ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2014 р.Справа № 916/2279/13Одеський
апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів:

Головуючого: Шевченко В.В.

Суддів: Мирошниченко М.А., Головея В.М.

при секретарі судового засідання:
Ляшенко М.І.

за участю представників сторін:

від КП «Міжнародний аеропорт
«Миколаїв»: не з'явився

від ТОВ "Авіакомпанія "Таврія": не
з'явився

від ТОВ МАН "Індастріз": не з'явився

від ПАТ «КБ «Інвестбанк»: Вуж Д.В. - за
дорученням

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Комерційний
банк" "Інвестбанк" на рішення
господарського суду Одеської області

від 29 січня 2014 року

у справі № 916/2279/13

за позовом Комунального підприємства
"Міжнародний аеропорт Миколаїв"

до відповідачів:

1) Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авіакомпанія
"Таврія"

2) Товариства з обмеженою
відповідальністю "МАН "Індастріз",

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Публічного
акціонерного товариства "Комерційний
банк "Інвестбанк"

про визнання правочинів недійсними

ВСТАНОВИЛА:

29.08.2013 р. Комунальне
підприємство "Міжнародний аеропорт
Миколаїв" (далі позивач, Аеропорт)
звернулось до господарського суду
Одеської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авіакомпанія
"Таврія" (далі Авіакомпанія) про
визнання правочинів, укладених між
сторонами у справі - недійсними,
зокрема:

- про надання послуг з оперативного
технічного обслуговування літаків №
Т6-20 від 03.07.2006 р.

- про базування і аеропортне
обслуговування повітряних суден № 06/37
від 26.06.2006 р.

- про виконання чартерних рейсів №
Т6-1/2007 від 01.01.2007 р.

- про продаж авіаперевезень № SA477/2006 від
04.07.2006 р.

- про співпрацю при виконанні польотів
на повітряній лінії Миколаїв - Київ
(Бориспіль) - Миколаїв № NLVKBP06/06 від
30.06.2006 р.

- про постачання, налагодження
обладнання та навчання (стажування)
персоналу від 07.08.2006 р.

Позов мотивований тим, що в 2013 р.
під час проведення новим керівництвом
Аеропорту інвентаризації на
підприємстві було виявлено, що угоди,
укладені між останнім та
Авіакомпанією, є фіктивними, оскільки,
попередній керівник позивача,
створюючи штучну заборгованість, з
метою заниження ціни підприємства
перед приватизацією, за домовленістю з
одним з кандидатів на приватизацію, а
саме - Авіакомпанією, уклав фіктивні
правочини, що підтверджується
відсутністю первинної бухгалтерської
документації, яка повинна складатись
під час виконання договорів;
невідображення господарських операцій
в податковому та бухгалтерському
обліках; підписання оспорюваних
договорів пов'язаними між собою
особами; поясненнями працівників
позивача, які мали проходити
стажування, на виконання одного з
правочинів; відкриття кримінального
провадження щодо посадових осіб
позивача, які, зловживаючи службовим
становищем, укладали фіктивні угоди
задля отримання особистої вигоди.
Враховуючи, що спірні правочини
суперечать нормам чинного
законодавства, то на підставі ст. 234 ЦК
України та ст.207 ГК України вони є
недійсними.

Ухвалою господарського суду
Одеської області від 16.09.2013 р. на
підставі ст. 24 ГПК України Товариство з
обмеженою відповідальністю ,,МАН
Індастріз" (далі ТОВ) залучено до участі
у справі в якості іншого відповідача та
на підставі ст. 27 ГПК України Публічне
акціонерне товариство ,,Комерційний
банк ,,Інвестбанк" (далі Банк) залучено
до участі в розгляді справи в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідачів.

ТОВ позовні вимоги Аеропорту не
визнавало та вважало їх
безпідставними, посилаючись на те, що
Авіакомпанія договори виконало в
повному обсязі, в той час як Аеропорт
частково здійснив оплату боргу, що
вбачається з актів звірки взаємних
розрахунків, прибуткових касових
ордерах, рішення господарського суду
Миколаївської області від 15.11.2007 р. по
справі № 17/822/07, листа Державної
авіаційної служби України від 11.01.2014 р.
№ 2.19-136. Крім того, посилання позивача
на свій бухгалтерський та податковий
облік, дані яких корегуються ним
самостійно, не можуть бути доказом
фіктивності правочинів; первинні
бухгалтерські документи за
оспорюваними угодами досліджувались
фінансовою інспекцією під час
проведення перевірок, внаслідок чого
підстави для задоволення позову -
відсутні. Одночасно, ТОВ на підставі ч. 3
ст. 267 ЦК України подало до місцевого
суду заяву про застосування до спірних
правовідносин сторін наслідків спливу
строків позовної давності.

