ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Чернігівської області
РІШЕННЯ

14 квітня 2014 року
справа № 927/306/14

Позивач: Публічне акціонерне
товариство «Укрнафта», пров.
Несторівський 3/5 м. Київ, 04053В особі:
Нафтогазовидобувного управління
«Полтаванафтогаз», вул. Монастирська,
12, м. Полтава, 36020Відповідач: Публічне
акціонерне товариство по
газопостачанню та газифікації
«Чернігівгаз», Вул. Любецька, 68, м.
Чернігів, 14000Про стягнення 767351,47
грн.Суддя Н.О.Скорик

Представники сторін:

Від позивача: Овсепян Т.М. довіреність
№ юр-599/д від 03.12.2013 заступник
начальника юридично-договірного
відділу

Від відповідача: Кузнецова В.О.
довіреність № 18/3852 від 03.12.2012 начальник
відділу договірної, правової роботи та
корпоративного забезпечення

Рішення виноситься після оголошеної в
судовому засіданні 10.04.2014 р. перерви до
14.04.2014 р. до 14 год.30 хв. згідно ст.. 77
Господарського процесуального кодексу
України.

Суть спору:

Публічним акціонерним товариством
"Укрнафта" в особі
нафтогазовидобувного управління
«Полтаванафтогаз» (надалі позивач)
подано позов до публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Чернігівгаз" (надалі - відповідач) про
стягнення 237410,46 грн. нарахованого на
суму боргу індексу інфляції та 529941,01
грн. трьох процентів річних з
простроченої суми.

Відповідач надав відзив на позовну
заяву та доповнення до відзиву в яких
заперечив проти позовних вимог
повністю. В обґрунтування своїх
заперечень відповідач посилається на
ст. 19 Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" (у редакції
Закону України від 22.12.2011р. № 4212-VІ) щодо
встановлення заборони на нарахування
боржнику, щодо якого порушено справу
про банкрутство та введено мораторій
на задоволення вимог кредиторів,
неустойки (штрафу, пені) та інших
санкцій за невиконання чи неналежне
виконання грошових зобов'язань, а також
на застосування індексу інфляції за
весь час прострочення виконання
грошового зобов'язання, трьох
процентів річних від простроченої суми
тощо. Відповідач також посилається на
часткову оплату боргу, розстрочку
судом рішення та Закон України «Про
заходи спрямовані, та стале
функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу».

Позивач проти доводів відповідача
заперечив.

Кім того, відповідач подав заяву про
застосування позовної давності
стосовно нарахування інфляційних та
річних. В поданій заяві відповідач
зазначає, що в порушення вимог чинного
законодавства позивачем нараховано
інфляційні та річні з лютого місяця 2011
року, а позовну заяву подано до суду у
березні 2014. Тобто, позивачем пропущено
строк позовної давності за лютий 2011
року та березень 2014 року.

Розглянувши та дослідивши матеріали
справи, заслухавши представників
сторін, суд

Встановив:

Рішенням господарського суду
Чернігівської області від 06.12.2007 по
справі 2/223 (4/34/2(12/184-10293/21) позовні вимоги
задоволено повністю, стягнуто з ВАТ
«Чернігівгаз» (правонаступником якого
після зміни назви є Публічне
акціонерне товариство по
газопостачанню та газифікації
«Чернігівгаз») на користь ВАТ
«Укрнафта» (правонаступником якого
після зміни назви є ПАТ «Укрнафта» в
особі нафтогазовидобувного управління
«Полтаванафтогаз» 5882860,84 грн. основного
боргу, 3016197,51 грн. інфляційних
нарахувань, 940935,38 грн. - річних,1700 грн.
державного мита та 118 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

Вказане рішення залишено без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 07.02.2008 та
постановою Вищого господарського суду
України від 22.04.2008.

