м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/2106/14 08.04.14

За позовом Комунального підприємства
виконавчого органу Київради (Київської
міської державної адміністрації)
«Київреклама»

до Приватного акціонерного товариства
«Гамалія»

про стягнення 15 051,91 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Тарапон С.С. представник
за довіреністю № 196-18/КР від 08.01.14.

Від відповідача: Яхонтов О.М.
представник за довіреністю № б/н від
10.02.14.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Комунального підприємства виконавчого
органу Київради (Київської міської
державної адміністрації)
«Київреклама» (далі - позивач) до
Приватного акціонерного товариства
«Гамалія» (далі - відповідач) про
стягнення 18 281,21 грн., а саме: 15 306,38 грн. -
основного боргу, 132,04 грн. - 3% річних, 546,84
грн. - пені, 2 295,95 грн. - штрафу.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач посилається на те, що
відповідач не виконав свої
зобов'язання за Договором № 339/12 від
27.06.12. по оплаті за користування місцем
для розміщення рекламних засобів,
внаслідок чого у Приватного
акціонерного товариства «Гамалія»
виникла заборгованість, що зумовило
нарахування позивачем пені, 3% річних,
штрафу та звернення з даним позовом до
суду.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 12.02.14. порушено провадження у
справі № 910/2106/14, розгляд справи
призначено на 04.03.14.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 04.03.14., в зв'язку з неявкою в
судове засідання представника
відповідача та невиконання ним та
позивачем вимог ухвали про порушення
провадження в даній справі, розгляд
справи на підставі ст. 77 ГПК України
відкладено на 03.04.14.

В судовому засіданні 03.04.14.
представником відповідача було подано
заяву про розстрочку виконання рішення
суду в даній справі. Вказану заяву
судом відкладено до встановлення
фактичних обставин справи.

В судовому засіданні 03.04.14. на підставі
ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено
перерву до 08.04.14.

В судовому засіданні 08.04.14.
представником позивача на підставі ст.
22 ГПК України було подано заяву про
зменшення розміру позовних вимог,
відповідно до якої Комунальне
підприємство виконавчого органу
Київради (Київської міської державної
адміністрації) «Київреклама» просить
суд стягнути з відповідача на свою
користь 15 051,91 грн., а саме: 12 077,08 грн. -
основного боргу, 546,84 грн. - пені, 2 295,95
грн. - штрафу та 132,04 грн. - 3% річних.

Вказану заяву про зменшення розміру
позовних вимог прийнято господарським
судом, отже має місце нова ціна позову,
виходячи з якої вирішується спір.

Вказане також викладено в п. 17
інформаційного листа Вищого
господарського суду України № 01-8/2351
від 20.10.2006 р. "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2005 році та
в I півріччі 2006 року" та п. 3.10 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції».

В судовому засіданні 08.04.14.
представником позивача підтримано
свої позовні вимоги в повному обсязі з
врахуванням заяви від 08.04.14.

Представник відповідача в судовому
засіданні 08.04.14. проти позову не
заперечував.

За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд у
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
ухвалив рішення у справі № 910/2106/14.

В судовому засіданні 08.04.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.06.12. між позивачем (далі -
Підприємство) та відповідачем
(Розповсюджувач) було укладено Договір
№ 339/12 на право тимчасового
користування місцем (-ями) для
розміщення рекламного (-их) засобу (-ів),
що перебуває (-ють) у комунальній
власності територіальної громади м.
Києва, відповідно до умов якого (п. 1.1)
Розповсюджувачу надається право
тимчасового користування місцем (-ями)
для розміщення рекламного(-их) засобу
(-ів) (надалі - РЗ), що перебуває (-ють) у
комунальній власності територіальної
громади м. Києва, його районів або
повноваження щодо розпорядження яким
(-и) здійснюють органи місцевого
самоврядування м. Києва (далі - права
тимчасового користування), за умови
повного дотримання Розповсюджувачем
Договору та порядку розміщення
зовнішньої реклами в місті Києві (далі -
Порядок), а Розповсюджувач
зобов'язується користуватися наданим
йому правом тимчасового користування у
відповідності до умов Договору,
Порядку, інших норм чинного
законодавства України, що встановлюють
вимоги для розміщення РЗ, своєчасно і
згідно з умовами Договору
перераховувати плату за Право
тимчасового користування виключно на
поточний рахунок Підприємства,
належним чином, своєчасно та в повному
обсязі виконувати свої обов'язки за цим
Договором та не зловживати наданими
Розповсюджувачу правами.

