м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/2712/14 08.04.14
За позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Єдина
Торгова Система-Київ"
до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Поліал"
Суддя Бондаренко Г.П.
Представники сторін:
від позивача ОСОБА_1 (адвокат, ордер
НОМЕР_1 від 01.04.2013);
від відповідача не з'явились;
Відповідно до ст. 85 ГПК України в
судовому засіданні 08.04.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Єдина Торгова
Система-Київ " (далі по тексту - позивач)
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовною заявою до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Поліал" (далі по
тексту - відповідач) про стягнення
передоплати у розмірі 56 582, 94 грн.,
сплачених на підставі рахунку-фактури
№ СФ-0001773 від 21.08.2013 року.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 24.02.2014 року позовну заяву
прийнято до розгляду, порушено
провадження у справі № 910/2712/14, розгляд
справи призначено на 08.04.2014 року.

07.04.2014 року через відділ канцелярії
Господарського суду міста Києва
представником позивача подано
клопотання про залучення документів до
матеріалів справи.

Представник позивача в судове
засідання 08.04.2014 року з'явився, позовні
вимоги підтримав в повному обсязі.

Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконанням з боку відповідача його
зобов'язань за видатковою накладною №
РН-0120619 від 14.06.2012 року в частині оплати
поставленого товару.

В судове засідання 08.04.2014 року
представник відповідача не з'явився,
про причини неявки суд не повідомив,
про час та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином.
Відповідач відзиву на позовну заяву не
надав.

Відповідно до поданої позивачем
довідки ЄДРПОУ, місцезнаходженням
відповідача є адреса, яка вказана
позивачем в позовній заяві, а саме: 02160,
м. Київ, вул. Каунаська, буд. 13.

Так, згідно з п. 11 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" відповідні
процесуальні документи надсилаються
господарським судом згідно з поштовими
реквізитами учасників судового
процесу, наявними в матеріалах справи.

Слід зазначити, що законодавство
України, в тому числі Господарський
процесуальний кодекс України, не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно зі статтею 93
Цивільного кодексу України) та
зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
цю юридичну особу.

При цьому, судом враховано, що
відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Відомості про місцезнаходження
відповідача є правомірними, що
підтверджується витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб і
фізичних осіб-підприємців на
відповідача.

Зважаючи на те, що неявка представника
відповідача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 1 ст. 181 та ч. 2 ст. 265 ГК
України, допускається укладення
договору поставки у спрощений спосіб,
тобто шляхом обміну листами,
факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень.

Так, на підставі залученого до
матеріалів справи рахунку, видаткової
накладної, а також довіреності № 207 від
13.06.2012 року, між позивачем та
відповідачем склались наступні
правовідносини з поставки товару:

- по рахунку-фактурі № СФ-0120619 від 12.06.2012
(далі за текстом - рахунок-фактура)
позивач поставив відповідачу товар на
суму 146 139, 12 грн., що підтверджується
видатковою накладною № РН-0120619 від
14.06.2012 (далі за текстом - накладна) яка
підписана без зауважень
уповноваженими особами сторін.
Відповідачем поставлений товар було
оплачено частково на загальну суму 91
139, 12 грн. Зазначений рахунок-фактура та
накладна не містять жодних посилань на
договір на підставі, якого поставлявся
товар.

Відповідно до банківських виписок з
банківського рахунку позивача,
відкритого у ПАТ «Райффайзен банк
Аваль» № (належним чином
засвідчені копії містяться в
матеріалах справи), в період з червня 2012
по червень 2013 відповідачем було
здійснено 19 платежів на рахунок
позивача на загальну суму 91 139, 12 грн.
із призначенням платежу - оплата
відповідно рахунку-фактури № СФ-0120619
від 12.06.2012.

Факт поставки позивачем відповідачу
товару за видатковою накладною, копія
якої міститься в матеріалах справи,
відповідачем не спростовується,
протилежного матеріали справи не
містять.

25.06.2013 року позивач направив
відповідачу вимогу про сплату
заборгованості у розмірі 57 000 грн. (сума
основного боргу на момент звернення
позивача з позовом до суду становить 55
000 грн.) за накладною № РН-0120619 від 14.06.2012,
якою вимагав оплатити виниклу
заборгованість. Відповідачем
зазначена вимога була отримана 27.07.2013,
але залишена без задоволення, доказів
які б спростовували викладене,
матеріали справи не містять.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають повному
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматись від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
кодексу, зокрема з договорів та
правочинів.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір
може бути укладений у будь-якій формі,
якщо вимоги щодо форми договору не
встановлені законом.

