м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/5364/13 18.03.14
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ПАРЕТОН»
До Товариства з обмеженою
відповідальністю «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА»
Про стягнення 1 377 771,98 грн.
Головуючий суддя Ващенко
Судді
Представники сторін:
Від позивача: Унінець І.М. представник
за довіреністю № б/н від 05.03.14.
Від відповідача: Карбовська О.М.
представник за довіреністю № б/н від
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «ПАРЕТОН» (далі -
позивач) звернулась до Господарського
суду міста Києва з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА»
(далі - відповідач) про стягнення
Рішенням Господарського суду міста
Києва від 14.06.13. у справі № 910/5364/13
(залишене без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 07.08.13.) позов
задоволено повністю та стягнуто з
відповідача на користь позивача 410 605,12
грн. - заборгованості зі сплати
орендної плати, 608 067,03 грн. - штрафу, 15
000,00 грн. - витрат на правову допомогу, 20
373,44 грн. - втрат по сплаті судового
збору.

Постановою Вищого господарського суду
України від 19.09.13. рішення
Господарського суду міста Києва від
14.06.13. та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
07.08.13. у справі № 910/5364/13 скасовано,
справу направлено на новий розгляд до
Господарського суду міста Києва.

Розпорядженням № 04-1/1000 від 03.10.13. було
призначено повторний автоматичний
розподіл справи. Відповідно до
автоматичного розподілу справ у
Господарському суді міста Києва,
справу № 910/5364/13 передано для розгляду
судді Ващенко Т.М.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 17.10.13. вказану справу суддею
Ващенко Т.М. прийнято до свого
провадження та призначено її до
розгляду на 12.11.13.

11.11.13. представником позивача через
відділ діловодства суду на підставі ст.
22 ГПК України подано заяву про
збільшення розміру позовних вимог,
відповідно до якої Товариство з
обмеженою відповідальністю «ПАРЕТОН»
просить суд стягнути з відповідача на
свою користь 1 377 771,98 грн., а саме:
орендної плати за період з березня по
серпень 2013 року в розмірі 615 907,68 грн.,
штрафу в сумі 402 584,82 грн. за
прострочення сплати орендної плати за
березень-жовтень 2012 року, та штрафу в
розмірі 359 279 грн. за прострочення
сплати орендної плати за січень,
березень, квітень, травень, червень,
липень, серпень 2013 року.

В судовому засіданні 12.11.13. на підставі
ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошено перерву
до 03.12.14.

В судовому засіданні 03.12.13. судом
прийнято заяву позивача про збільшення
розміру позовних вимог (подану 11.11.13.),
внаслідок чого має місце нова ціна
позову, виходячи з якої вирішується
спір.

В судовому засіданні 03.12.13. на підставі
ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошено перерву
до 17.12.13.

При цьому, ухвалою Господарського суду
міста Києва від 03.12.13. на підставі ст. 69
ГПК України продовжено строк вирішення
спору в даній справі на п'ятнадцять
днів.

В судовому засіданні 17.12.13. на підставі
ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошено перерву
до 19.12.13.

В судовому засіданні 19.12.13. суд дійшов
висновку про призначення
колегіального розгляду справи, про що
прийняв відповідну ухвалу.

Розпорядженням Заступника Голови
Господарського суду міста Києва від
19.12.13. визначено склад колегії по
розгляду даної справи: головуючий
суддя Ващенко Т.М., суддя Трофименко
Т.Ю., суддя Домнічева І.О.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 20.12.13. вказаною колегією
суддів прийнято дану справу до свого
провадження та призначено її до
розгляду на 21.01.14.

Розпорядженням Заступника Голови
Господарського суду міста Києва від
21.01.14. змінено склад колегії по розгляду
даної справи: головуючий суддя Ващенко
Т.М., суддя Трофименко Т.Ю., суддя
Смирнова Ю.М.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 22.01.14. вказаною колегією
суддів прийнято дану справу до свого
провадження та призначено її до
розгляду на 04.02.14

В судовому засіданні 04.02.14. на підставі
ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошено перерву
до 11.02.14.