Відповідно до п. 3.1 Договору, адресні
програми на пріоритет - це перелік
місць для розміщення РЗ, на які за
Розповсюджувачем встановлено
пріоритет. Адресна програма на
пріоритет має відображати перелік
місць для розміщення РЗ, на які
встановлено пріоритет, дату та строк
дії Пріоритету, відомості про плату за
право тимчасового користування
місцями для розміщення рекламних
засобів на місяць.

Згідно з п. 3.2 Договору, адресні
програми на Право тимчасового
користування - це перелік місць для
розміщення РЗ, на які Розповсюджувачу
надано дозволи на розміщення РЗ.
Адресна програма на Право тимчасового
користування має відображати перелік
місць для розміщення РЗ, на які
Розповсюджувачу надано дозволи на
розміщення РЗ, вид РЗ, дату початку та
закінчення строку дії дозволу на
розміщення зовнішньої реклами, а також
відомості про відомості про плату за
право тимчасового користування
місцями для розміщення рекламних
засобів на місяць, що відповідає виду
РЗ та визначається згідно відповідного
розпорядження виконавчого органу КМР
(КМДА).

З матеріалів справи вбачається, що між
сторонами підписано та скріплено
печатками адресну програму на право
тимчасового користування № 1, адресну
програму на пріоритет № 2, адресну
програму на право тимчасового
користування № 3, адресну програму на
право тимчасового користування № 4.

При цьому, додатковими угодами № 339/12-1
від 31.08.12., № 339/12-3 від 24.01.14. сторони
погодили, що сума за Договором
встановлюється Підприємством згідно з
новими тарифами.

Сторони домовились, що ціною Договору є
плата за Право тимчасового
користування, розрахована згідно вимог
Порядку, Договору, згідно встановлених
за Розповсюджувачем пріоритетів та
наданих дозволів, вказаних у
відповідних адресних програмах (п. 6.1
Договору).

Приписами п. 6.7 Договору встановлено, що
розрахунковим періодом надання Права
тимчасового користування та
нарахування плати за Право тимчасового
користування є календарний місяць.

У відповідності до п. 6.8 Договору плата
за Право тимчасового користування
нараховується Підприємством щомісячно
та перераховується Розповсюджувачем
зовнішньої реклами не пізніше двадцять
п'ятого числа поточного місяця,
виключно на поточний рахунок
Підприємства, в розмірах, зазначених
Підприємством в рахунках. Факт
неотримання рахунку не звільняє
Розповсюджувача зовнішньої реклами
від здійснення плати за Право
тимчасового користування.

Згідно з п. 6.9 Договору акт
приймання-передачі по Договору, із
наведеним в ньому розрахунком розміру
плати за Право тимчасового
користування, підтверджує факт надання
Права тимчасового користування у
відповідному розрахунковому періоді.

Розповсюджувач зобов'язаний не пізніше
двадцять п'ятого числа поточного
місяця отримувати та сплачувати
рахунки за Право тимчасового
користування (п. 5.2.3 Договору).

Приписами п. 8.1 Договору сторонами
погоджено, що Договір вступає в
юридичну силу з моменту його
підписання сторонами та скріплення
печатками та діє щодо кожного місця
розміщення РЗ, протягом строку дії
встановленого пріоритету та/або
дозволу. Припинення пріоритету або
дозволу щодо окремого місця для
розміщення РЗ, у разі наявності у
Розповсюджувача інших діючих
пріоритетів та/або дозволів, не тягне
за собою припинення Договору вцілому.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач вказує на те, що відповідач в
порушення умов Договору не виконав в
повному обсязі свого обов'язку по
оплаті за користування місцем для
розміщення рекламних засобів.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Суд відзначає, що відповідач своїм
правом на подачу письмового відзиву не
скористався, жодних доказів на
обґрунтування своє правової позиції у
справі не надав.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам
на підставі чинного законодавства і не
зв'язаний позицією сторін.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу
України договір є однією із підстав
виникнення зобов'язань та обов'язковим
для виконання сторонами.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України
та ст. 193 Господарського кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином, відповідно до умов
договору та вимог Цивільного кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