Відповідно до ст. 181 ГК України
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальної вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 205 ЦК України,
правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків.

Так, у видатковій накладній № РН-0120619
від 14.06.2012 жодних посилань на договір не
міститься, фактична поставка товару
без погодження строків оплати
підтверджена матеріалами справи та не
спростовується відповідачем, а отже,
враховуючи вищевикладене, судом
встановлено, що між сторонами був
укладений договір поставки у спрощений
спосіб шляхом підтвердження прийняття
до виконання замовлень та внесення
оплати за поставку товару. Відтак, між
сторонами виникли правовідносини, які
підпадають під правове регулювання
параграфа 1 глави 30 ГК України, глави 54
ЦК України (поставка, купівля-продаж).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 692
ЦК України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Із надісланої позивачем відповідачу
вимоги від 25.06.2013 року вбачається, що
позивач вимагав від відповідача оплати
за поставлений товар по видатковій
накладній № РН-0120619 від 14.06.2012. З огляду
на зазначене, при вирішенні справи суд
виходить із того, що вимога в порядку
ст. 530 ЦК України була пред'явлена
відповідачу позивачем по оплаті
фактично поставленого товару 27.07.2013
(день отримання вимоги представником
відповідача, згідно рекомендованого
повідомлення про вручення поштового
відправлення).

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

На підставі викладеного, суд дійшов
висновку, що позивачем умови договору
(спрощеного) виконані в повному обсязі,
у відповідності до вимог чинного
законодавства та умов договору.
Відповідачем, в свою чергу, жодних
претензій у строки визначені
договором, щодо невідповідності
поставки умовам договору не заявлялось
та доказів іншого суду не надано.

Доказів на підтвердження сплати
заборгованості у розмірі 55000 грн.
відповідачем суду не надано.Факт
наявності боргу у відповідача перед
позивачем в сумі 55000 грн. належним
чином доведений, документально
підтверджений і відповідачем не
спростований, строк оплати товару, у
відповідності до ст. 530 ЦК України є
таким, що настав, а тому позовні вимоги
в частині стягнення основного боргу у
розмірі 55000 грн. є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Позовні вимоги щодо стягнення з
відповідача 3 % річних в розмірі 867, 94
грн. та інфляційних втрат в розмірі 715
грн. розраховані за період з 04.08.2013 року
по 11.02.2014 року задовольняються судом
повністю, на підставі нижченаведеного.

Згідно ст. 229 Господарського кодексу
України та ст.625 Цивільного Кодексу
України, за прострочення виконання
грошового зобов'язання настає
відповідальність у вигляді сплати суми
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також сплати трьох
процентів річних від простроченої
суми, якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Оскільки вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача індексу
інфляції нарахованого на суму боргу та
3 % річних ґрунтуються на законі (п. 2 ст.
625 Цивільного кодексу України), а
відповідач є таким що прострочив
виконання грошового зобов'язання,
позовні вимоги позивача в частині
стягнення 3 % річних та індексу інфляції
нарахованого на суму боргу підлягають
задоволенню відповідно до наведеного в
позовній заяві розрахунку (розрахунок
здійснено з дати, розрахованої після
направлення відповідачу вимоги в
порядку ст. 530 ЦК України). При
здійсненні перевірки розрахунку 3%
річних та індексу інфляції,
нарахованих позивачем, судом
встановлено, що ним правильно
здійснено вказаний розрахунок.

Враховуючи викладене позовні вимоги
підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору
покладаються на відповідача.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача витрати на оплату послуг
адвоката в розмірі 5 658, 29 грн.

Відповідно до ст. 49 ГПК України суми,
які підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші витрати,
пов'язані з розглядом справи,
покладаються при задоволенні позову -
на відповідача.

Відповідно до п. 6.3. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013 року № 7 «Про деякі питання
практики застосування розподілу 6
Господарського процесуального кодексу
України» витрати позивачів та
відповідачів, третіх осіб, пов'язані з
оплатою ними послуг адвокатів,
адвокатських бюро, колегій, фірм,
контор та інших адвокатських об'єднань
з надання правової допомоги щодо
ведення справи в господарському суді,
розподіляються між сторонами на
загальних підставах, визначених
частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от: угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригіналу ордера адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій.

У разі неподання відповідних
документів у господарського суду
відсутні підстави для покладення на
іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та
частини п'ятої статті 49 ГПК у їх
сукупності можливе покладення на
сторони у справі як судових витрат
тільки тих сум, які були сплачені
стороною за отримання послуг саме
адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1
та частини першої статті 6 Закону
України "Про адвокатуру та адвокатську
діяльність"), а не будь-якої особи, яка
надавала правову допомогу стороні у
справі.