Розпорядженням Заступника Голови
Господарського суду міста Києва від
21.01.14. змінено склад колегії по розгляду
даної справи: головуючий суддя Ващенко
Т.М., суддя Трофименко Т.Ю., суддя
Домнічева І.О.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 12.02.14. вказаною колегією
суддів прийнято дану справу до свого
провадження та призначено її до
розгляду на 11.03.14.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 11.03.14. на підставі ст. 77 ГПК
України розгляд справи відкладено на
18.03.14.

В судовому засіданні 18.03.14.
представником позивача підтримано
свої позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому
засіданні 18.03.14. проти позову
заперечував.

За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд в
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення
у справі № 910/5364/13

В судовому засіданні 18.03.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.10.11. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "ДЕЛТА-СПОРТ" (далі -
Орендодавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "ПАРЕТОН"
(далі - Орендар) був укладений Договір
оренди № 01/10-11М, за умовами якого
Орендодавець надає в платне строкове
орендне володіння та користування, а
Орендар приймає від орендодавця
частину нежитлових приміщень (в літ. А),
а саме: приміщення першого поверху
площею 103,5 кв.м (номера приміщень
відповідно до технічного паспорту № 22,
№ 25); приміщення підвалу площею 63,7 кв.м
(номера приміщень відповідно до
технічного паспорту № 4 № 5, № 6), що в
загальному складає частину від
загальної площі групи приміщень № 473 та
№ 480 загальною площею 421,80 кв.м, які
розташовані за адресою: м. Київ, бульвар
Лесі Українки, 24 для здійснення
підприємницької діяльності та
розміщення магазину непродовольчих
товарів і зобов'язується оплачувати
орендодавцю плату за користування
приміщенням.

Пунктом 2.1. Договору оренди № 01/10-11М
передбачено, що цей договір набуває
чинності з моменту його підписання
сторонами та діє до 31.07.14.

Пунктом 5.2.6. договору оренди № 01/10-11М
його сторони погодили, що орендар має
право здавати приміщення в суборенду
будь-яким особам без погодження з
орендодавцем.

01.10.11. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "ПАРЕТОН" (далі -
Орендар) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА"
(далі - Суборендар) був укладений
Договір суборенди № 01/10-11М2 (далі -
Договір), за умовами якого позивач
надає в платне строкове володіння та
користування, а відповідач приймає від
позивача частину нежитлових приміщень
(в літ. А), а саме: приміщення першого
поверху площею 103, 5 кв.м. (номера
приміщень відповідно до технічного
паспорту № 22, № 25); приміщення підвалу
площею 63, 7 кв.м. (номера приміщень
відповідно до технічного паспорту № 4,
№ 5, № 6), що в загальному складає
частину від загальної площі групи
приміщень № 473 та № 480 загальною площею
421, 80 кв.м., які розташовані за адресою: м.
Київ, бульвар Лесі Українки, 24 для
здійснення підприємницької діяльності
та розміщення магазину непродовольчих
товарів ТМ "Springfield" і зобов'язується
оплачувати орендодавцю плату за
користування приміщенням.

На виконання умов Договору позивач
передав, а відповідач прийняв вказане
вище майно, що підтверджується актом
приймання-передачі від 01.10.11.

