ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2014 р.Справа № 922/627/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання
Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Харківського державного
авіаційного виробничого підприємства
Орденів Жовтневої Революції та
Трудового Червоного прапору, м.Харків
до Дочірнього підприємства державної
компанії "Укрспецтехноекспорт"
державного госпророзрахункового
зовнішньоторгівельного підприємства
"Спецтехноекспорт", м.Київ про
внесення змін до договору за участю
представників:

позивача - Пілат О.О. (довіреність №305-67
від 28 серпня 2013 року)

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

24 лютого 2014 року позивач, Харківське
державне авіаційне виробниче
підприємство Орденів Жовтневої
Революції та Трудового Червоного
прапору, звернувся до господарського
суду Харківської області з позовною
заявою про внесення змін до договору
комісії №021-145/2003 STE-1-67-Д/К-2003 від 06
червня 2003 року, укладеного з дочірнім
підприємством державної компанії
"Укрспецтехноекспорт" державного
госпророзрахункового
зовнішньоторгівельного підприємства
"Спецтехноекспорт" (відповідачем), а
саме змінити п.10.2 договору, виклавши
його у наступній редакції:
"Одностороннє розірвання договору
комісії можливе у випадках,
передбачених положеннями ст.1025 та ст.1026
Цивільного кодексу України №435-IV".

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 27 лютого 2014
року було прийнято вищевказану позовну
заяву до розгляду. Провадження у справі
було порушено та призначено до
розгляду у відкритому судовому
засіданні на 25 березня 2014 року.

24 березня 2014 року представник
відповідача надав через канцелярію
суду відзив (вх.№9876), в якому викладена
позиція останнього полягає у тому, що
він дійсно укладав спірний договір з
позивачем, але вважає заявлені вимоги
позивача певною спробою відмовитись
від виконання покладених на нього
договірних обо'вязків, а тому просив
суд у задоволенні позову відмовити
повністю. Судом було досліджено
наданий відзив та долучено до
матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 25 березня 2014
року було відкладено розгляд справи на
17 квітня 2014 року.

14 квітня 2014 року представник
відповідача надав через канцелярію
суду клопотання (вх.№12675), в якому
просив суд розглядати справу без його
участі.

17 квітня 2014 року представник позивача
надав через канцелярію суду додаткові
письмові пояснення (вх.№13231) на
підтвердження заявлених позовних
вимог. Судом було досліджено надані
документи та долучено до матеріалів
справи.

Представник позивача у відкритому
судовому засіданні 17 квітня 2014 року
підтримав заявлені позовні вимоги та
просив суд задовольнити їх в повному
обсязі.

Відповідач у відкрите судове засідання
17 квітня 2014 року свого представника не
направив. Про час та місце проведення
судового засідання був повідомлений
належним чином.

Враховуючи те, що норми ст.65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що в межах
наданих йому повноважень створені
належні умови для надання сторонами
доказів та здійснені всі необхідні дії
щодо витребування додаткових доказів,
а тому вважає за можливе розглядати
справу за наявними в ній і додатково
поданими на вимогу суду матеріалами і
документами.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення проти них,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представника позивача, встановив
наступне.

06 червня 2003 року між Харківським
державним авіаційним виробничим
підприємством Орденів Жовтневої
Революції та Трудового Червоного
прапору (позивачем, комісіонером) та
дочірнім підприємством державної
компанії "Укрспецтехноекспорт"
державного госпророзрахункового
зовнішньоторгівельного підприємства
"Спецтехноекспорт" (відповідачем,
комітентом) було укладено договір
комісії №021-145/2003 STE-1-67- Д/К-2003. Даний
договір було підписано повноважними
представниками з обох сторін та
скріплено печатками.

Згідно з п.1.1 вказаного договору,
комітент доручив, а комісіонер прийняв
на себе зобов'язання укласти з
інозамовником (покупцем) договір
(контракт) на продаж двох літаків
АН-74ТК-100С за ціною не нижче погодженої
сторонами в додатку №1 до зазначеного
вище договору комісії.

У додатку №1 до вказаного договору
(специфікація на поставку літаків) ціну
за одиницю літака визначено в сумі -
11250000 доларів США, загальна вартість
становить - 22500000 доларів США (а.с.15).