Банк позовні вимоги Аеропорту
не визнав та вважав їх безпідставними
посилаючись на те, що факт наявності
умислу сторін на укладення фіктивних
правочинів позивачем не доведено,
внаслідок чого підстави для
задоволення позову - відсутні.

Авіакомпанія відзив на позов не
надала та будучи своєчасно та належним
чином повідомленою про день, час і
місце розгляду справи, свого
представника в судове засідання
жодного разу не направила, внаслідок
чого справа була розглянута місцевим
судом за відсутністю представника
Авіакомпанії за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Рішенням господарського суду
Одеської області від 29.01.2014 р.
(головуючий: Лічман Л.В., судді: Демешин
О.А., Степанова Л.В.) у задоволені позову
- відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що
позивачем повністю доведено
фіктивність спірних договорів, а саме:
відсутністю первинної бухгалтерської
документації, яка повинна складатись
під час виконання договорів; не
відображенням господарських операцій
в податковому та бухгалтерському
обліках; підписання оспорюваних
договорів пов'язаними між собою
особами; поясненнями працівників
позивача, які мали проходити
стажування, на виконання одного з
правочинів; відкриттям кримінального
провадження щодо посадових осіб
позивача, які, зловживаючи службовим
становищем, укладали фіктивні угоди
задля отримання особистої вигоди, а
також враховуючи висновок спеціаліста,
наданий за результатами перевірки
фінансової звітності позивача, що в
сукупності свідчить про те, що спірні
правочини укладались без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися ними, а тому ці договори
на підставі ст. 234 ЦК України, ст.207 ГК
України є фіктивними.

Однак, враховуючи те, що
позивачем пропущений 3-х річний строк
позовної даності по кожному із
договорів про застосування якого
заявлено ТОВ, то згідно ч. 3 ст. 267 ЦК
України підстави для задоволення
позову відсутні.

В апеляційній скарзі Банк
просить мотивувальну частину
оскарженого рішення частково
скасувати, зокрема, в частині визнання
судом спірних договорів фіктивними
посилаючись на те, що по-перше, всі
спірні правочини були вчинені з метою
досягнення правового результату,
жодного доказу, який би свідчив про
умисел обох сторін на укладання
фіктивних правочинів позивачем не
надано, відсутність первинної
бухгалтерської документації може
свідчити лише про порушення
податкового законодавства та недбале
ставлення до ведення господарської
діяльності та бухгалтерського обліку,
а не яким чином не свідчить про
фіктивність правочинів, по-друге,
підписання оспорюваних договорів
пов'язаними між собою особами жодним
чином ще не свідчить про намір укласти
фіктивні договори, крім того, не мають
значення для правильного вирішення
спору і посилання на факт існування
одного місця в реєстрації у керівника
позивача , що уклав оспорюванні
правочини та у п. Кейян Н.І. - нібито
учасника Авіакомпанії, оскільки
місцевий суд не зробив ані правової
оцінки з цього питання, ані логічних
висновків, які б вказували на
взаємозв'язок між фактом наявності
однієї адреси проживання керівника
ОСОБА_2 з ОСОБА_3 та фіктивністю
укладення договорів, по - третє, в
матеріалах справи містяться рапорти
працівників про не проходження ними
стажування на виконання зовсім іншого
договору, який не є предметом розгляду
даної справи, а саме - договору про
стажування інженерно-технічного
складу № Т6-15 від 20.06.2006 р., в четверте,
висновок спеціаліста про результати
перевірки фінансової звітності
позивача не є належним доказом по
справі, оскільки останній не є
об'єктивний та охоплює лише 5 із 6
договорів.

У відзивах на апеляційну скаргу
Авіакомпанія та ТОВ апеляційну скаргу
Банку підтримали у повному обсязі.

09.04.2014 р. до апеляційного суду
надійшов письмовий відзив Аеропорту на
апеляційну скаргу Банку, що підписаний
в.о. генерального директора Аеропорту
п. Базаренко В.І., який до речі підписав
і вищевказану позовну заяву Аеропорту.
В названому відзиві на апеляційну
скаргу Аеропорт повністю визнав
апеляційну скаргу Банку посилаючись на
те, що всі спірні договори частково
виконувались Аеропортом та були
повністю виконані Авіакомпанією,
внаслідок чого вважати ці договори
фіктивними - неможливо.

Також, до апеляційного суду
10.04.2014 р. надійшов письмовий відзив на
апеляційну скаргу Банку, що підписаний
представником Аеропорту п. Капітоновим
П.П. з посиланням на довіреність, що
міститься в матеріалах справи, в якому
вказаний представник апеляційну
скаргу Банку вважає необґрунтованою та
безпідставною.