Судом при розгляді справи 4/34/2(12/184-10293/21
встановлено, що ухвалою арбітражного
суду Чернігівської області у справі
про банкрутство № 5/128б від 30.01.2001р.
затверджено мирову угоду від 23.01.2001р.,
укладену між ВАТ „Чернігівгаз"
(боржник) та ВАТ „Укрнафта" (кредитор)
щодо розміру, порядку та строків
виконання зобов'язань боржника.
Умовами мирової угоди визначена
заборгованість боржника (відповідач)
перед кредитором (позивач) станом на
01.01.01р. у розмірі 1082303,53 доларів США по
курсу 5,4355 грн. за 1 дол. США, що становить
5882860,84 грн. і є курсовою різницею валют
по відношенню до моменту поставки газу
кредитором на адресу боржника в 1997-1998
роках. Згідно з умовами мирової угоди
боржник взяв на себе обов'язок
розрахуватися з кредитором до 31.07.2001р. У
встановлений строк відповідач
розрахунок не провів, отже позивач мав
право заявити до суду позов про
стягнення з відповідача
заборгованості за мировою угодою,
укладеною у справі про банкрутство.

Господарським судом Чернігівської
області був виданий відповідний наказ
по справі 2/223 (4/34/2(12/184-10293/21) від 16.07.2008.
Наказ був пред'явлений до виконання.

Згідно з приписами частини 1 статті 509
ЦК України зобовязанням є
правовідношення, в якому боржник
зобовязаний вчинити на користь
кредитора певну дію (передати майно,
виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обовязку. Частиною 2 зазначеної статті
встановлено, що зобовязання виникає з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦК
України цивільні права та обовязки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обовязки.
Частиною 5 вказаної статті визначено,
що у випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки можуть виникати з
рішення суду.

Наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконане боржником, не припиняє
правовідносин сторін договору, не
звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України.

Стаття 526 Цивільного кодексу України
передбачає, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Ухвалою господарського суду
Чернігівської області від 27.12.2013 року
виконання рішення у справі 2/223
(4/34/2(12/184-10293/21) було розстрочене на 84
місяці, починаючи з січня 2014 року, зі
стягнення з боржника щомісячно 117142,78
грн., а в останньому місяці 117142,99 грн.

На виконання вимог вказаної ухвали
відповідачем січні 2014 року було
сплачено 117142,78 грн., що підтверджується
платіжним дорученням № 656 від 28.01.2014.

Платіжні доручення № 1353 від 24.02.2014 на
суму 117142,78 грн. та № 2032 від 26.03.2014 на суму
117142,78 грн. не приймаються судом як
докази оплати по даній справі, оскільки
не стосуються предмету спору - оплата
проведена після періоду, за який
нараховані інфляційні та 3% річних.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу
України, передбачене право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних, є
способом захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредитору.

З матеріалів справи вбачається
порушення виконання платіжних
зобов'язань відповідачем по оплаті
присудженої до стягнення суми боргу.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.

Виходячи з того, що відповідач
припустився прострочення виконання
платіжних зобов'язань, позивач
здійснив нарахування на суму 5882860,84 грн.
боргу індексу інфляції в сумі 237410,46 грн.
за період з 01.02.2011р. по 31.01.2014р., а також
529941,01 грн. 3% річних з простроченої суми
за період з 01.02.2011р. по 31.01.2014р.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок нарахованого на суму боргу
індексу інфляції та 3 % річних
господарський суд дійшов висновку про
правомірність нарахування 182819,36 грн.
інфляційних за період прострочки з
01.03.2011 по 31.01.2014 та 512979,20 грн. трьох
процентів річних за період з 07.03.2011 по
31.01.2014 з огляду на наступне.

При цьому, судом прийнято заяву
відповідача про застосування строку
позовної давності. Так, відповідно до
ст. 257 Цивільного кодексу України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Позивачем пред'явлені вимоги по сплаті
інфляційних та річних за період з 01.02.2011
по 31.01.2014 рік, включно. Позовна ж заява
подана 07.03.2014р., про що свідчить
відбиток поштового штемпеля на
конверті. Отже, строк позовної давності
по стягненню 3% річних, нарахованих до
07.03.2011 та інфляційних, нарахованих до
28.02.2011 сплив. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові (ст. 267 Цивільного
кодексу України). Позивачем невірно
(без врахування позовної давності)
визначено період нарахування
інфляційних та 3% річних та не враховано
проплату відповідача від 28.01.2014 на суму
117142,78 грн. При нарахуванні інфляційних
за період з 01.03.2011 по 31.01.2011 на суму боргу
5882860,84 грн. - сума інфляційних складає
182819,36 грн.