Судом встановлено, що 11 лютого 2014 року
між позивачем (далі за текстом -
замовник) та Адвокатським об'єднанням
«Українська правозахисна фундація»
(далі за текстом - виконавець) було
укладено договір №2 про надання послуг
(правової допомоги) адвокатом (копія
договору міститься в справі),
відповідно до п. 1.1. якого виконавець
зобов'язується надати замовнику
послуги (правову допомогу) адвоката під
час розгляду у господарському суді м.
Києва господарської справи за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Єдина Торгова
Система-Київ» до боржника -
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Поліал»
(ідентифікаційний код 36601991, адреса: 02160,
м. Київ, вулиця Каунаська, будинок. 13)
про стягнення заборгованості за
проданий товар за видатковою накладною
№ РН-0120619 від 14.06.2012 року.

Згідно п.2.1 договір №2 про надання
послуг (правової допомоги) адвокатом
за надання послуг (правової
допомоги) адвокатом під час розгляду
справи у господарському суді м. Києва,
замовник сплачує виконавцю гонорар у
розмірі 10% від ціни позову (ціна позову
56 582, 94 грн.), що подається до
господарського суду м Києва, тобто суму
гонорару - 5658, 29 грн.

З матеріалів вбачається, що за надані
по договору послуги замовник сплатив
на користь виконавця грошові кошти в
розмірі 5658, 29 грн., що підтверджується
платіжним дорученням наявним в
матеріалах справи.

Проте, п. 6.5 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 21.02.2013
року № 7 "Про деякі питання практики
застосування розподілу 6
Господарського процесуального кодексу
України" встановлено, що Розподіл сум
інших, крім судового збору, судових
витрат здійснюється за загальними
правилами частини п'ятої статті 49 ГПК,
тобто при задоволенні позову вони
покладаються на відповідача, при
відмові в позові - на позивача, а при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. За тими ж
правилами здійснюється й розподіл сум
цих витрат у розгляді господарським
судом апеляційних і касаційних скарг.

Вирішуючи питання про такий розподіл,
господарський суд має враховувати, що
розмір відшкодування судових витрат,
не пов'язаних зі сплатою судового
збору, не повинен бути неспіврозмірним,
тобто явно завищеним порівняно з ціною
позову. У зв'язку з цим суд з
урахуванням конкретних обставин,
зокрема ціни позову, може обмежити
даний розмір з огляду на розумну
необхідність судових витрат для даної
справи.

Так, у визначенні розумно необхідного
розміру сум, які підлягають сплаті за
послуги адвоката, можуть братися до
уваги, зокрема: встановлені
нормативно-правовими актами норми
видатків на службові відрядження (якщо
їх установлено); вартість економних
транспортних послуг; час, який міг би
витратити на підготовку матеріалів
кваліфікований фахівець; вартість
оплати відповідних послуг адвокатів,
яка склалася в країні або в регіоні;
наявні відомості органів статистики
або інших органів про ціни на ринку
юридичних послуг; тривалість розгляду
і складність справи тощо. Докази, які
підтверджують розумність витрат на
оплату послуг адвоката, повинна
подавати сторона, що вимагає
відшкодування таких витрат.

З огляду на викладене, зважаючи на
тривалість розгляду (одне судове
засідання) і нескладність справи
(стягнення заборгованості за
поставлений товар), а також звичайний
рівень цін на оплату послуг юристів (в
тому числі і адвокатів), що склався в
країні, суд дійшов висновку, що вимоги
по стягненню з відповідача витрат на
послуги адвоката підлягають
задоволенню, виходячи із міркувань
розумності та справедливості із
розрахунку 5 % від суми позову, що
становить 2 829 (дві тисячі вісімсот
двадцять дев'ять) грн. 15 коп.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись
ст. ст. 4, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Поліал» (02160, м. Київ,
вул. Каунаська, 13; ; з
будь-якого рахунку виявленого
державним виконавцем під час виконання
рішення) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «Єдина
Торгова Система-Київ» (02090, м. Київ-90,
вул. Сосюри, 68; ) 55 000
(п'ятдесят п'ять тисяч гривень) основної
заборгованості, 867 (вісімсот шістдесят
сім гривень) 94 коп. 3 % річних, 715 (сімсот
п'ятнадцять гривень) інфляційних втрат,
1 827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім
гривень) судового збору та 2 829 (дві
тисячі вісімсот двадцять дев'ять
гривень) 15 коп. витрат на оплату послуг
адвоката.

3. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

4. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 11.04.2014р.

Суддя
Г.П. Бондаренко