Додатковою угодою №2а від 17 грудня 2004
року до договору комісії, сторони
змінили у тексті договору та додатках
до нього марку літаків з АН-74ТК-100С на
АН-74ТК-200С.

Додатковою угодою №5 від 17 грудня 2004
року було внесено зміни у п.10.1 договору
та продовжено строк його дії до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 19 вересня 2013
року по справі №922/1920/13 за позовом
Харківського державного авіаційного
виробничого підприємства орденів
Жовтневої Революції та Трудового
Червоного Прапора до Дочірнього
підприємства Державної компанії
"Укрспецекспорт" Державного
госпрозрахункового
зовнішньоторгівельного підприємства
"Спецтехноекспорт" про розірвання
договору комісії №021-145/2003 STE-1-67- Д/К-2003,
та зустрічним позовом Дочірнього
підприємства Державної компанії
"Укрспецекспорт" Державного
госпрозрахункового
зовнішньоторгівельного підприємства
"Спецтехноекспорт" про стягнення
117127423,75 гривень, встановлені наступні
факти.

Додатковими угодами до спірного
договору комісії №4 від 01 липня 2004 року,
№6 від 11 січня 2005 року, №7 від 11 січня 2005
року, №9 від 11 січня 2005 року - загальна
сума договору була збільшена до 23906470,00
долларів США за рахунок надання
комітентом послуг з навчання
спеціалістів інозамовника.

Виконуючи доручення позивача, та на
виконання умов договору комісії,
відповідач 23 квітня 2003 року уклав з
Міжнародною транспортною комерційною
компанією (інозамовник) контракт
№STE-1-48-К/КЕ-2003, за умовами якого,
відповідач взяв на себе зобов'язання
продати, а інозамовник купити літаки
типу "АН".

14 березня 2013 року позивач направив
відповідачу лист №182/934, в якому
повідомив останнього про відмову від
договору комісії. Вказаний лист
отримано відповідачем 19 березня 2013
року В свою чергу, 22 березня 2013 року
відповідач направив позивачу лист
№31.3/25/1925, в якому не погодився з
припиненням договірних зобов'язань, з
тих підстав, що на його думку, стаття 1025
ЦК України не може бути використана для
одностороннього розірвання договору
комісії, без виконання і підписання
двома контрагентами акту звірки
взаєморозрахунків та повернення
отриманих на будівництво літаків
коштів та компенсаційних виплат за
невиконання зобов'язань.

Судами апеляційної та касаційної
інстанції по справі №922/1920/13 в
задоволенні вимоги Харківського
державного авіаційного виробничого
підприємства Орденів Жовтневої
Революції та Трудового Червоного
прапору про розірвання спірного
договору було відмовлено та
встановлено, що договір комісії
№021-145/2003 STE-1-67-Д/К-2003 від 06 червня 2003 року
не є розірваним з 19 квітня 2013 року, у
зв'язку із односторонньою відмовою
комітента від нього.

Судом по справі №922/627/14 встановлено
наступне.

Пунктом 10.2 договору передбачено, що
одностороннє розірвання договору або
зміна окремих його умов можлива у
випадках, зазначених у розділі 7
(форс-мажор). В інших випадках
дострокове розірвання договору
можливе за згодою сторін або за
рішенням господарського суду України.

Розділ 7 договору комісії містить
положення про настання обставин
форс-мажорного характеру та порядку
взаємодії сторін при виникненні
обставин форс-мажору.

Отже, при укладенні договору комісії,
сторони цілком обумовили порядок зміни
умов договору комісії та визнали для
себе виключні умови, при наявності яких
ця зміна договору стає можливою.