В п. 2 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
17.07.2012р. "Про практику застосування
Вищим господарським судом України у
розгляді справ окремих норм
матеріального права" вказано, що сума
боргу з урахуванням індексу інфляції
повинна розраховуватися, виходячи з
індексу інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто мала місце не
інфляція, а дефляція) [постанова Вищого
господарського суду України від 05.04.2011
№ 23/466, лист Верховного Суду України
"Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ" від 03.04.1997 №
62-97р]. При застосуванні індексу
інфляції слід мати на увазі, що індекс
розраховується не на кожну дату місяця,
а в середньому на місяць і здійснюється
шляхом множення суми заборгованості на
момент її виникнення на сукупний
індекс інфляції за період прострочення
платежу. При цьому сума боргу, яка
сплачується з 1 по 15 день відповідного
місяця, індексується з врахуванням
цього місяця, а якщо сума боргу
сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця.

Заперечення відповідача щодо
незаконності нарахування позивачем на
суму боргу індексу інфляції та трьох
процентів річних з посиланням на ст. 19
Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" (у редакції
Закону України від 22.12.2011р. № 4212-VІ)
відхиляються господарським судом,
виходячи з наступного: ухвалою
господарського суду Чернігівської
області від 03.01.2013р. порушено
провадження у справі № 927/21/1б/13 про
банкрутство публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації "Чернігівгаз" та введено
мораторій на задоволення вимог
кредиторів. Ухвалою господарського
суду Чернігівської області від 25.06.2013р.
продовжено термін проведення
підготовчого засідання суду у даній
справі до 01.01.2014р.

28.01.2014 ухвалою господарського суду
Чернігівської області по справі №
927/21/1б/13 провадження у справі було
припинено.

Законом України від 22.12.2011р. № 4212-VІ
внесено зміни до Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
(Відомості Верховної Ради України, 1999р.,
№ 42 - 43, ст. 378 із наступними змінами)
шляхом викладення його в новій
редакції.

Відповідно до п. 1 розділу Х "Прикінцеві
та перехідні положення" цього Закону,
він набирає чинності через рік з дня
його опублікування.

Вперше, Закон України від 22.12.2011р. №
4212-VІ був опублікований в газеті "Голос
України" за 18.01.2012р. № 8 - 9, яка у
відповідності з п. 1 Указу Президента
України "Про порядок офіційного
оприлюднення нормативно -правових
актів та набрання ними чинності", є
офіційним друкованим виданням, в якій
здійснюється офіційне оприлюднення
законів та інших актів Верховної Ради
України.

Таким чином, Закон України від 22.12.2011р.
№ 4212-VІ набрав чинності з 18.01.2013р.

Згідно п. 11 розділу Х "Прикінцеві та
перехідні положення" Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
(у редакції Закону України від 22.12.2011р.
№ 4212-VІ), положення цього Закону
застосовуються господарськими судами
під час розгляду справ про банкрутство,
провадження в яких порушено після
набрання чинності цим Законом.

Оскільки провадження у справі про
банкрутство публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації "Чернігівгаз" було
порушено 03.01.2013р., то справа повинна
розглядатися за правилами Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" (в редакції до
18.01.2013р.).

Отже, посилання відповідача на ст. 19
Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" (у редакції
Закону України від 22.12.2011р. № 4212-VІ) є
безпідставним. Аналогічної думки
дійшов Київський апеляційний
господарський суду ( постанова від
30.01.2014 справа № 927/1240/13).

