ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2014 року Справа № 905/750/13-г

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді
Прокопанич Г.К.

суддів
Алєєвої І.В.

Євсікова О.О.

за участю представників:

Позивача (відповідача -2 за позовом
третьої особи з самостійними вимогами):
Штури Д.П., дов. № 10 від 28.02.2014 року;

Відповідача (відповідача -1 за позовом
третьої особи з самостійними вимогами):
не з'явився;

Третьої особи з самостійними вимогами:
не з'явився;

розглянувши касаційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Паливно-енергетична
компанія "Газ-Енерго" на постанову
Донецького апеляційного
господарського суду від 11.02.2014 року

у справі № 905/750/13-г господарського суду
Донецької області

за позовом відкритого акціонерного
товариства "Макіївський металургійний
комбінат"

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Паливно-енергетична
компанія "Газ-Енерго"

про визнання договору оренди недійсним

за позовом третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги на предмет спору
приватного акціонерного товариства
"Макіївський металургійний завод"

до відповідача -1 товариства з
обмеженою відповідальністю
"Паливно-енергетична компанія
"Газ-Енерго"

відповідача -2 відкритого акціонерного
товариства "Макіївський металургійний
комбінат"

про визнання договору оренди недійсним

В С Т А Н О В И В:

У січні 2013 року відкрите акціонерне
товариство "Макіївський металургійний
комбінат" звернулось до господарського
суду Донецької області з позовом до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Паливно-енергетична
компанія "Газ-Енерго", просило визнати
недійсним договір оренди, укладений
06.09.2011 року між сторонами (т. 1, а.с. 2-5).

Позовні вимоги мотивовано відсутністю
повноважень на розпорядження майном за
оспорюваним договором.

У березні 2013 року приватне акціонерне
товариство "Макіївський металургійний
завод" в порядку, встановленому ст. 26
ГПК України звернулось з самостійними
вимогами про визнання недійсним
договору оренди шламонакопичувача № 1,
укладеного 06.09.2011 року між відкритим
акціонерного товариства "Макіївський
металургійний комбінат" та товариством
з обмеженою відповідальністю
"Паливно-енергетична компанія
"Газ-Енерго" (т. 1, а.с. 57-60).

Ухвалою господарського суду Донецької
області від 09.04.2013 року залучено до
участі у справі в якості другого
відповідача за позовом третьої особи,
яка заявляє самостійні вимоги на
предмет спору відкрите акціонерне
товариство "Макіївський металургійний
комбінат" (т. 1, а.с. 105).

Рішенням господарського суду
Донецької області від 05.08.2013 року
(головуючий Колесник Р.М., судді Говорун
О.В., Чернова О.В.) у задоволенні позову
відмовлено. У задоволенні позову
третьої особи, яка заявляє самостійні
вимоги на предмет спору відмовлено (т. 2,
а.с. 124-128).

Судовий акт мотивовано недоведеністю
позовних вимог.

Постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 11.02.2014 року
(головуючий Марченко О.А., судді Попков
Д.О., Татенко В.М.) рішення
господарського суду Донецької області
від 05.08.2013 року скасовано. Прийнято нове
рішення, яким позов та самостійні
вимоги третьої особи задоволено.
Вирішено питання розподілу судових
витрат (т. 3, а.с. 25-34).

Оскаржений судовий акт мотивовано
встановленням відсутності у
відкритого акціонерного товариства
"Макіївський металургійний комбінат"
повноважень на розпорядження спірним
майном на час укладення оспорюваного
договору.

Не погодившись з прийнятим апеляційною
інстанцією судовим актом, товариство з
обмеженою відповідальністю
"Паливно-енергетична компанія
"Газ-Енерго" звернулось до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, просило постанову
Донецького апеляційного
господарського суду від 11.02.2014 року
скасувати, рішення господарського суду
Донецької області від 05.08.2013 року
залишити в силі (т. 3, а.с. 38-40).

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 07.04.2014 року касаційну
скаргу товариства з обмеженою
відповідальністю "Паливно-енергетична
компанія "Газ-Енерго" прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 14.04.2014 року (т. 3, а.с. 36-37).