Умови оплати визначені розділом 3
Договору, відповідно до якого
відповідач зобов'язаний здійснювати
оплату за користування приміщенням у
розмірах та у строки, визначені цим
Договором. Відповідач сплачує позивачу
орендну плату за даним договором в
сумі, яка включає платежі, передбачені
Цивільним кодексом України. Щомісячна
орендна плата обчислюється за такою
формулою: орендна плата = площа, що
орендується * К1 * К2 * орендна ставка (з
ПДВ), де значення (К2 * орендна ставка)
складає ціну за 1 кв.м. приміщення, що
орендується за даний період. У
розрахунках ціна округляється до двох
знаків після коми. К1 - індекс зміни
орендної плати, який на момент
підписання цього договору рівний
одиниці. Починаючи з 01.01.2012 р. і до кінця
строку оренди позивач має право один
раз на рік збільшити індекс К1, але не
більше ніж на 10 % від його величини за
попередній рік оренди (365/366 днів) шляхом
надання відповідачу письмового
повідомлення за 30 календарних днів до
дня збільшення індексу К1. К2 -
відношення офіційного курсу НБУ долара
США до гривні на день виставлення
рахунку (а в його відсутність та/або на
підставі сплати орендної плати за
договором - на день фактичної оплати) до
офіційного курсу НБУ долара США до
гривні на день підписання цього
договору. Індекс зміни курсу
застосовується наступним чином: якщо
відношення офіційного курсу НБУ долара
США до гривні на день виставлення
рахунку (а в його відсутність та/або на
підставі сплати орендної плати за
договором - на день фактичної оплати) до
офіційного курсу НБУ долара США до
гривні на день підписання цього
договору більше або рівний одиниці, то
в розрахунках п. 3.1.1. К2 приймається
рівним частці від ділення цих двох
курсів; якщо відношення офіційного
курсу НБУ долара США до гривні на день
виставлення рахунку (а в його
відсутність та/або на підставі сплати
орендної плати за договором - на день
фактичної оплати) до офіційного курсу
НБУ долара США до гривні на день
підписання цього договору менше
одиниці, тов. розрахунок п. 3.1.1. К2 -
приймається рівним одиниці.

Пунктом 3.1.3 Договору передбачено, що
орендна ставка з ПДВ за даним Договором
складає: а) за приміщення першого
поверху: з 01.10.2011 р. і до закінчення
терміну дії договору суборенди - 813,31
грн. за один квадратний метр згідно з
офіційним курсом НБУ долара США до
гривні на дату підписання договору (7,
9737 грн. за 1 дол. США 30.09.11.) з урахуванням
наступного: з 01.10.11. позивач має право
змінити розмір орендної ставки шляхом
повідомлення відповідача за 30
календарних днів до зазначеної дати. У
випадку якщо сторони не прийдуть згоди
щодо розмірів орендної плати протягом
30 календарних днів даний Договір
припиняє свою дію по закінченню 30
календарних днів з моменту направлення
відповідного повідомлення. У випадку
узгодження розмірів орендної ставки
сторони підпишуть додаткову угоду, в
якій відобразять порядок, розміри
нарахування і сплати орендної плати; б)
за приміщення підвалу: з 01.10.11. і до
закінчення терміну дії Договору
суборенди - 143,52 грн. за один квадратний
метр згідно з офіційним курсом НБУ
долара США до гривні на дату підписання
договору (7,9737 грн. за 1 дол. США 30.09.11.) з
урахуванням наступного: з 01.10.11. позивач
має право змінити розмір орендної
ставки шляхом повідомлення
відповідача за 30 календарних днів до
зазначеної дати. У випадку якщо сторони
не прийдуть згоди щодо розмірів
орендної плати протягом 30 календарних
днів даний договір припиняє свою дію по
закінченню 30 календарних днів з
моменту направлення відповідного
повідомлення. У випадку узгодження
розмірів орендної ставки сторони
підпишуть додаткову угоду, в якій
відобразять порядок, розміри
нарахування і сплати орендної плати.

Пунктами 3.2, 3.3 Договору встановлено, що
орендна плата повинна сплачуватися
позивачу без письмової вимоги про
сплату (виставлення рахунків), без
відрахувань, які прямо не передбачені
цим договором та заліків вимог шляхом
банківського переказу на зазначений в
цьому договорів рахунок позивача або
на інший рахунок, зазначений позивачем
у письмовому вигляді, який буде дійсним
на строк, доки позивач не повідомить
відповідача про зміну рахунку для
сплати орендної плати, за умови, що
здійснення такої оплати не буде
суперечити законодавству України.
Орендна плата сплачується в валюті
України щомісяця до 5-го числа
оплачуваного місяця шляхом
безготівкового перерахування коштів
на поточний рахунок позивача або особі,
якій позивач уступив право вимоги по
отриманню орендної плати в порядку,
передбаченому статтею 3.6 Договору.
Незважаючи на те, що для зручності
відповідача позивач може на перше
число кожного місяця виставляти
відповідачу рахунки, відповідач
зобов'язаний сплачувати орендна плату
не пізніше дати, вказаної в даному
договору незалежно від акту отримання
відповідачем таких рахунків.