Але, з довіреності на яку
посилається п. Капітонов П.П.
вбачається, що термін дії цієї
довіреності встановлений до 28.02.2014 р.,
тобто закінчився з 01.03.2014 р. (а.с. 26 т. 1)
про що зазначив в.о. генерального
директора Аеропорту п. Базаренко В.І. в
заяві № 191 від 09.04.2014 р. на ім'я
апеляційного суду.

Оскільки, на теперішній час, а
саме з 01.03.2014 р. п. Капітонов П.П. не є
представником Аеропорту, то поданий п.
Капітоновим П.П. 10.04.2014 р., відзив на
апеляційну скаргу Банку до уваги
прийнятий бути не може, оскільки
поданий не уповноваженою на такі дії
особою.

В судовому засіданні
представник Банку доводи апеляційної
скарги підтримав.

Аеропорт, Авіакомпанія та ТОВ
були своєчасно та належним чином
повідомлені про день, час і місце
розгляду справи, але не скористались
своїм правом на участь в розгляді
справи апеляційним судом.

Обговоривши доводи апеляційної
скарги та заперечення на неї,
заслухавши пояснення представника
Банку, перевіривши юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх
встановлення, дослідивши правильність
застосувань судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийняті оскаржуваного
рішення, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів
справи і правильно встановлено судом
першої інстанції між Аеропортом, як
замовником та Авіакомпанією, як
виконавцем були укладені договори:

- про надання послуг з оперативного
технічного обслуговування літаків №
Т6-20 від 03.07.2006 р.

- про базування і аеропортне
обслуговування повітряних суден № 06/37
від 26.06.2006 р.

- про виконання чартерних рейсів №
Т6-1/2007 від 01.01.2007 р.

- про продаж авіаперевезень № SA477/2006 від
04.07.2006 р.

- про співпрацю при виконанні польотів
на повітряній лінії Миколаїв - Київ
(Бориспіль) - Миколаїв № NLVKBP06/06 від
30.06.2006 р.

- про постачання, налагодження
обладнання та навчання (стажування)
персоналу від 07.08.2006 р.

У червні 2007 р. між Авіакомпанією
та ТОВ по кожній вищеназваній угоді
укладено договори уступки права
вимоги, за умовами яких ТОВ набув права
нового кредитора по зобов'язанням
Аеропорту за спірними правочинами.

16.09.2009 р. між ТОВ та Банком
укладено договір застави майнових прав
на грошові кошти, за умовами якого, ТОВ,
як заставодавець передав Банку, як
заставодержателю в якості
забезпечення виконання кредитного
зобов'язання майнові права на грошові
кошти в сумі 845160 грн. 81 коп. за спірними
договорами від 03.07.2006 р. № Т6-20, від 26.06.2006
р. № 06/37, від 01.01.2007 р. № Т6-1/2007, від 04.07.2006
р. № SA477/2006, від 30.06.2006 р. № NLVKBP06/06, від
07.08.2006 р. № Т6-20.

Обґрунтовуючи свої висновки
щодо визнання оспорюваних договорів
фіктивними суд першої інстанції
послався на:

- відсутність у сторін або у третьої
особи первинної бухгалтерської
документації (актів приймання-передачі
виконаних робіт (наданих послуг),
видаткових накладних тощо), яка повинна
бути складена під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення та в якій згідно ст.9 Закону
України „Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
фіксуються факт здійснення
господарських операцій;

- невідображення в податковому та
бухгалтерському обліках Аеропорту
правовідносин з Авіакомпанією
(підтвердженням цьому виступають копії
бухгалтерської звітності, в т.ч.
балансу в розрізі контрагентів, та
аудиторський звіт від 03.03.2008 р.), що в
разі проведення реальної
господарської операції є незрозумілим,
зокрема з огляду на виникнення у
комунального підприємства права на
віднесення до податкового кредиту
доволі значних сум податку на додану
вартість;

- підписання оспорюваних договорів від
імені Авіакомпані ОСОБА_4, який
одночасно працював першим заступником
генерального директора Аеропорту, а
також те, що ОСОБА_2, яким підписано
спірні угоди від імені Аеропорту, має
однакове місце реєстрації з ОСОБА_3,
котра згідно витягу з ЄДР юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців є
учасником Авіакомпанії;

- непроходження працівниками позивача
стажування на виконання договору від
07.08.2006 р. № Т6-20, про що свідчать письмові
рапорти, отримані від цих працівників в
ході проведення службової перевірки;

- висновок спеціаліста, наданий за
результатами перевірки фінансової
звітності позивача, який свідчить про
те, що оспорювані правочини укладались
без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися ними, а
тому є фіктивними.

