КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2014 р.
Справа№ 910/23714/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Алданової С.О.

Коршун Н.М.

при секретарі Драчук
Р.А.

за участю представників:

від позивача не з'явились

від відповідача не з'явились

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства

«Страхова компанія
«Країна»

на рішення

господарського суду міста Києва

від 13.02.2014р. (суддя
Пінчук В.І.)

у справі №910/23714/13

за позовом Приватного
акціонерного товариства

«Страхова компанія
«Уніка» (далі - ПрАТ «СК «Уніка»)

до Публічного
акціонерного товариства

«Страхова компанія
«Країна» (далі - ПАТ «СК «Країна»)

про стягнення 1 164,55 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 13.02.2014р. у справі №910/23714/13
позов задоволено, стягнуто з ПАТ «СК
«Країна» на користь ПрАТ «СК «Уніка» 1
164,55 грн. страхового відшкодування та 1
720,50 грн. судового збору.

Не погодившись із згаданим рішенням
суду, відповідач оскаржив його в
апеляційному порядку, просив скасувати
повністю та прийняти нове, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
в повному обсязі. В обґрунтування своїх
вимог зазначив, що судом першої
інстанції не застосовано п.37.1.4. ст.37
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», згідно якого
підставою для відмови у здійсненні
страхового відшкодування
(регламентної виплати) є неподання
заяви про страхове відшкодування
впродовж одного року з моменту скоєння
дорожньо-транспортної пригоди тощо.

Представники сторін в судове засідання
не з'явилися, хоча про час та місце
розгляду справи їх повідомлено
належним чином (відповідні
повідомлення про вручення поштового
відправлення наявні в матеріалах
справи - а.с.97, 98), про неявку та її
причини суд не повідомили, клопотань
про відкладення справи не надіслали,
відтак апеляційний господарський суд
вважав за необхідне справу розглянути
за їх відсутності.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
дослідивши долучені до матеріалів
справи письмові докази, виходячи з
вимог чинного законодавства,
апеляційний господарський суд дійшов
висновку, що скарга не підлягає
задоволенню за таких обставин.

Так, ПрАТ «СК «Уніка» звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до ПАТ «СК «Країна» про
стягнення 1 164,55 грн. страхового
відшкодування в порядку регресу.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
страхувальнику позивача було завдано
майнової шкоди внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, яка
сталась через порушення правил
дорожнього руху водієм,
цивільно-правова відповідальність
якого застрахована відповідачем
згідно полісу №АВ/6472126 тощо.

Суд першої інстанції, заслухавши
пояснення представників сторін,
дослідивши матеріали справи, дійшов
висновку про обґрунтованість позовних
вимог, відтак їх задовольнив.

Так, задовольняючи позов, місцевий суд
посилався на те, що цивільно-правова
відповідальність власника
транспортного засобу, з вини якого
трапилася ДТП, згідно полісу
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів №АВ/6472126 застрахована у
відповідача, а відтак відповідач
зобов'язаний відшкодувати завдану його
страхувальником внаслідок ДТП шкоду
майну третіх осіб та здійснити
страхове відшкодування в розмірі 1 164,55
грн. тощо.

Як встановлено матеріалами справи,
04.04.2012р. в м. Сімферополі на вул.
Калініна трапилась ДТП, внаслідок якої
відбулося зіткнення автомобіля «Chevrolet
Aveo», державний реєстраційний номер
НОМЕР_1 (далі - автомобіль «Chevrolet Aveo»), що
належить на праві власності ОСОБА_2, під
керуванням ОСОБА_3 та автомобіля ВАЗ 2101,
державний реєстраційний номер НОМЕР_2
(далі - автомобіль ВАЗ 2101), що належить
на праві власності ОСОБА_4, під
керуванням водія ОСОБА_5

В результаті ДТП автомобілю «Chevrolet Aveo»,
який застраховано у позивача згідно
договору добровільного страхування
від 23.04.2009р. №001088/695048/09 (далі - Договір
страхування), було завдано механічних
пошкоджень.

Постановою Залізничного районного
суду міста Сімферополя від 20.04.2012р.
встановлено порушення ОСОБА_5 п.12.3
Правил дорожнього руху України та його
визнано винним у скоєнні передбаченого
ст.124 КУпАП адміністративного
правопорушення.

Згідно звіту № SL№17187 від 17.04.2012р.
вартість відновлювального ремонту
пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля
«Chevrolet Aveo» становить 2 520,31 грн.

На виконання Договору страхування, на
підставі заяви страхувальника, звіту №
SL№17187 від 17.04.2012р., розрахунку суми
страхового відшкодування, а також
страхового акту № 00088336 від 04.05.2012р.
позивач виплатив страхувальнику
страхове відшкодування в розмірі 1 674,55
грн., що підтверджено платіжним
дорученням № 015013 від 04.05.2012 року.

З огляду на наведене, до позивача
перейшло право зворотної вимоги до
відповідальної за заподіяний збиток
особи, такою особою є ОСОБА_5 Якщо
цивільно-правова відповідальність
перед третіми особами застрахована у
певного страховика, останній стає
відповідальною особою, адже внаслідок
укладення договору обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів страховик в межах
страхової суми несе відповідальність
за завдану застрахованою ним особою
шкоду. Він бере на себе всю
відповідальність за свого
страхувальника, яка виникає внаслідок
заподіяння шкоди джерелом підвищеної
небезпеки, оскільки застрахував такий
страховий ризик, як відповідальність
за заподіяну джерелом підвищеної
небезпеки шкоду.

З матеріалів справи вбачається, що
автомобіль ВАЗ 2101, яким спричинено ДТП
з нанесення шкоди автомобілю «Chevrolet
Aveo», належить ОСОБА_4 та
знаходився під керуванням ОСОБА_5

До страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки (ст.993 ЦК України).