Додатковою угодою № 2 від 01.11.12. до
Договору сторони погодили, що
незалежно від інших умов орендна плата
з ПДВ за приміщення першого поверху та
приміщення підвалу: з 01.02.12. по 31.05.12.
складає 93 549,37 грн. та з 01.11.12. по 30.11.12. - 130
969,12 грн.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що
на думку позивача, відповідач порушив
свої зобов'язання щодо сплати орендної
плати за Договором суборенди,
внаслідок чого у нього утворилась
заборгованість з орендної плати за
період з березня по серпень 2013 року в
розмірі 615 907,68 грн., штрафу в сумі 402
584,82 грн. за прострочення сплати
орендної плати за березень-жовтень 2012
року, та штрафу в розмірі 359 279 грн. за
прострочення сплати орендної плати за
січень, березень, квітень, травень,
червень, липень, серпень 2013 року.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Господарський суд створює
сторонам та іншим особам, які беруть
участь у справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам
на підставі чинного законодавства і не
зв'язаний позицією сторін.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11
Цивільного кодексу України, договір є
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків. Цивільні права і обов'язки
виникають як з передбачених законом
договорів, так і з договорів, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу
України встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору. Договір є
відплатним, якщо інше не встановлено
договором, законом, або не випливає із
суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України, є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Цивільного
Кодексу України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
Господарському кодексі України. Так,
відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договорів, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України встановлено, що в силу
зобов'язання одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського
кодексу України відносини
підприємства з іншими підприємствами,
організаціями і громадянами в усіх
сферах господарської діяльності
здійснюються на основі договорів.

За своє правовою природою даний
Договір є договором суборенди.

Відповідно до ч. 3 ст. 774 Цивільного
кодексу України, до договору піднайму
застосовуються положення про договір
найму.

До відносин оренди застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених цих
Кодексом (ч. 6 ст. 283 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного
кодексу України, за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного
кодексу України, за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного
кодексу України, за користування
майном з наймача справляється плата,
розмір якої встановлюється договором
найму.

Згідно ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу
України, орендна плата - це фіксований
платіж, який орендар сплачує
орендодавцю незалежно від наслідків
своєї господарської діяльності.

Позивач вказує на те, що у відповідача
наявна заборгованість зі сплати
орендної плати за період з березня по
серпень 2013 року в розмірі 615 907,68 грн.

Обґрунтовуючи свої заперечення,
відповідач зазначає про розірвання
договору в односторонньому порядку на
підставі п. 9.1.5.б. договору, при цьому
посилаючись на направлені ним позивачу
листи від 16.01.2013 р. № 17 та від 28.02.2013 р. №
83/1.

При цьому, відповідно до ст. 111-12 ГПК
України, вказівки, що містяться у
постанові касаційної інстанції, є
обов'язковими для суду першої
інстанції під час нового розгляду
справи.

Так, згідно з вказівками, що містяться в
постанові Вищого господарського суду
України від 19.09.13. у справі № 910/5364/13
зазначено, що судом має бути надано
належну оцінку тим доводам відповідача
про те, що станом на час висування
позивачу пропозиції розірвати договір
у останнього існувала заборгованість
не з орендної плати, а зі сплати
штрафних санкцій, які за своєю правовою
природою відрізняються від боргу,
передбаченого п. 9.1.5б.

Можливість розірвання договору з
ініціативи відповідача визначена
сторонами у п. 9.1.5.б. Договору, згідно з
яким цей договір припиняється або
розривається з ініціативи відповідача
при умові письмового повідомлення
позивача про дострокове розірвання
цього договору не менш ніж за 1
календарний місяць до передбачуваної
дати розірвання. Відповідач має право
на дострокове розірвання даного
договору в порядку, встановленому в
даному пункті, лише у разі відсутності
заборгованості по сплаті орендної
плати згідно з п. 3.3 Договору, а також в
разі виконання свого обов'язку щодо
поповнення гарантійного платежу в
порядку, встановленому п. 3.8. даного
договору.

Отже, одностороннє розірвання договору
з ініціативи відповідача може мати
місце лише за наявності одночасно
трьох умов: письмового повідомлення
позивача про дострокове розірвання
цього договору не менш ніж за 1
календарний місяць до передбачуваної
дати розірвання; відсутності
заборгованості по сплаті орендної
плати згідно з п. 3.3 Договору та
виконання обов'язку щодо поповнення
гарантійного платежу в порядку,
встановленому п. 3.8 Договору.