- доводи ТОВ і Банку про те, що позовна
заява не підлягає задоволенню не
тільки у зв'язку зі спливом позовної
давності, а й з огляду на її
безпідставність по суті до уваги
прийнятими бути не можуть, оскільки не
підтверджені належними доказами, тобто
первинною бухгалтерською
документацією, а акт звірки взаємних
розрахунків документом, який прямо
підтверджує проведення господарської
операції, не являється.

- надані до матеріалів справи
прибуткові касові ордери оплату коштів
Аеропортом безумовно не доводять,
оскільки на них містяться тільки
печатки та підписи посадових осіб
отримувача коштів.

- рішення господарського суду
Миколаївської області від 15.11.2007 р. по
справі № 17/822/07, яким стягнуто з
Аеропорту на користь ТОВ
заборгованість за договором від 03.07.2006
р. № Т6-20 про надання послуг з
оперативного технічного
обслуговування літаків до уваги
прийнято бути не може, так як не має
преюдиціального значення згідно ч. 2 ст.
35 ГПК України, оскільки Авіакомпанія не
була стороною по справі № 17/822/07. Таким
чином, вказане рішення підлягає
правовій оцінці як і всі інші докази
без надання йому певної переваги. При
цьому за змістом рішення
господарського суду Миколаївської
області від 15.11.2007 р. по справі № 17/822/07
висновок про задоволення вимог
зроблено на підставі акту звірки
взаємних розрахунків та визнання
Аеропортом позову, тобто без
дослідження первинних бухгалтерських
документів, що унеможливлює прийняття
вказаного судового рішення в якості
беззаперечного доказу виконання
оспорюваних угод.

- лист Державної авіаційної служби
України від 11.01.2014 р. № 2.19-136, в якому
підтверджено проведення 173 авіарейсів
за маршрутом Миколаїв - Київ
(Бориспіль), документальним
підтвердження виконання оспорюваних
угод теж не являється, т.я. посилань на
них не містить.

- решта доводів відповідача та третьої
особи, зокрема відносно дослідження
фінансовою інспекцією первинних
бухгалтерських документів,
матеріалами справи не доводяться, а,
отже, до уваги не приймаються.

Але, з такими висновками суду
першої інстанції колегія суддів
погодитись не може, виходячи з
наступного.

Згідно ч. 1 ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним

Відповідно до абз. 1-3 3.11
постанови пленуму Вищого
господарського суду України „Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№ 11 від 29.05.2013 р. фіктивний правочин є
недійсним незалежно від мети його
укладення, оскільки сторони не мають на
увазі настання правових наслідків, що
породжуються відповідним правочином.
Таким може бути визнаний будь-який
правочин, в тому числі нотаріально
посвідчений. Якщо сторонами не вчинено
ніяких дій на виконання фіктивного
правочину, господарський суд приймає
рішення лише про визнання фіктивного
правочину недійсним без застосування
будь-яких наслідків. У разі коли на
виконання правочину було передано
якесь майно, такий правочин не може
розцінюватися як фіктивний. Саме лише
не вчинення сторонами тих чи інших дій
на виконання правочину не означає його
фіктивності. Визнання фіктивного
правочину недійсним потребує
встановлення господарським судом
умислу його сторін. З урахуванням того,
що фіктивний правочин не спрямований
на набуття, зміну чи припинення
цивільних прав та обов'язків, він не
створює цивільно-правових наслідків
незалежно від того, чи він був визнаний
судом недійсним. У розгляді
відповідних справ суд має враховувати,
що ознака фіктивності має бути
притаманна діям усіх сторін правочину.
Якщо хоча б одна з них намагалася
досягти правового результату, то даний
правочин не може визнаватися
фіктивним. Позивач, який вимагає
визнання правочину недійсним, повинен
довести, що всі учасники правочину не
мали наміру створити правові наслідки
на момент його вчинення.

Таким чином, для отримання
висновку суду про недійсність договору
в зв'язку з його фіктивністю позивач
має надати докази, з яких вбачається
умисне вчинення правочину без наміру
створення правових наслідків, які ним
обумовлювались обома сторонами
договору.

Як вбачається з матеріалів
справи 03.07.2006 р. між Аеропортом та
Авіакомпанією укладено договір про
надання послуг з оперативного
технічного обслуговування літаків №
Т6-20, за умовами якого остання
зобов'язувалась виконати роботи з
оперативно технічного обслуговування
повітряних суден ЯК-42, Л-410, АН-24,
виконуючих рейси до Міжнародного
аеропорту Миколаїв, а Аеропорт
прийняти ці послуги та оплатити ії
вартість відповідно до умов договору.