За змістом ст. 1 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
(в редакції до 18.01.2013р.), мораторій на
задоволення вимог кредиторів -
зупинення виконання боржником
стосовно якого порушено справу про
банкрутство грошових зобов'язань і
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів), термін
виконання яких настав до дня введення
мораторію, і припинення заходів,
спрямованих на забезпечення виконання
цих зобов'язань та зобов'язань щодо
сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів), застосованих до прийняття
рішення про введення мораторію.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
(в редакції до 18.01.2013р.) мораторій на
задоволення вимог кредиторів
вводиться одночасно з порушенням
провадження у справі про банкрутство,
про що зазначається в ухвалі
господарського суду. Протягом дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів, зокрема, не нараховуються
неустойка (штраф, пеня), не
застосовуються інші санкції за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів).

Наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох процентів річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові, а тому на нарахування
відповідних виплат не поширюється
заборона.

Крім того, інфляційні та 3 % річних були
нараховані і за період до 28.01.2014 тобто
до дня введення мораторію на
задоволення вимог кредиторів, що не
суперечить чинному законодавству.

Заперечення відповідача щодо
відсутності його вини в порушенні
зобов'язання в зв'язку з зупиненням
виконавчих проваджень та заходів
примусового виконання рішень, щодо
підприємств паливно-енергетичного
комплексу із стягнення заборгованості,
яка виникла до 01.01.2013 року, на підставі
Закону України « Про заходи спрямовані,
та стале функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу»
відхиляються судом, оскільки у
відповідності з ч. 2 ст. 218
Господарського кодексу України,
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. У разі якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько - правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.
Не вважаються такими обставинами,
зокрема, порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника,
відсутність на ринку потрібних для
виконання зобов'язання товарів,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Судом не може бути взято до уваги,
як підстава для відмови у позові,
заперечення відповідача щодо
нарахування інфляційних та 3 % річних в
зв'язку здійсненням судом розстрочки
виконання рішення, оскільки відповідно
до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Отже, якщо судове рішення про
стягнення з боржника коштів фактично
не виконано, кредитор вправі вимагати
стягнення з нього в судовому порядку
сум інфляційних нарахувань та
процентів річних аж до повного
виконання грошового зобов'язання.
Наведене стосується й випадків
здійснення господарським судом і
розстрочки виконання, оскільки під час
розстрочки інфляційні процеси
тривають, грошове зобов'язання
залишається не виконане і негативний
вплив такої ситуації на позивача
потребує відповідної компенсації
згідно з вимогами частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України (Пост.
Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14).

При цьому суд вважає безпідставним
заперечення відповідача щодо
нарахування 3% річних за період після
припинення провадження у справі про
банкрутство відповідача.

З врахуванням вищезазначених обставин
справи, позов підлягає частковому
задоволенню в частині вимог про
стягнення 182819,36 грн. та 512979,20 грн.
річних. В решті вимог в позові має бути
відмовлено за пропуском строку
позовної давності.

Керуючись ст.ст. 549,550,611,625,629 Цивільного
кодексу України, ст. 193,218,233
Господарського кодексу України, ст..
49,82-85, Господарського процесуального
кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково

1. Стягнути з ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО
ТОВАРИСТВА ПО ГАЗОПОСТАЧАННЮ ТА
ГАЗИФІКАЦІЇ «ЧЕРНІГІВГАЗ», код 03358104, м.
Чернігів, вул. Любецька 68 (р/р 4001 в
філії ВАТ КБ «Надра» ЧРУ, МФО 380764) на
користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО
ТОВАРИСТВА «УКРНАФТА» код 00135390, пров.
Несторівський, 3-5, м. Київ, 04053 в особі
НАФТОГАЗОВИДОБУВНОГО УПРАВЛІННЯ
«ПОЛТАВАНАФТОГАЗ» код 22525915, вул.
Монастирська, 12, м. Полтава, 36020 (р.
5176 в ПАТ КБ «Приватбанк» м.
Дніпропетровськ, МФО 305299) 182819,36 грн.
інфляційних нарахувань, 512979,20 грн.
річних, 13915,97 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

2. В решті позову відмовити.

Повне рішення складено 18.04.2014 р.

Суддя
Н.О. Скорик