Як вбачається зі змісту листа від 16.01.13.
№ 17, відповідач звернувся до позивача з
проханням розглянути можливість
припинити дію договору в лютому 2013 року
на підставі п. 9.1.1 Договору, за яким його
дія припиняється або розривається за
взаємною згодою сторін. Вказаний лист
направлено 18.01.13. та вручено позивачу
04.02.13. (згідно з повідомленням про
вручення поштового відправлення, що
наявне в матеріалах справи).

У подальшому, листом від 28.02.13. вих. № 83/1,
що направлений 13.03.13., відповідач
запропонував позивачу підписати акт
прийому-передачі приміщення і
додаткову угоду про припинення дії
договору та про повернення
гарантійного платежу на рахунок
відповідача.

Листом від 01.03.13. № 84 відповідач
посилаючись на п. 9.1.5.б. договору
повідомив позивача, що останнім днем
оренди за договором суборенди від 01.10.12.
№ 01/10-11 М2 було 28.02.13.

Листом від 05.03.13. № 170 позивач повідомив
відповідача про неможливість
припинення Договору суборенди та
наявність у відповідача
заборгованості за вказаним правочином.
При цьому позивач зазначив, що договір
суборенди є дійсним та підлягає
виконанню сторонами належним чином у
повному обсязі.

Листом від 07.05.13. № 211, що направлений
13.05.13. позивач повідомив відповідача
про наявність у нього заборгованості з
орендної плати та штрафу в розмірі 865
833,88 грн. та просив погасити
заборгованість з орендної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного
кодексу України зміна або розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Указані положення кореспондуються з
нормами ч. 1 ст. 188 Господарського
кодексу України, згідно з якою зміна та
розірвання господарських договорів в
односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором.

Порядок розірвання господарських
договорів визначений статтею 188
Господарського кодексу України, згідно
з якою сторона договору, яка вважає за
необхідне змінити або розірвати
договір, повинна надіслати пропозиції
про це другій стороні за договором.
Сторона договору, яка одержала
пропозицію про зміну чи розірвання
договору, у двадцятиденний строк після
одержання пропозиції повідомляє другу
сторону про результати її розгляду. У
разі якщо сторони не досягли згоди щодо
зміни (розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу, заінтересована сторона має
право передати спір на вирішення суду.

Як відзначалось судом, одностороннє
розірвання договору з ініціативи
відповідача може мати місце лише за
наявності одночасно трьох умов:
письмового повідомлення позивача про
дострокове розірвання цього договору
не менш ніж за 1 календарний місяць до
передбачуваної дати розірвання;
відсутності заборгованості по сплаті
орендної плати згідно з п. 3.3 Договору
та виконання обов'язку щодо поповнення
гарантійного платежу в порядку,
встановленому п. 3.8 Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

В силу ст. 599 Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Дослідивши наявні матеріали справи,
надані сторонами таблиці розрахунків,
банківські виписки про перерахування
грошових коштів відповідачем позивачу
та наявні в матеріалах справи платіжні
доручення, судом встановлено, що станом
на 28.02.13. (останній день лютого 2013 року;
день розірвання Договору) у
відповідача була відсутня
заборгованість зі сплати орендної
плати аз Договором. При цьому, в
листопаді 2012 був поповнений
гарантійний платіж, а лист про
розірвання Договору було направлено не
менш як за один календарний місяць до
передбачуваної дати розірвання.

Таким чином, відповідачем було
дотримано встановлені п. 9.1.5.б. Договору
умови. При цьому, сам позивач вказує на
те, що відповідачем не сплачується
орендна плата саме починаючи з березня
2013 року.

Крім того, судом враховано, що
відповідь на пропозицію відповідача
розірвати Договір позивачем було
надано зі спливом майже двох місяців.

Таким чином, Договір було розірвано за
ініціативою відповідача з 28 лютого 2013
року.