06.06.2007 р. між Авіакомпанією та
ТОВ укладено договір про відступлення
права вимоги, за умовами якого
Авіакомпанія передала належне їй право
вимоги до Аеропорту за договором про
надання послуг з оперативного
технічного обслуговування літаків №
Т6-20 від 03.07.2006 р., а ТОВ (новий кредитор)
прийняло право вимоги на належне
Авіакомпанії за вказаним договором.

Рішенням господарського суду
Миколаївської області від 15.11.2007 р. по
справі № 17/822/07, яке набрало законної
сили, встановлений факт виконання
Авіакомпанією робіт з оперативно
технічного обслуговування повітряних
суден типу ЯК-42 та часткової оплати за
ці роботи з боку Аеропорту, внаслідок
чого місцевий суд дійшов до висновку
щодо правомірності позовних вимог ТОВ
«МАН «Індастріз» та стягнув з
Аеропорту на користь ТОВ «МАН
«Індастріз»: 485.165 грн. 66 коп. - боргу за
договорами про надання послуг з
оперативного технічного
обслуговування літаків № Т6-20 від 03.07.2006
р. та відступлення праві вимоги від
06.06.2007 р., а також 80.000 грн. - штрафу, 4.852
грн. - державного мита та 236 грн. - витрат
на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

04.12.2007 р. постановою відділу
державної виконавчої служи
Новоодеського районного управління
юстиції Миколаївської області
відкрито виконавче провадження щодо
примусового виконання вищезазначеного
судового рішення.

Також, матеріали справи
свідчать про те, що позивачем були
здійснені дії, які вказують на
прагнення досягти правового
результату за договором про надання
послуг з оперативного технічного
обслуговування літаків № Т6-20 від 03.07.2006
р., зокрема, ухвалою господарського
суду Миколаївської області від 12.12.2011 р.
по справі № 17/822/07 заяву Аеропорту про
надання розстрочки виконання рішення
господарського суду Миколаївської
області від 15.11.2007 р. по справі № 17/822/07
задоволено та виконання цього рішення
розстрочене до 15.01.2012 р.

Крім того, з матеріалів справи
видно, що мало місце і часткове
виконання Аеропортом вищезазначеного
судового рішення, що підтверджується
наявною в матеріалах справи копією
прибуткового касового ордеру від 01.12.2011
р. (т. 2 а. с. 158).

З огляду на вищевикладене,
колегія суддів вважає, підстави для
визнання договору про надання послуг з
оперативного технічного
обслуговування літаків № Т6-20 від 03.07.2006
р. фіктивним відсутні, оскільки
дійсність названого договору
підтверджена рішенням господарського
суду Миколаївської області від 15.11.2007 р.
по справі № 17/822/07, внаслідок чого
протилежні висновки місцевого суду є
помилковими, так як судові рішення, що
набрали законної сили є обов'язковими
та встановлені ними факти мають
преюдиціальне значення.

07.08.2006 р. між Авіакомпанією та
Аеропортом укладено договір про
постачання, налагодження обладнання та
навчання (стажування) персоналу № Т6-20,
за умовами якого продавець
зобов'язався поставити (передати)
обладнання у власність покупця,
налагодити його роботу, провести
навчання та стажування персоналу, а
покупець зобов'язався прийняти вказані
обладнання, роботи та послуги та
сплатити їх вартість на умовах
Договору.

01.06.2007 р. між Авіакомпанією ТОВ
укладено договір відступлення права
вимоги, за умовами якого первісний
кредитор відступив новому кредитору
належне йому право вимоги до Аеропорту
за договором № Т6-20 про постачання,
налагодження обладнання та навчання
(стажування) персоналу, а новий
кредитор прийняв право вимоги
виконання зобов'язань, яке належить
первісному кредитору за основним
договором.

10.08.2008 р. між Аеропортом та ТОВ
укладена угода про заміну зобов'язань
(новація), за умовами якої сторони
домовились про припинення всіх
зобов'язань, які випливають з
основного договору № Т6-20 від 07.08.2006р. та
додаткових угод до нього та погодили
виникнення у Аеропорту нового
зобов'язання - займу грошових коштів в
загальній сумі 76311грн. 12 коп.

Рішенням господарського суду
Миколаївської області від 18.06.2013 р. по
справі № 5016/2958/2011(17/126), яке набрало
законної сили та залишено без змін
постановами Одеського апеляційного
господарського суду від 12.09.2013 р. по
Вищого господарського суду України від
03.12.2013 р., у задоволені позовних вимог
Банку до Аеропорту та ТОВ про визнання
угоди про заміну зобов'язань (новація)
від 10.08.2008 р. недійсною - відмовлено.

Крім того, з вищезазначених
судових рішень беззаперечно
вбачається, що Аеропорт під час
розгляду справи № 5016/2958/2011(17/126)
наполягав саме на дійсності угоди про
заміну зобов'язань (новація) від 10.08.2008
р. та основного договору № Т6-20 від
07.08.2006р. та додаткових угод до нього.