За своє правовою природою даний
Договір є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу
України передбачено, що за договором
про надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть
застосовуватися до всіх договорів про
надання послуг, якщо це не суперечить
суті зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу
України встановлено, що якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, у
відповідності до умов Договору,
позивачем виставлялись відповідачу
рахунки (належним чином завірені копії
наявні в матеріалах справи), відповідно
до яких та за вирахуванням часткового
погашення відповідачем
заборгованості, борг відповідачі перед
позивачем за Договором за період з
червня 2013 року по січень 2014 року
становить 12 077,08 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Доказів повної оплати заборгованості
за період заявлений в позовній заяві,
до матеріалів справи відповідачем не
надано.

При цьому, судом враховано, що
відповідачем в судовому засіданні
визнано позовні вимоги.

Матеріалами справи підтверджується, що
відповідач в порушення покладеного на
нього законом та Договором обов'язку по
сплаті платежів за Договором не
виконав, в зв'язку з чим заборгованість
відповідача перед позивачем становить
12 077,08 грн., яку відповідачем станом на
час прийняття судового рішення не
погашено, внаслідок чого позовні
вимоги Комунального підприємства
виконавчого органу Київради (Київської
міської державної адміністрації)
«Київреклама» в частині стягнення
основного боргу є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 6.11 Договору, у разі
прострочення термінів сплати,
визначених Договором, розмір
несплаченої суми плати може
коригуватися з урахуванням штрафів та
пені, відповідно до умов Договору та
чинного законодавства.

В зв'язку з тим, що відповідач
припустився прострочення по платежах,
позивач на підставі п. 7.2 Договору
просить суд стягнути з відповідача на
свою користь 546,84 грн. - пені.

Приписами п. 7.2 Договору встановлено, що
Підприємство має право застосувати до
Розповсюджувача за несвоєчасне або
неповне внесення плати - пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, яка діє
на момент сплати пені, від суми
простроченого платежу за кожен день
прострочення.

Судом встановлено, що відповідач у
встановлений Договорами строк свого
обов'язку в повному обсязі по
перерахуванню коштів не виконав,
допустивши прострочення виконання
грошового зобов'язання (в т.ч. у період,
який вказано позивачем), тому дії
відповідача є порушенням договірних
зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу
України), і він вважається таким, що
прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу
України), відповідно є підстави для
застосування встановленої законом
відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України
передбачає, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, якими зокрема є сплата
неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Згідно з ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу
України виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою,
різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

З огляду на вимоги частини першої
статті 4-7 і статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд має з'ясовувати
обставини, пов'язані з правильністю
здійснення позивачем розрахунку, та
здійснити оцінку доказів, на яких цей
розрахунок ґрунтується. У разі якщо
відповідний розрахунок позивачем
здійснено неправильно, то
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин справи самостійно
визначає суми пені та інших нарахувань
у зв'язку з порушенням грошового
зобов'язання, не виходячи при цьому за
межі визначеного позивачем періоду
часу, протягом якого, на думку позивача,
мало місце невиконання такого
зобов'язання, та зазначеного позивачем
максимального розміру відповідних
пені та інших нарахувань (п. 1.12
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.13. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань»).

В силу приписів п. 18 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2004 році"
№ 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги
частини 1 статті 47 ГПК України щодо
прийняття судового рішення за
результатами обговорення усіх
обставин справи та частини 1 статті 43
ГПК України стосовно всебічного,
повного і об'єктивного розгляду в
судовому процесі всіх обставин справи
в їх сукупності, суд повинен перевірити
обґрунтованість і правильність
здійсненого нарахування сум штрафних
санкцій, річних, збитків від інфляції, і
в разі, якщо їх обчислення помилкове -
зобов'язати позивача здійснити
перерахунок відповідно до закону чи
договору або зробити це самостійно.

