ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2014 р.
Справа № 914/744/14

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Юг-Логістик», м.Київ

до відповідача: Публічного
акціонерного товариства «Дрогобицький
завод автомобільних кранів»,
м.Дрогобич Львівської області

про стягнення 6090,25грн.

Суддя Щигельська О.І.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Бурмас Ю.Р. -
представник за довіреністю

Суть спору: позов заявлено Товариством
з обмеженою відповідальністю
«Юг-Логістик», м.Київ до Публічного
акціонерного товариства «Дрогобицький
завод автомобільних кранів»,
м.Дрогобич Львівської області про
стягнення 6090,25грн., з яких: 6000,00грн.
основного боргу та 90,25грн. 3% річних.

Ухвалою суду від 06.03.2014р. порушено
провадження у справі та призначено до
розгляду в судовому засіданні на
19.03.2014р. Ухвалою суду від 19.03.2014р.
розгляд справи відкладено на 03.04.2014р. у
зв'язку з неявкою сторін. Ухвалою суду
від 03.04.2014р. розгляд справи відкладено
на 03.04.2014р. розгляд справи відкладено на
14.04.2014р. у зв'язку з неявкою позивача.

Представнику відповідача роз'яснено
права згідно ст.ст.20, 22 ГПК України.

Позивач явки повноважного
представника в судове засідання
14.04.2014р. не забезпечив, на адресу суду
надійшла заява (вх.№16226/14 від 14.04.2014р.)
про розгляд справи за його відсутності
у зв'язку із неможливістю прибути на
розгляд справи, яку судом задоволено. У
цій заяві також зазначено, що ТзОВ
«Юг-Логістик» позовні вимоги підтримує
в повному обсязі та просить позов
задоволити. Окрім цього, при
супровідному листі (вх.№16224/14 від
14.04.2014р.) долучено оригінали документів
для огляду в судовому засіданні.

Представник відповідача в судовому
засіданні 14.04.2014р. проти позову
заперечив з підстав, вказаних у відзиві
(вх.№14089/14 від 03.04.2014р.). Заяву про
застосування наслідків спливу
позовної давності підтримав та просив
на цій підставі у задоволенні позову
відмовити.

Суд вважає за можливе розглянути
справу за наявними в ній матеріалами, в
яких достатньо доказів для прийняття
рішення по суті спору, у відповідності
до ч.3 ст.4-3 ГПК України, судом
створювались сторонам необхідні умови
для встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства, у зв'язку із чим
передбачені у ст.77 ГПК України підстави
для відкладення розгляду справи не
вбачаються.

Розглянувши подані докази в їх
сукупності, заслухавши пояснення
представника відповідача, судом
встановлено наступне.

Відповідно до заявки-угоди №071212 на
отримання транспортної послуги від
07.12.2011р. Публічне акціонерне товариство
«Дрогобицький завод автомобільних
кранів» (вантажовідправник за
договором, відповідач по справі)
доручив Товариству з обмеженою
відповідальністю «Укрпластбетон»
(перевізник) здійснити перевезення
вантажу - металопрокату за маршрутом
Дніпропетровськ-Дрогобич.

На підтвердження виконання
перевізником взятих на себе за
договором зобов'язань надано
товарно-транспортну накладну від
08.12.2011р., підписаний повноважними
представниками товариств та
скріплений їх печатками акт №ОУ-0000218
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
від 12.12.2011р. та рахунок-фактура №СФ-0000205
від 12.11.2011р. Оригінали зазначених
документів оглянуто в судовому
засіданні.

За умовами заявки-угоди, оплата за
надані послуги в розмірі 8000,00грн.
здійснюється по перерахунку після
отримання вантажу на протязі 7
банківських днів.

З банківської виписки №БВ-0000017 за
26.01.2012р. вбачається, що ПАТ «ДЗАК» взяті
на себе за договором зобов'язання по
оплаті виконано частково на суму
2000,00грн.

Зважаючи на наявність заборгованості,
ТзОВ «Укрпластбетон» звернулось до
відповідача із претензією (вих.№1436 від
14.06.2012р.) про перерахування суми
основного боргу в розмірі 6000,00грн. до
13.07.2012р., яку, однак, ТзОВ «ДЗАК»
залишено без відповіді, а заявлену у
ній вимогу - без задоволення.

08.11.2013р. між ТзОВ «Укрпластбетон»
(первісний кредитор за договором) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Юг-Логістик» (новий
кредитор за договором, позивач по
справі) укладено договір про переміну
осіб в зобов'язанні, за яким первісний
кредитор передав новому кредиторові, а
новий кредитор прийняв право вимоги, що
належало первісному кредиторові, і
став кредитором за договором-заявкою
на отримання транспортної послуги
№071212 від 07.12.2011р., укладений між
первісним кредитором та ПАТ
«Дрогобицький завод автомобільних
кранів» (п.1.1).

У відповідності до п.2.2 договору,
боржника повідомлено про відступлення
права вимоги, що підтверджується
копіями квитанції та повідомлення про
вручення рекомендованого поштового
відправлення.

Претензію (вих.№104 від 14.11.2013р.) нового
кредитора про перерахування суми
основного боргу в розмірі 6000,00грн. на
його розрахунковий рахунок, залишено
ПАТ «ДЗАК» без відповіді та
задоволення, що зумовило звернення
ТзОВ «Юг-Логістик» до суду із позовною
заявою про стягнення 6000,00грн. основного
боргу та 90,25грн. 3% річних нарахованих
відповідно до ст.625 ЦК України.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з
підстав виникнення зобов'язань, є
зокрема договори та інші правочини.