Посилання позивача на те, що сторонами
в письмовому порядку не укладено угоди
про розірвання Договору та не складено
акт приймання-передачі спірного
приміщення відхиляється судом та з
урахуванням наявного в матеріалах
справи листування між сторонами
розцінюється як ухиляння саме позивача
від підписання такої угоди та
складання акту приймання-передачі
приміщення.

Суд критично ставиться до посилання
позивача на акт обстеження приміщення
від 14.10.13. як на факт того, що приміщення
фактично суборендарем не звільнене, з
огляду на наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Ці дані встановлюються такими
засобами: письмовими і речовими
доказами, висновками судових
експертів; поясненнями представників
сторін та інших осіб, які беруть участь
в судовому процесі. В необхідних
випадках на вимогу судді пояснення
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь в судовому процесі, мають
бути викладені письмово.

Особа, яка обґрунтовує письмовим чи
речовим доказом свої вимоги чи
заперечення, повинна вказати, які
обставини підтверджуються цим доказом,
за якою адресою він знаходиться, із
зазначенням особи, що володіє цим
доказом.

Виходячи зі змісту ст. 32 ГПК, належними
слід визнавати докази, які містять
відомості про факти, що входять у
предмет доказування у справі, та інші
факти, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Водночас суд не повинен приймати
доказів, що не стосуються встановлення
обставин у справі.

Вказаний акт складено не за
результатом проведення експертизи, в
акті відсутні будь-які висновки, а
викладені в ньому факти не можуть
оцінюватись судом на загальних
підставах як доказ зі справи. При цьому,
суд зауважує, що вирішуючи питання щодо
доказів, необхідно враховувати
інститут допустимості засобів
доказування, згідно з яким обставини
справи, що відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (п. 2.5 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

З доданих до акту обстеження
фотографій не вбачається та не може
бути встановлено судом, зображення
якого об'єкту і в який період на них
відображено.

Вказаний акт не є службовими
документами, який би підтверджував
наявність певних фактів та не є носієм
доказової інформації. У вказаному акті
не зазначено обсягу повноважень осіб,
що склали і підписали акти, місць
проживання, відсутнє посилання на
документи, що підтвердили б здійснені в
акті записи.

Отже, акт від 14.10.13. не є належним,
допустимим чи таким, що підтверджував б
факти, що мають значення для справи,
доказом.

З огляду на все викладене вище в
сукупності, суд дійшов висновку , що
вимоги позивача в частині стягнення з
відповідача на свою користь 615 907,68 грн.
заборгованості зі сплати орендної
плати за період з березня по серпень 2013
року задоволенню не підлягають.

Позивачем пред'явлено вимогу про
стягнення з відповідача штрафу в сумі
402 584,82 грн. за прострочення сплати
орендної плати за березень-жовтень 2012
року, та штрафу в розмірі 359 279,48 грн. за
прострочення сплати орендної плати за
січень, березень, квітень, травень,
червень, липень, серпень 2013 року.

Стаття 611 Цивільного кодексу України
передбачає, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, якими зокрема є сплата
неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
може забезпечуватися неустойкою,
різновидом якої є штраф та пеня.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2
ст. 549 ЦК України).

Пунктом 10.2. договору передбачено, що у
випадку прострочення відповідачем
сплати орендної плати та інших
платежів, передбачених цим договором
понад 15 календарних днів, відповідач
незалежно від сплати/нарахування пені
сплачує позивачу одноразовий штраф в
розмірі 50 % від суми орендної плати за
кожен факт такого прострочення. Сплата
пені та штрафу не звільняє відповідача
від зобов'язання сплатити суму
заборгованості.

Оскільки судом встановлено
відсутність у відповідача обов'язку
сплачувати позивачу орендну плату за
Договором за березень-серпень 2013 року,
а вимога про сплату штрафу за вказаний
період є похідною від вимоги про
стягнення орендної плати, суд
відмовляє позивачу в частині позовних
вимог про стягнення 307 953,84 грн. штрафу.

Далі судом встановлено, що
відповідачем було прострочено сплату
орендних платежів за січень-жовтень 2012
року та за січень 2013 року.

Судом враховано, що позивачем
зараховано на суму гарантійного
платежу, сплаченого 20.01.2012 р. у сумі 93
349, 16 грн. в рахунок погашення штрафу за
січень, лютий 2012 року.