Таким чином, судом здійснено
перерахунок пені та встановлено, що
позивачем вказану суму значно
завищено, внаслідок чого, за
перерахунком суду з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню
545,68 грн. - пені. В іншій частині в
розмірі 1,16 грн. пеню нараховано
безпідставно, а тому в задоволенні
позову в цій частині необхідно
відмовити.

Також позивач просить суд на підставі
п. 7.3 Договору стягнути з відповідача на
свою користь 2 295,95 грн. штрафу.

Згідно з п. 7.3 Договору, Підприємство
має право додатково нарахувати
боржнику за прострочення внесення
платежів за Право тимчасового
користування, що складає більше одного
місяця штраф в розмірі 15 відсотків
простроченої суми.

Відповідно до вимог ст. 199
Господарського кодексу України
виконання господарського зобов'язання
забезпечується заходами захисту прав
та відповідальності учасників
господарських відносин, передбаченими
цим Кодексом та іншими законами. За
погодженням сторін можуть
застосовуватися передбачені законом
або такі, що йому не суперечать, види
забезпечення виконання зобов'язань,
які звичайно застосовуються у
господарському (діловому) обігу. До
відносин щодо забезпечення виконання
зобов'язань учасників господарських
відносин застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

В силу приписів ст. 216, ч. 1 ст. 218
Господарського кодексу України,
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Одним із різновидів господарських
санкцій, які застосовуються до
правопорушника у сфері господарювання,
є штрафні санкції у вигляді грошової
суми (неустойки, штрафу, пені), яку
учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного
кодексу України, штрафом є неустойка,
що обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

При цьому, суд відзначає, що приписами
ст. 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Свобода договору означає право
громадян або юридичних осіб, та інших
суб'єктів цивільного права вступати чи
утримуватися від вступу у будь-які
договірні відносини. Свобода договору
проявляється також у можливості
наданій сторонам визначати умови
такого договору. Однак під час
укладання договору, визначаючи його
умови, сторони повинні дотримуватись
нормативно-правових актів.

Згідно зі ст. 6 Цивільного кодексу
України, сторони мають право укласти
договір, який не передбачений актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства. Сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

Таким чином, вказана стаття
поширюється і на майнові відносини, що
регулюються Господарським кодексом
України. У зв'язку з цим на положення
Господарського кодексу України про
господарські договори також
поширюються принцип свободи договору,
крім випадків, передбачених абзацем
другим ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу
України (яка встановлює обмеження
права сторін договору відступати від
положень нормативно-правових актів).

Отже, суб'єкти господарських відносин
при укладенні договору наділені
законодавцем правом забезпечення
виконання господарських зобов'язань
встановленням окремого виду
відповідальності - договірної санкції,
за невиконання чи неналежне виконання
договірних зобов'язань (правова
позиція, викладена в постанові
Верховного суду України від 22.11.10.).

Відповідачем обґрунтованих пояснень
щодо неможливості виконати взяті на
себе зобов'язання за спірним Договором,
доказів визнання вказаного пункту
недійсним не подано, при цьому
відповідних клопотань про зменшення
штрафних санкцій також не подано.

Здійснивши перерахунок штрафу, судом
встановлено, що з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню 2
295,95 грн. штрафу, що відповідає
обґрунтованому розрахунку
Комунального підприємства виконавчого
органу Київради (Київської міської
державної адміністрації)
«Київреклама».

Крім того, позивач на підставі ст. 625
Цивільного кодексу України просить суд
стягнути з відповідача 132,04 грн. - 3%
річних.

Згідно зі статтею 625 ЦК України
встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних в
порядку ст. 625 ЦК України є способами
захисту його майнового права та
інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові. (Відповідної правової
позиції дотримується Вищий
господарський суд України у постанові
№ 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд
України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010
р.).

Суд відзначає, що прострочене грошове
зобов'язання визначено у гривні, а тому
нарахування 3% річних є правомірним.

За перерахунком суду, розмір 3% річних
за прострочення виконання грошового
зобов'язання складає 132,04 грн., що
відповідає обґрунтованому розрахунку
позивача.

Під час розгляду справи відповідачем
подано клопотання про розстрочку
виконання судового рішення в даній
справі.