Перевезення вантажу, пасажирів, багажу,
пошти здійснюється, як вказано ч.1 ст.908
ЦК України, за договором перевезення.

У ч.ч.1, 2 ст.306 ГК України визначено, що
перевезенням вантажів у цьому Кодексі
визнається господарська діяльність,
пов'язана з переміщенням продукції
виробничо-технічного призначення та
виробів народного споживання
залізницями, автомобільними дорогами,
водними та повітряними шляхами, а також
транспортування продукції
трубопроводами. Суб'єктами відносин
перевезення вантажів є перевізники,
вантажовідправники та
вантажоодержувачі.

Як передбачено ст.909 ЦК України та ч.ч.1,2
ст.307 ГК України, за договором
перевезення вантажу одна сторона
(перевізник) зобов'язується доставити
ввірений їй другою стороною
(вантажовідправником) вантаж до пункту
призначення в установлений
законодавством чи договором строк та
видати його уповноваженій на одержання
вантажу особі (вантажоодержувачу), а
вантажовідправник зобов'язується
сплатити за перевезення вантажу
встановлену плату. Договір перевезення
вантажу укладається в письмовій формі
та підтверджується складенням
перевізного документа (транспортної
накладної, коносамента тощо)
відповідно до вимог законодавства.
Перевізники зобов'язані забезпечувати
вантажовідправників бланками
перевізних документів згідно з
правилами здійснення відповідних
перевезень.

У відповідності до ст.193 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони. Не допускаються
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як визначено п.1 ч.1 ст.512 ЦК України,
кредитор у зобов'язанні може бути,
серед іншого, замінений іншою особою
внаслідок передання ним своїх прав
іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.514 ЦК України, до
нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, на
момент вирішення спору по суті
заборгованість в розмірі 6000,00грн., що
виникла внаслідок неналежного
виконання ПАТ «ДЗАК» взятих на себе
зобов'язань з оплати за надану ТзОВ
«Укрпластбетон» на підставі
заявки-угоди №071212 від 07.12.2011р. послугу
перевезення та існувала на момент
укладення договору про переміну осіб в
зобов'язанні від 08.11.2013р., належному
кредитору - ТзОВ «Юг-Логістик» не
погашено.

Відповідно до ст.229 ГК України, учасник
господарських відносин у разі
порушення ним грошового зобов'язання
не звільняється від відповідальності
через неможливість виконання і
зобов'язаний відшкодувати збитки,
завдані невиконанням зобов'язання, а
також сплатити штрафні санкції
відповідно до вимог, встановлених цим
Кодексом та іншими законами.

Частиною 2 ст.625 ЦК України, передбачено,
що боржник який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Зважаючи на вищенаведене, суд
приходить до висновку, що нарахування
90,25грн. 3% річних проведено позивачем у
відповідності до вимог закону.

В той же час, відповідачем, у поданому
ним відзиві (вх.№14089/14 від 03.04.2014р.),
заявлено про застосування наслідків
спливу позовної давності.

Згідно з ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу, тривалість загальної
позовної давності - три роки. Для
окремих видів вимог законом може
встановлюватись спеціальна позовна
давність, зокрема позовна давність в
один рік, як зазначено в ст.ст.258, 925 ЦК
України, застосовується до вимог у
зв'язку з перевезенням вантажу, пошти.
Окрім цього, ч.5 ст.315 ГК України
встановлено спеціальний строк для
пред'явлення перевізником до
вантажовідправників та
вантажоодержувачів позовів, що
випливають з перевезення, а саме шість
місяців.

Як встановлено ч.1 ст.264 ЦК України,
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Зважаючи на
часткову оплату послуг в січні 2012 року,
суд приходить до висновку, що перебіг
позовної давності розпочався, у
відповідності до ч.1 ст.261 ЦК України,
27.01.2012р.

Посилання відповідача на норми ч.ч.1-4
ст.315 ГК України безпідставні, зважаючи
на те, що встановлений ними порядок
вирішення спорів щодо перевезення
стосується пред'явлення позову
перевізникові, а не перевізником.

Згідно зі ст.262 ЦК України, заміна
сторін у зобов'язанні не змінює порядку
обчислення та перебігу позовної
давності. Відтак, суд приходить до
висновку, що строк позовної давності за
вимогою про повернення заборгованості
за заявкою-угодою №071212 від 07.12.2011р., з
врахуванням переривання, сплив 27.07.2012р.

Будь-які докази наявності підстав для
зупинення перебігу або переривання
строку позовної давності (ст.ст. 263, 264 ЦК
України) у справі відсутні. Клопотання
про визнання причини пропуску позовною
давності поважною позивачем не
заявлялося, доказів наявності таких
причин суду не надано.

Відповідно до ч.ч.2,3,4 ст.267 ЦК України,
заява про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності, яка застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Пленумом Вищого господарського суду
України у п.5.3 Постанови №10 від 29.05.2013р.
роз'яснено, що зі спливом позовної
давності за вимогою про повернення або
сплату коштів спливає й позовна
давність за вимогу про сплату
процентів, передбачених, зокрема, ст.625
ЦК України, незалежно від того за який
період часу обчислено відповідні суми,
оскільки вони є складовою основного
боргу.

На підставі викладеного, зважаючи на
подану відповідачем заяву про
застосування строків позовної
давності, суд приходить до висновку, що
в задоволенні позовних вимог слід
відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України,
судовий збір у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав
покладається на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог,
відтак, витрати зі сплати судового
спору слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85 ГПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити
повністю.

2. Строк і порядок оскарження рішення
суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 15.04.2014р.

Суддя
Щигельська О.І.