Внаслідок вказаного позивач просить
суд стягнути з відповідача штраф за
прострочення сплати орендних платежів
за березень-жовтень 2012 року та за
січень 2013 року.

Згідно з ч. 2 ст. 267 ЦК України заява про
захист цивільного права або інтересу
має бути прийнята судом до розгляду
незалежно від спливу позовної
давності.

Позовна давність не є інститутом
процесуального права та не може бути
відновлена (поновлена) в разі її спливу,
але за приписом частини п'ятої статті 267
ЦК України позивач вправі отримати
судовий захист у разі визнання
поважними причин пропуску строку
позовної давності (п. 2.2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.13.).

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Разом з тим, посилання відповідача на
приписи ст. 250 ГК України та на
неможливість нарахування
адміністративно-господарських санкцій
пізніше як через один рік з дня
порушення правил здійснення
господарської діяльності, не є заявою
про застосування строку позовної
давності до вимог про стягнення з
відповідача штрафу з огляду на те, що за
своєю природою штраф є забезпеченням
виконання грошового зобов'язання, а
адміністративно-господарські санкції
в свою чергу є заходами
організаційно-правового або майнового
характеру, що застосовуються
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування та спрямовані на
припинення порушення суб'єктами
господарювання встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності
та ліквідацію його наслідків.

Отже, заяву про застосування строку
позовної давності щодо вимоги позивача
про стягнення штрафу відповідачем
подано не було.

Також відповідач заявив клопотання про
зменшення розміру штрафних санкцій на
підставі ст. 83 ГПК України на підставі
того, що штрафні санкції надмірно
великі порівняно із збитками кредитора
та про наявність у відповідача
постійної заборгованості перед
позивачем внаслідок скрутного
матеріального становища відповідача.

Нормами чинного законодавства України
встановлено, що розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням
господарського суду (частина третя
статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК
України, пункт 3 статті 83 ГПК).

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного
кодексу України розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням суду, якщо
він значно перевищує розмір збитків, та
за наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу
України у разі якщо належні до сплати
штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу. Якщо порушення
зобов'язання не завдало збитків іншим
учасникам господарських відносин, суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3 ст. 83 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право, зокрема, зменшувати у
окремих випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

У вирішенні пов'язаних з цим питань
господарському суду слід враховувати
викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17
пункту 3 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.11.
№ 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", а також в абзацах
першому - четвертому пункту 9 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 17.05.11. № 7 "Про деякі питання
практики застосування розділу XII
Господарського процесуального кодексу
України" (п. 2.4 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.13. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань»).

Згідно з п. 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.11.
№ 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", вирішуючи, в тому
числі й з власної ініціативи, питання
про зменшення розміру неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд
повинен об'єктивно оцінити, чи є даний
випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Встановивши причини невиконання
відповідачем грошового зобов'язання та
надавши належну оцінку тій обставині,
що згідно наявних в матеріалах справи
доказів (зокрема, розрахунку позивача)
відповідачем сплата орендної плати за
кожний місяць (квітень-жовтень 2012 року,
січень 2013 року) здійснювалась з
прострочкою лише в незначній частині
та на строк від 2 до 15 днів (незначність
прострочення виконання), окрім того,
врахувавши повну відсутність
основного боргу зі сплати орендної
плати перед позивачем та з огляду на
непомірно великий розмір стягуваного
штрафу наслідкам поведінки
відповідача та відсутність доведених
завданих позивачу такою поведінкою
збитків, суд дійшов висновку про
наявність підстав для зменшення
розміру штрафу, яка підлягає стягненню
з відповідача з 453 910,46 грн. до 10 000,00
грн.

Щодо стягнення з відповідача на
користь позивача 15 000,00 грн. витрат на
правову допомогу, суд встановив
наступне.

Відповідно до ст. 44 ГПК України, судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК
України витрати, що підлягають сплаті
за послуги адвоката, визначаються у
порядку встановленому Законом України
«Про адвокатуру».