У відповідності до частини 6 статті 83
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд, приймаючи
рішення, має право відстрочити або
розстрочити виконання рішення.

Розстрочка виконання судового рішення
може бути прийнята судом лише у
виняткових випадках за наявності
обставин, що ускладнюють виконання
судового рішення або роблять його
виконання неможливим.

При цьому, такі виняткові обставини
визначаються судом з огляду на
матеріали справи, у тому числі подані
стороною докази на обґрунтування такої
заяви.

Згідно з вказівками, що містяться в
постанові пленуму Вищого
господарського суду України від 17.10.12.
№ 9 «Про деякі питання практики
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів України»,
підставою для розстрочки виконання
рішення можуть бути конкретні
обставини, що ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим у
строк. При цьому слід мати на увазі, що
згоди сторін на вжиття заходів,
передбачених статтею 121 Господарського
процесуального кодексу України, ця
стаття не вимагає, і господарський суд
законодавчо не обмежений будь-якими
конкретними термінами відстрочки чи
розстрочки виконання рішення. Проте,
вирішуючи питання про відстрочку чи
розстрочку виконання рішення, зміну
способу і порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи.

Вищезазначені норми визначають
процесуальну можливість вирішення
питань, пов'язаних із проблемами, що
виникають під час виконання рішення
господарського суду. Проте, нормами
чинного законодавства, зокрема
Господарським процесуальним кодексом
України не визначено переліку
обставин, які свідчать про
неможливість виконання рішення чи
ускладнюють його виконання. Тому, суд
оцінює докази, які підтверджують
зазначені обставини, за правилами ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України і лише за наявності обставин,
що ускладнюють виконання рішення чи
унеможливлюють його, господарський суд
має право відстрочити виконання
рішення чи постанови.

Представник відповідача вказує, що
розстрочення виконання рішення на три
місяців забезпечить його реальне
виконання, оскільки відповідач
перебуває в скрутному фінансовому
стані, проте, вчиняє дії для його
покращення. Додатково Приватне
акціонерне товариство «Гамалія»
зауважує, що до 2013 року не порушувало
взяті на себе зобов'язання за
договорами, укладеними з третіми
особами.

Врахувавши матеріальні інтереси
сторін, їх фінансовий стан, ступінь
вини боржника у виникненні спору, суму
заборгованості, дослідивши наявні
докази, врахувавши часткове погашення
відповідачем заборгованості, суд
дійшов висновку, що викладені
обставини ускладнюють виконання
рішення, а тому суд вважає за необхідне
задовольнити клопотання Приватного
акціонерного товариства «Гамалія» та
розстрочити виконання рішення суду на
три місяці.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК
України витрати, пов'язані з розглядом
справи, покладаються на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги Комунального
підприємства виконавчого органу
Київради (Київської міської державної
адміністрації) «Київреклама»
задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного
товариства «Гамалія» (03055, м. Київ,
проспект Перемоги, б. 22;
ідентифікаційний код 24252976) на користь
Комунального підприємства виконавчого
органу Київради (Київської міської
державної адміністрації)
«Київреклама» (04070, м. Київ, вул. Боричів
Узвіз, б. 8; ідентифікаційний код 26199714)
заборгованість у розмірі 12 077 (дві
тисячі сімдесят сім) грн. 08 коп., пеню у
розмірі 545 (п'ятсот сорок п'ять) грн. 68
коп., штраф у розмірі 2 295 (дві тисячі
двісті дев'яносто п'ять) грн. 95 коп., 3%
річних в розмірі 132 (сто тридцять дві)
грн. 04 коп., та витрати по сплаті
судового збору в розмірі 1 826 (одна
тисяча вісімсот двадцять шість) грн. 86
коп., розстрочивши виконання рішення
наступним чином:

до 28 травня 2014 року 5 017 (п'ять тисяч
сімнадцять) грн. 30 коп.;

до 28 червня 2014 року 5 017 (п'ять тисяч
сімнадцять) грн. 30 коп.;

до 28 липня 2014 року 5 016 (п'ять тисяч
шістнадцять) грн. 15 коп.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу
видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 14.04.14.

Суддя
Т.М.
Ващенко