З огляду на вищевикладене,
колегія суддів вважає, що підстави для
визнання договору про надання послуг з
оперативного технічного
обслуговування літаків № Т6-20 від 07.08.2006
р. фіктивним відсутні, оскільки
дійсність названого договору
підтверджена рішенням господарського
суду Миколаївської області від 18.06.2013 р.
по справі № 5016/2958/2011(17/126), яке набрало
законної сили та залишено без змін
постановами Одеського апеляційного
господарського суду від 12.09.2013 р. по
Вищого господарського суду України від
03.12.2013 р., внаслідок чого протилежні
висновки місцевого суду є помилковими,
так як судові рішення, що набрали
законної сили є обов'язковими та
встановлені ними факти мають
преюдиціальне значення.

На думку позивача і суду першої
інстанції фіктивними є і укладені між
Аеропортом та Авіакомпанією договори
про співпрацю при виконанні польотів
на повітряній лінії Миколаїв - Київ
(Бориспіль) - Миколаїв № NLVKBP06/06 від
30.06.2006 р., про базування і аеропортне
обслуговування повітряних суден № 06/37
від 26.06.2006 р., про виконання чартерних
рейсів № Т6-1/2007 від 01.01.2007 р. , про продаж
авіаперевезень № SA477/2006 від 04.07.2006 р.

Але, такі висновки місцевого
суду є помилковими, оскільки всі
названі договори є взаємопов'язаними
та стосуються співпраці Аеропорту та
Авіакомпанії у 2006-2007 роках при
виконанні польотів, як на внутрішніх
повітряних лініях, так і при виконанні
чартерних рейсів, базуванні та
обслуговуванні повітряних суден
безпосередньо на аеродромі та при
продажу авіаперевезень.

З листа Державної авiацiйної
служби України (ДАС України) вiд 11.01.2014
року за № 2.19-136, який є належним та
допустимим доказом у справі,
вбачається, що у 2006-2007 роках, тобто в
перiод дiї вищезазначених договорів
Авіакомпанія здійснила 173 рейси на
своїх повітряних суднах, а жодних iнших
регулярних рейсiв за призначенням
Миколаїв-Київ (Бориспiль)Миколаїв в цей
період часу будь-якою iншою
авіакомпанією не виконувалось,
оскільки таких доказів в матеріалах
справи не міститься.

Загальновідомим є факт того, що
без виконання сторонами своїх
зобов'язань за названими договорами та
без проведення робіт з базування та
обслуговування повітряних суден на
аеродромі, організації робіт з продажу
авіаперевезень та предпольотної
підготовки літаків, зокрема, їх
заправки пальним, надання
безпосередньо екіпажам літаків послуг
з організації вильоту та посадки
керівником польотів виконання
будь-якого авіарейсу було б неможливим,
що повністю спростовує доводи позивача
про те, що вищеназвані договори є
фіктивними.

Крім того, судовим рішенням у
справі № 5016/2789/2011, що набрало законної
сили, встановлена вiдсутнiсть пiдстав
для визнання недiйсною угоди про
новацiю оспорюваного договору № Т6-1/2007
про виконання чартерних рейсiв вiд
01.01.2007 року та на законностi якого
наполягав саме Аеропорт при розгляді
цієї справи, а судові рішення, що
набрали законної сили є обов'язковими
та встановлені ними факти мають
преюдиціальне значення.

Рiшенням господарського суду
Миколаївської областi у справi №
5016/2747/2011 (3/146), що набрало законної сили,
встановлена вiдсутнiсть пiдстав для
визнання недiйсною угоди про новацiю
оспорюваного договору № 06/37 на
базування i аеропортове обслуговування
повiтряних суден вiд 26.06.2006 року та на
законності якого наполягав саме
Аеропорт при розгляді цієї справи, а
судові рішення, що набрали законної
сили є обов'язковими та встановлені
ними факти мають преюдиціальне
значення.

Рiшенням господарського суду
Миколаївської областi у справі №
5016/3925/2011, що набрало законної сили,
встановлена вiдсутнiсть пiдстав для
визнання недiйсною угоди про новацiю
оспорюваного договору № NL УКВР 06/06 про
спiвпрацю при виконаннi польотiв на
повiтрянiй лiнiї Миколаїв-Київ
(Бориспiль)-Миколаїв від 30.06.2006 року та
на законності якого наполягав саме
Аеропорт при розгляді цієї справи, а
судові рішення, що набрали законної
сили є обов'язковими та встановлені
ними факти мають преюдиціальне
значення.