Спірний договір укладався у 2003 році,
під час дії ЦК Української РСР від 18
липня 1963 року, який втратив чинність з 1
січня 2004 року.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних
положень Цивільного кодексу України
від 16 січня 2003 року встановлено, що
Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Позивач звернувся до суду із позовом
про внесення змін до спірного договору,
а саме змінити п.10.2 договору, виклавши
його у наступній редакції:
"Одностороннє розірвання договору
комісії можливе у випадках,
передбачених положеннями ст.1025 та ст.1026
Цивільного кодексу України №435-IV",
посилаючись на те, що права і обов'язки
сторін за договором комісії
продовжують існувати після набрання
чинності Цивільним кодексом України
від 16 січня 2003 року, а тому, саме
положення Цивільного кодексу України
№435-ІV від 16 січня 2003 року мають
застосовуватися до спірних
правовідносин.

Отже, надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, суд дійшов висновку про відмову
у позові, виходячи з наступного.

Відповідно до п.9 ст.129 Конституції
України, однією із основних засад
судочинства є обов'язковість рішень
суду.

Відповідно до ч.2 ст.35 Господарського
процесуального кодексу України, факти,
встановлені рішенням господарського
суду, за винятком встановлених
рішенням третейського суду, під час
розгляду справи однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

За договором комісії одна сторона
(комісіонер) зобов'язується за
дорученням другої сторони (комітента)
за плату вчинити один або кілька
правочинів від свого імені, але за
рахунок комітента, як це встановлено
ст.1011 ЦК України.

Статтею 1012 ЦК України встановлені
умови договору комісії:

1. Договір комісії може бути укладений
на визначений строк або без визначення
строку, з визначенням або без
визначення території його виконання,
з умовою чи без умови щодо асортименту
товарів, які є предметом комісії.

2. Комітент може бути зобов'язаний
утримуватися від укладення договору
комісії з іншими особами.

3. Істотними умовами договору комісії,
за якими комісіонер зобов'язується
продати або купити майно, є умови про
це майно та його ціну".

За загальним правилом, встановленим
статтею 525 ЦК України, одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 651 ЦК України встановлені
підстави для зміни або розірвання
договору, згідно з якою зміна або
розірвання договору допускається лише
за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 188 Господарського
кодексу України, зміна та розірвання
господарських договорів в
односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачене
законом або договором. Сторона
договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором. Сторона договору,
яка одержала пропозицію про зміну чи
розірвання договору, у 12-тиденний строк
після одержання пропозиції, повідомляє
другу сторону про результати її
розгляду. У разі, якщо сторони не
досягли згоди щодо зміни (розірвання)
договору або у разі неодержання
відповіді у встановлений строк з
урахуванням часу поштового обігу,
заінтересована сторона має право
передати спір на вирішення суду.

Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.180 Господарського
кодексу України, зміст господарського
договору становлять умови договору,
визначені угодою його сторін,
спрямованою на встановлення, зміну або
припинення господарських зобов'язань,
як погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові
умови договору відповідно до
законодавства.

Згідно із ч.3 ст.1012 Цивільного кодексу
України, істотними умовами договору
комісії за якими комісіонер
зобов'язується продати або купити
майно, є умови про це майно та його ціну.

Таким чином, при укладанні спірного
Договору сторони погодилися з усіма
його умовами, договір є дійсним.

Статтею 1025 Цивільного кодексу України
передбачено право комітента на відмову
від договору комісії. При цьому статтею
1025 встановлені умови, при виконанні
яких реалізація права комітента на
відмову від договору комісії є
можливою. Крім цього, в ч.4 ст.1025
встановлено право комісіонера, у разі
відмови комітента від договору
комісії, відшкодування витрат,
зроблених ним у зв'язку з виконанням
договору комісії.

Аналогічне право комісіонера на
відмову від договору комісії, а також
умови та відмови встановлені статтею
1026 Цивільного кодексу України.

Пунктом 10.2 розділу 10 Договору, який на
думку позивача суперечить нормам
статей 1025 та 1026 Цивільного кодексу
України, встановлені умови та порядок
зміни та розірвання Договору.

Порядок зміни господарських договорів
регулюються ч.1 ст.188 Господарського
кодексу України, згідно з яким, зміна та
розірвання господарських договорів в
односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором.

Користуючись нормами ч.1 ст.188
Господарського кодексу України,
сторони в п.10.2 розділу 10 Договору
встановили інший, ніж передбачено
законом порядок одностороннього
розірвання та зміни Договору, а саме за
умови настання форс-мажорних обставин,
підтверджених довідкою
Торгово-промислової палати України.