Аналогічні положення містять й приписи
ст.27 Закону України «Про страхування»,
згідно яких до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану
іншою особою, має право зворотної
вимоги (регресу) до винної особи у
розмірі виплаченого відшкодування,
якщо інший розмір не встановлено
законом (ч.1 ст.1191 ЦК України).

Таким чином, виходячи з системного
аналізу зазначених положень закону, до
позивача в межах фактичних витрат і
суми страхового відшкодування
потерпілій особі перейшло право
зворотної вимоги до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Поліс № АВ/6472126 укладено за типом
договору-1, тобто за цим полісом
відповідачем застраховано
цивільно-правову відповідальність
кожної з осіб, яка на законних
підставах експлуатує забезпечений
транспортний засіб. Доказів того, що
ОСОБА_5 керував автомобілем ВАЗ 2101 без
відповідної правової підстави
матеріали справи не містять.

Відповідно до п.22.1 ст.22 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», у разі настання страхового
випадку страховик у межах страхових
сум, зазначених у страховому полісі,
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду,
заподіяну внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідач зобов'язався на підставі
полісу № АВ/6472126 відшкодувати шкоду
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди. Забезпечений транспортний
засіб - автомобіль ВАЗ 2101. Цим полісом
встановлено ліміт відповідальності за
заподіяну майну шкоду (на одного
потерпілого) в розмірі 50 000,00 грн. та
франшизу в розмірі 500,00 грн.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що
відповідач повинен відшкодувати
позивачу шкоду, в межах ліміту його
відповідальності, за мінусом франшизи,
відтак в сумі 1 164,55 грн.

Доводи апелянта щодо не застосування
судом першої інстанції п.37.1.4. ст.37
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», згідно якого
підставою для відмови у здійсненні
страхового відшкодування
(регламентної виплати) є неподання
заяви про страхове відшкодування
впродовж одного року з моменту скоєння
дорожньо-транспортної пригоди
спростовуються матеріалами справи.

Так, положеннями пп.37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» визначено одну з підстав для
відмови у здійсненні страхового
відшкодування (регламентної виплати) -
неподання заяви про страхове
відшкодування впродовж одного року,
якщо шкода заподіяна майну
потерпілого, і трьох років, якщо шкода
заподіяна здоров'ю або життю
потерпілого, з моменту скоєння
дорожньо-транспортної пригоди.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернувся до відповідача з
заявою-вимогою про сплату страхового
відшкодування 24.09.2013р., її отримано
відповідачем 27.09.2013р. Відповідачем
відмовлено позивачу у виплаті
страхового відшкодування в порядку
регресу, оскільки претензія позивача
про відшкодування збитків в порядку
регресу надіслана відповідачу після
встановленого пп.37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» строку.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про обґрунтованість позову, позовні
вимоги визнав законними, пропуск
позивачем річного строку звернення з
вимогою про сплату страхового
відшкодування, встановленого ст.37
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» вважав
недостатньою підставою для відмови в
позові, оскільки ця норма регулює
правовідносини між страховиком та
страхувальником цивільно-правової
відповідальності, а не між страховими
компаніями.

Так, за приписами цієї норми підставою
для відмови у здійсненні страхового
відшкодування (регламентної виплати) є,
зокрема, неподання заяви про страхове
відшкодування впродовж одного року,
якщо шкода заподіяна майну
потерпілого, і трьох років, якщо шкода
заподіяна здоров'ю або життю
потерпілого, з моменту скоєння
дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, зазначені в цій нормі
строки обраховуються з моменту скоєння
дорожньо-транспортної пригоди.

Натомість, як роз'яснив Верховний Суд
України у своїх постановах від 27.03.2012р.
зі справи господарського суду міста
Києва №58/168, від 07.08.2012р. зі справи
господарського суду Рівненської
області №12/207, від 28.08.2012р. зі справи
господарського суду Харківської
області №5023/4833/11, право вимоги на
підставі ст.993 ЦК України та ст.27 Закону
України «Про страхування» виникає
після виплати страхового
відшкодування, а не з моменту
виникнення страхового випадку.

Ці постанови відповідно до приписів
статті 111-28 ГПК України є обов'язковими
для всіх судів України й суди
зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність до рішень
Верховного Суду України.

Спір у даній справи виник в зв'язку із
стягненням виплаченого страхового
відшкодування, тобто із правовідносин,
які регулюються положеннями ст.993 ЦК
України та ст.27 Закону України «Про
страхування», згідно яких до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

Разом з тим, згідно преамбули Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», він регулює відносини у сфері
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів і спрямований на забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної життю,
здоров'ю та майну потерпілих при
експлуатації наземних транспортних
засобів на території України.

Таким чином Закон України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» регулює інші, відмінні від
правовідносин, які виникли в даній
справі, а приписи п.37.1.4. ст.37 цього
Закону до даних правовідносин не
застосовуються.

За таких обставин, апеляційний
господарський суд погоджується з
висновками місцевого суду, як
законними, обґрунтованими обставинами
й матеріалами справи, детальний аналіз
яких, як і нормативне обґрунтування
прийнятого судового рішення наведено
місцевим судом, підстав для скасування
його не знаходить. Доводи апелянта по
суті скарги, як безпідставні й
необґрунтовані не заслуговують на
увагу, оскільки не підтверджуються
жодними доказами по справі й не
спростовують викладених в судовому
рішенні висновків.

Керуючись ст.ст.99, 101-103, 105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Країна» залишити без
задоволення, рішення господарського
суду міста Києва від 13.02.2014р. у справі
№910/23714/13 - без змін.

Матеріали справи №910/23714/13 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя
С.Я. Дикунська

Судді
С.О. Алданова

Н.М. Коршун