Рiшенням господарського суду
Миколаївської областi у справі №
5016/2787/2011 (3/154), що набрало законної сили,
встановлена вiдсутнiсть пiдстав для
визнання недiйсною угоди про новацiю
оспорюваної агентської угоди № SA 477/2006
про продаж авiаперевезень вiд 04.07.2006
року та на законності якої наполягав
саме Аеропорт при розгляді цієї справи,
а судові рішення, що набрали законної
сили є обов'язковими та встановлені
ними факти мають преюдиціальне
значення.

Відсутність декларування та
обліку податкових накладних, а також
відсутність у позивача на момент
складання позову первинних документів,
що стосуються спірних правочинів, може
свідчити лише про порушення останнім
податкового законодавства та недбале
ставлення до ведення господарської
діяльності і бухгалтерського обліку.
Тобто, зазначене може бути показником
низької кваліфікації/дисципліни
певних співробітників юридичної особи,
а не яким чином свідчити про
фіктивність правочинів і не доводить,
що всі учасники правочинів не мали
наміру створити правові наслідки на
момент їх вчинення (укладання).

Приписи Закону Украши «Про
бухгалтерський облiк та фiнансову
звiтнiсть в України», на який послався
суд у своєму рiшеннi, зобов'язують
суб'єктiв господарювання зберiгати
первиннi бухгалтерськi документи за
спірними операцiями 3 роки. Тому, їх
вiдсутнiсть у Авіакомпанії є цілком
правомірною, так як уступивши права
вимоги ТОВ на повну суму заборгованостi
у 2007 роцi, остання мала повне право
припинити їх зберігання не пiзнiше 2011
року.

Висновок ТОВ „Лампарус" за
наслідками перевірки фінансової
звітності позивача взагалі до уваги
прийнятим бути не може, оскільки не є
належним та допустимим доказом у
справі, так як виконаний на замовлення
зацікавленої сторони у справі
(позивача), а крім того, згідно п. 19
Постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судову експертизу в
кримінальних і цивільних справах" від 30
травня 1997р. №8 - відповідно до Закону
України від 25 лютого 1994р. "Про судову
експертизу" судово-експертна
діяльність в Україні здійснюється
державними спеціалізованими
установами та відомчими службами, до
яких належать:

- науково-дослідні та інші
установи судових експертиз
Міністерства юстиції України і
Міністерства охорони здоров'я України;

- експертні служби Міністерства
внутрішніх справ України, Міністерства
оборони України, Служби безпеки
України.

Судово-експертна діяльність
також може здійснюватись на
підприємницьких засадах на підставі
спеціального дозволу (ліцензії), а
також громадянами за разовими
договорами. Видача ліцензій та
атестація судових експертів з числа
працівників підприємницьких структур
та громадян здійснюється
Міністерством юстиції України або
Міністерством охорони здоров'я України
відповідно до їх повноважень.

У випадках, коли проведення
експертизи доручається працівникові
підприємницької структури, яка має
ліцензію на здійснення
судово-експертної діяльності, суд
повинен перевірити, чи є у спеціаліста
свідоцтво про присвоєння йому
кваліфікації судового експерта за
відповідною спеціальністю.

Таким чином, особа якої
доручається проведення судової
експертизи повинна мати ліцензію на
здійснення судово-експертної
діяльності та свідоцтво про присвоєння
йому кваліфікації судового експерта за
відповідною спеціальністю.

Згідно ст. 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Ці дані встановлюються, зокрема,
й висновками судових експертів.

Відповідно до ч. 2 ст. 34 ГПК
України, обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Роз'яснення питань, що
потребують спеціальних знань в галузі
науки, мистецтва, техніки або ремесла
покладаються виключно на судових
експертів.

За змістом закону, особа набуває
права та несе обов'язки експерта після
оголошення (вручення) їй ухвали про
призначення експертизи та
попередження про відповідальність.
Тільки за цих умов висновок експерта
набуває доказової сили. Невиконання
цих вимог робить неможливим
використання висновку експерта як
доказ у справі.

Вищенаведені вимоги
законодавства не були дотримані
позивачем, ТОВ „Лампарус" та судом
першої інстанції при проведені
відповідних досліджень та надані
висновку за наслідками перевірки
фінансової звітності позивача, а тому
ці висновки не є та й не можуть бути
належними та допустимими доказами у
справі.

Доводи позивача та висновки
місцевого суду щодо визнання
оспорюваних договорів - фіктивними, з
підстав підписання цих договорів
пов'язаними між собою особами та
існування одного місця реєстрації у
керівника Аеропорту та в одного із
засновників Авіакомпанії та, як
наслідок цього, відкриття
кримінального провадження щодо
посадових осіб позивача, які,
зловживаючи службовим становищем,
укладали фіктивні угоди задля
отримання особистої вигоди до уваги
також прийнятими бути не можуть,
оскільки згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України
лише вирок суду з кримінальної справи,
що набрав законної сили, є обов'язковим
для господарського суду при вирішенні
спору з питань, чи мали місце певні дії
та ким вони вчинені, а такого вироку ані
відносно посадових осіб Аеропорту, ані
Авіакомпанії немає.