Таким чином, статті 1025 та 1026 Цивільного
кодексу України регулюють право на
відмову від договору комісії, а п.10.2
розділу 10 Договору встановлює порядок
розірвання та зміни Договору.

Відповідно до ч.3 ст.6 Цивільного
кодексу України, сторони в договорі
можуть відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд. Сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.

Керуючись ч.1 та 2 ст.188 Господарського
кодексу України, позивач 29 жовтня 2013
року направив на адресу відповідача
лист №182/3604, в якому запропонував
внести зміни до Договору. Відповідач
отримав зазначений лист 04 листопада 2013
року та надіслав Позивачу відповідь
від 08 листопада 2013 року №31.4/7/7382, в якій
від внесення змін до Договору
відмовився.

Згідно з ч.1 та 2 ст.651 Цивільного кодексу
України, зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним с таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Згідно з ч.4 ст.652 Цивільного кодексу
України, зміна договору у зв'язку з
істотною зміною обставин допускається
за рішенням суду у виняткових випадках,
коли розірвання договору суперечить
суспільним інтересам або потягне для
сторін шкоду, яка значно перевищує
затрати, необхідні для виконання
договору на умовах, змінених судом.

Звертаючись з позовом про внесення
змін до Договору, в обґрунтування своїх
вимог Позивач зазначив, що умови
Договору не відповідають вимогам ст.1025
та ст.1026 Цивільного кодексу України,
якими передбачено, що кожна сторона
договору комісії наділена законом
правом на відмову від договору. При
цьому, Позивач не обґрунтував
наявність істотних змін обставин та
чому Договір в існуючій редакції
суперечить суспільним інтересам, або
потягне для сторін шкоду, яка значно
перевищує затрати, необхідні для
виконання договору.

Щодо застосувань положень Цивільного
кодексу України від 16 січня 2003 року до
спірного договору суд встановив
наступне.

Статтею 58 Конституції України
встановлено, що закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Відповідно до ч.2 п.2 Рішення
Конституційного Суду України, у справі
за конституційним зверненням
Національного банку України щодо
офіційного тлумачення положення
частини першої статті 58 Конституції
України (справа про зворотну дію в часі
законів та інших нормативно-правових
актів): "За загальновизнаним принципом
права закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі. Цей принцип
закріплений у частині першій статті 58
Конституції України, за якою дію
нормативно-правового акта в часі треба
розуміти так, що вона починається з
моменту набрання цим актом чинності
і припиняється з втратою ним
чинності, тобто до події, факту
застосовується той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце".

Відповідно до ч.3,4 п.3 Рішення
Конституційного Суду України у справі
за конституційним зверненням
Національного банку України щодо
офіційного тлумачення положення
частини першої статті 58 Конституції
України (справа про зворотну дію в часі
законів та інших нормативно-правових
актів): " Конституційний Суд України
дійшов висновку, що положення частини
першої статті 58 Конституції України
про зворотну дію в часі законів та
інших нормативно-правових актів у
випадках, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи,
стосується фізичних осіб і не
поширюється на юридичних осіб. Але це
не означає, що цей конституційний
принцип не може поширюватись на закони
та інші нормативно-правові акти, які
пом'якшують або скасовують
відповідальність юридичних осіб.
Проте надання зворотної дії в часі
таким нормативно-правовим актам може
бути передбачено шляхом прямої
вказівки про це в законі або іншому
нормативно-правовому акті".

З урахуванням викладеного, суд не
вбачає правових підстав для
задоволення відповідного позову, а
тому відмовляє повністю у його
задоволенні.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, встановивши сторону, з вини
якої справу було доведено до суду, суд
керується ст.ст.44, 49 Господарського
процесуального кодексу України,
відповідно до яких судовий збір
покладається на позивача.

На підставі вищевикладеного, ст.ст.58, 129
Конституції України та керуючись ст. 6,
525 ,627, 651, 1011 Цивільного кодексу України,
188 Господарського кодексу України,
ст.ст.1, 12, 33, 35, 43, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 22 квітня 2014
року.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/627/14