Розпорядженням секретаря першої
судової палати № 02-05/140 від 10.04.2014 року
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий суддя Прокопанич Г.К.
(доповідач), судді Алєєва І.В., Євсіков
О.О.

У судове засідання 14.04.2014 року
представник відповідача (відповідача -1
за позовом третьої особи з
самостійними вимогами) - товариства з
обмеженою відповідальністю
"Паливно-енергетична компанія
"Газ-Енерго" не з'явився, причин неявки
суду не повідомив.

Від представника третьої особи з
самостійними вимогами - приватного
акціонерного товариства "Макіївський
металургійний завод" надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами. Оскільки явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного судова
колегія визнала за можливе розглянути
справу у відсутність представників
відповідача -1 за позовом третьої особи
з самостійними вимогами) - товариства з
обмеженою відповідальністю
"Паливно-енергетична компанія
"Газ-Енерго", третьої особи з
самостійними вимогами - приватного
акціонерного товариства "Макіївський
металургійний завод", відхиливши
подане останнім клопотання.

Також від представника позивача
(відповідача -2 за позовом третьої особи
з самостійними вимогами) - відкритого
акціонерного товариства "Макіївський
металургійний комбінат" Штури Д.П.
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи.

Проте, враховуючи присутність
вказаного представника у судовому
засіданні колегія суддів дійшла
висновку про відхилення зазначеного
клопотання.

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, вислухавши представника
позивача (відповідача -2 за позовом
третьої особи з самостійними вимогами)
- відкритого акціонерного товариства
"Макіївський металургійний комбінат",
обговоривши доводи касаційної скарги,
дослідивши правильність застосування
господарськими судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" визначено, що при розгляді
справ про визнання правочинів
недійсними суди залежно від предмета і
підстав позову повинні застосовувати
норми матеріального права, якими
регулюються відповідні відносини, та
на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" судам необхідно
враховувати, що згідно із статтями 4, 10
та 203 ЦК України зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим законам
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК України,
міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Згідно ч. 1 ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 06.09.2011 року між
відкритим акціонерного товариства
"Макіївський металургійний комбінат"
та товариством з обмеженою
відповідальністю "Паливно-енергетична
компанія "Газ-Енерго" було укладено
договір оренди, відповідно до умов
якого орендодавець передав орендарю у
строкове платне користування
шламонакопичувач № 1, розміщений на
земельній ділянці
несільськогосподарського призначення
(землі промисловості) кадастровий №
:00:26:002 для проведення робіт з
приймання та вивозу з території
шламонакопичувача № 1 брухту (т. 1, а.с.
9-11).

Згідно п. п. 2-5 договору місцем
розташування земельної ділянки та
шламонакопичувача № 1 є Донецька
область, м. Макіївка, Кіровський район.
Земельна ділянка виділена орендодавцю
з земель промисловості для розміщення
об'єкту складування та оброблення
рідких промислових відходів шламів
(шламонакопичувача № 1 та шламопроводи)
у Кіровському районі м. Макіївки на
підставі рішення Макіївської міської
ради № 9322 від 20.09.2001 року, державний акт
на право постійного користування №
І-ДН005403 від 03.10.2001 року. Договір
укладено терміном на 25 років, тобто, до
2036 року.

Як встановлено місцевим та апеляційним
господарськими судами, позовні вимоги
обгрунтовано тим, що внаслідок низки
передавань комплексу майна, до складу
якого входив і шламонакопичувач, що є
предметом оспорюваного договору
оренди, останній в якості внеску до
статутного капіталу 28.09.2004 року
передано у власність приватному
акціонерному товариству "Макіївський
металургійний завод", а отже, наступне
(з цього моменту) відчуження чи
передання іншим особам у користування
шламонакопичувача могло здійснюватися
виключно ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного
кодексу України за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Згідно ст. 761 Цивільного кодексу
України право передання майна у найм
має власник речі або особа, якій
належать майнові права.

