскаржуваний
ним Кредитний договір в момент його
укладення суперечив закону, а також суд
встановив, що особи, які його підписали
з боку Позивача та Відповідача, мали на
це необхідний обсяг цивільної
дієздатності, а також оскаржуваний
правочин відповідав внутрішній волі
сторін, оскільки отримав подальше їх
схвалення, про що свідчать залучені до
матеріалів справи меморіальні ордери
про надання кредитних коштів, а також
виписки про рух коштів між сторонами,
копії протоколів загальних зборів
учасників та дирекції Позивача, а також
укладення сторонами в подальшому змін
і доповнень до Кредитного договору.
Відтак, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог із наведених Позивачем
обґрунтувань позову, та їх відхиляє.
Судовий збір, відповідно до положень
статті 49 ГПК України, покладається на
Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд
У задоволенні позову відмовити
Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 22.04.2014

Суддя
Сташків Р.Б.