В п. 6.3 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 21.02.13.
№ 7 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»
наголошено на тому, що витрати
позивачів та відповідачів, третіх осіб,
пов'язані з оплатою ними послуг
адвокатів, адвокатських бюро, колегій,
фірм, контор та інших адвокатських
об'єднань з надання правової допомоги
щодо ведення справи в господарському
суді, розподіляються між сторонами на
загальних підставах, визначених
частиною п'ятою статті 49 ГПК.
Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от: угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригіналу ордера адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій.

В обґрунтування таких вимог позивачем
надано договір № 13-00011-1 про надання
правової допомоги від 01.03.2013 р.,
укладеного між позивачем та
Адвокатським об'єднанням "Київська
правозахисна група", рахунок № 35 від
12.03.2013 р. на оплату таких послуг на суму
15 000,00 грн., платіжне доручення № 2035 від
12.03.2013 р. на суму 15 000,00 грн., копії
свідоцтва про право на заняття
адвокатською діяльністю № 2151/10 від
27.12.2002 р., калькуляцію вказаних послуг №
1322 від 11.04.2013 р.

Далі, в пункті 6.5 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.13. № 7 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»
зазначено: "Вирішуючи питання про
розподіл судових витрат, господарський
суд має враховувати, що розмір
відшкодування судових витрат не
пов'язаних зі сплатою судового збору,
не повинен бути неспіврозмірним,
тобто явно завищеним порівняно з ціною
позову. У зв'язку з цим суд з
урахуванням обставин конкретної
справи, зокрема, ціни позову, може
обмежити цей розмір з огляду на розумну
необхідність судових витрат для даної
справи".

Окрім того, в абзаці третьому пункту 11
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 14.12.2007
№ 01-8/973 "Про деякі питання практики
застосування у вирішенні спорів
окремих норм процесуального права"
зазначено, що при визначенні розумно
необхідного розміру сум, які
підлягають сплаті за послуги адвоката,
можуть братися до уваги, зокрема:
встановлені нормативно-правовими
актами норми видатків на службові
відрядження (якщо їх установлено);
вартість економних транспортних
послуг; час, який міг би витратити на
підготовку матеріалів кваліфікований
фахівець; вартість оплати відповідних
послуг адвокатів, яка склалася в країні
або в регіоні; наявні відомості органів
статистики або інших органів про ціни
на ринку юридичних послуг; тривалість
розгляду і складність справи тощо.
Докази, які підтверджують розумність
витрат на оплату послуг адвоката,
повинна подавати сторона, що вимагає
відшкодування таких витрат.

Отже, врахувавши розмір пред'явлених до
стягнення позовних вимог та розмір
позовних вимог, які судом задоволено,
суд дійшов висновку, що заявлена до
стягнення сума послуг на правову
допомогу в розмірі 15 000,00 грн. є явно
завищеною, а тому в силу викладеного
вище підлягає зменшенню до 4 540,00 грн.

За таких обставин, вимоги позивача про
стягнення з відповідача витрат на
правову допомогу підлягають
частковому задоволенню, а саме в сумі 4
540,00 грн.

На підставі ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати по сплаті судового збору
покладаються на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

При цьому судом враховано викладене в
п. 4.3 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 21.02.13.
№ 7 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України», що у
разі коли господарський суд на
підставі п. 3 ст. 83 ГПК України зменшує
розмір неустойки (штрафу, пені), витрати
позивача, пов'язані зі сплатою судового
збору, відшкодовуються за рахунок
відповідача у сумі, сплаченій
позивачем за позовною вимогою, яка
підлягала б задоволенню, якби
зазначений розмір судом не було
зменшено.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА»
(01133, м. Київ, вул. Щорса, буд. 31,
ідентифікаційний код 37100448) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ПАРЕТОН» (04071, м.
Київ, вул. Ярославська, буд. 56А,
ідентифікаційний код 37333498) 10 000 (десять
тисяч) грн. 00 коп. - штрафу, 9 078 (дев'ять
тисяч сімдесят вісім) грн. 21 коп. -
витрат по сплаті судового збору, 4 540
(чотири тисячі п'ятсот сорок) грн. 00 коп.
- витрат на оплату послуг адвоката.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу
видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 18.03.14.

Головуючий суддя
Т.М.
Ващенко

Судді
Т.Ю.
Трофименко

І.О.
Домнічева