Наймодавцем може бути також особа,
уповноважена на укладення договору
найму.

Частиною 1 ст. 134 Господарського кодексу
України передбачено, що суб'єкт
господарювання, який здійснює
господарську діяльність на основі
права власності, на свій розсуд,
одноосібно або спільно з іншими
суб'єктами володіє, користується і
розпоряджається належним йому (їм)
майном, у тому числі має право надати
майно іншим суб'єктам для використання
його на праві власності, праві
господарського відання чи праві
оперативного управління, або на основі
інших форм правового режиму майна,
передбачених цим Кодексом.

Підставою для відмови у позові та
вимогах третьої особи місцевим
господарським судом стало
недоведеність сторонами відсутності у
відкритого акціонерного товариства
"Макіївський металургійний комбінат"
станом на 06.09.2011 року необхідного
обсягу дієздатності для розпорядження
майном, що було предметом оспорюваного
договору.

Відповідно до ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.

Згідно ч. 1 ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обгрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього.

Судом апеляційної інстанції зазначено,
що рішенням господарського суду
Донецької області від 04.12.2013 року,
залишеним без змін постановою
Донецького апеляційного
господарського суду від 14.01.2014 року у
справі № 905/8187/13 за позовом приватного
акціонерного товариства "Макіївський
металургійний завод" до відкритого
акціонерного товариства "Макіївський
металургійний комбінат" встановлено,
що з моменту передачі закритим
акціонерним товариством "Макіївсталь"
закритому акціонерному товариству
"Макіївський металургійний завод"
(перейменованому у приватне акціонерне
товариство "Макіївський металургійний
завод") за актом прийому-передачі від
27.09.2004 року об'єктів нерухомого майна,
а саме: шламонакопичувача № 1
інвентарний № 200320046, що знаходиться за
адресою м. Макіївка, Кіровський район,
низова частина балки Кобильська та
шламонакопичувача № 2 інвентарний №
200320054, що знаходиться за адресою м.
Макіївка, Кіровський район балка річки
Грузької, приватне акціонерне
товариство "Макіївський металургійний
завод" набуло право власності на
вказане нерухоме майно (т. 3, а.с. 11-14, 15-18).

Згідно ч. 2 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1
Конвенції про захист прав та свобод
людини, рішенні Європейського суду з
прав людини від 25.07.2002 року у справі за
заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг"
проти України", а також рішенні
Європейського суду з прав людини від
28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95
"Брумареску проти Румунії" встановлено,
що існує усталена судова практика
конвенційних органів щодо визначення
основним елементом верховенства права
принципу правової певності, який
передбачає серед іншого і те, що у
будь-якому спорі рішення суду, яке
вступило в законну силу, не може бути
поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України,
статті 17 Закону України "Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини"
згадані судові рішення та зміст самої
Конвенції про захист прав та свобод
людини є пріоритетним джерелом права
для національного суду.

Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу
України визначено, що власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Апеляційний господарський суд
встановивши, що майно за оспорюваним
договором було передано не його
власником та такий договір не
відповідає вимогам закону щодо права
користування майном його власником,
дійшов висновку про задоволення
позовних вимог та вимог третьої особи з
самостійними вимогами.

Відповідно до ч. 2 ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 1119 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що касаційна інстанція за
результатами розгляду касаційної
скарги має право залишити в силі одне
із раніше прийнятих рішень або
постанов.

З врахуванням вищенаведеного підстави
для скасування постанови суду
апеляційної інстанції, якою було
правильно застосовані норми
матеріального та процесуального права,
відсутні.

Доводи заявника касаційної скарги
спростовуються висновками суду
апеляційної інстанції та фактично
стосуються переоцінки доказів у
справі, що виходить за межі повноважень
суду касаційної інстанції, визначені
статтею 1117 Господарського
процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119 - 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
"Паливно-енергетична компанія
"Газ-Енерго" залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 11.02.2014 року у
справі № 905/750/13-г залишити в силі.

Головуючий суддя
Г.К. Прокопанич

Судді:
І.В. Алєєва

О.О. Євсіков