Крім того, з письмового відзиву
Аеропорту на апеляційну скаргу Банку,
що підписаний в.о. генерального
директора Аеропорту п. Базаренко В.І.,
який до речі підписав і позовну заяву
Аеропорту вбачається, що останній
повністю визнає апеляційну скаргу
Банку посилаючись на те, що всі спірні
договори частково виконувались
Аеропортом та були повністю виконані
Авіакомпанією, а тому підстави для
визнання спірних договорів фіктивними
- відсутні.

Сукупність вищенаведених
доказів у справі однозначно свідчить
про те, що позивачем належними та
допустимим доказами не доведено, що при
укладанні спірних договорів всі
учасники правочинів не мали наміру
створити правові наслідки на момент їх
вчинення, внаслідок чого вважати, що
спірні договори є фіктивними -
неможливо, а тому протилежні висновки
суду першої інстанції є помилковими,
оскільки ґрунтуються на припущеннях, а
не вищевказаних матеріалах справи та
наведеному законодавстві України.

Разом з тим, місцевий суд дійшов
до правильного та обґрунтованого
висновку про те, що заявлений позов
задоволений бути не може ще й з мотиву
пропуску позивачем встановленого ст. 257
ЦК України трирічного строку позовної
давності, оскільки перебіг цього
строку для позивача почався:

з 03.07.2006 р. по договору про надання
послуг з оперативного технічного
обслуговування літаків № Т6-20 від 03.07.2006
р.,

з 26.06.2006 р. по договору про базування і
аеропортне обслуговування повітряних
суден № 06/37 від 26.06.2006 р.

з 01.01.2007 р. по договору про виконання
чартерних рейсів № Т6-1/2007 від 01.01.2007 р.

з 04.07.2006 р. по договору про продаж
авіаперевезень № SA477/2006 від 04.07.2006 р.

з 30.06.2006 р. по договору про співпрацю при
виконанні польотів на повітряній лінії
Миколаїв - Київ (Бориспіль) - Миколаїв №
NLVKBP06/06 від 30.06.2006 р.

з 07.08.2006 р. по договору про постачання,
налагодження обладнання та навчання
(стажування) персоналу від 07.08.2006 р., а з
позовом до суду Аеропорт звернувся
лише 29.08.2013 р., тобто з пропуском
встановленого законом трирічного
строку позовної давності.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Частиною 4 цієї ж статті ЦК
України передбачено, що сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається,
що 12.11.2013 р. ТОВ до суду подано заяву про
застосування до вимог позивача строку
позовної давності.

Твердження Аеропорту про те, що
строк позовної давності не сплинув,
оскільки нове керівництво дізналось
про укладання угод тільки у березні 2013
р. правомірно не прийняті місцевим
судом до уваги, оскільки відповідно до
ч. 1 ст. 261 ЦК України початок строку
позовної давності припадає на день
наступний після укладання Аеропортом
договорів, а тому прізвище керівника
підприємства значення не має, так як
особою, про яку йдеться в ч. 1 ст. 261 ЦК
України, в даному випадку виступає
юридична особа, а ніяким чином не нове
керівництво Аеропорту.

Будь-яких інших доказів, які б
свідчили про зупинення перебігу
позовної давності або вчинення
відповідачем дій, що доводять
переривання позовної давності,
матеріали справи не містять та їх
всупереч ст. 33 ГПК України Аеропортом
суду не надано.

Будь-яких клопотань або заяв
про визнання поважними причини
пропущення строку позовної давності
матеріали справи не містять та
всупереч ст. 33 ГПК України позивачем
суду не надано.

Таким чином, з урахуванням
мотивувальної частини цієї постанови
колегія суддів вважає, що резолютивна
частина рішення місцевого суду
прийнята з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
відповідає фактичним обставинам і
матеріалам справи, а підстави,
передбачені ст. 104 ГПК України, для її
зміни чи скасування відсутні, але
мотивувальна частина оскарженого
рішення підлягає зміні та викладенню в
редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 99, 101- 105
ГПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Комерційний
банк" "Інвестбанк" - задовольнити.

Резолютивну частину рішення
господарського суду Одеської області
від 29.01.2014 року у справі №916/2279/13 -
залишити без змін, змінивши
мотивувальну частину цього рішення в
редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття і може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови
виготовлено та підписано 11.04.2014 року.

Головуючий суддя:
Шевченко В.В.

Судді:
Мирошниченко М.А.

Головей В.М.