КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2014 р. Справа№ 910/23981/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Тищенко А.І.

за участю представників сторін

від позивача: Бабенко Ю.С. - представник
за дов. б/н від 13.05.2013р.;

від відповідача : Кондратенко Т.О. -
представник за дов. №1 від 13.01.2014р.,

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Пивний клуб
"Стаканофф"

на рішення Господарського суду м.
Києва від 21.01.2014 року

у справі № 910/23981/13 (суддя: Ярмак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Пивний клуб
"Стаканофф"

до Дочірнього підприємства "Інтер'єр"
приватної компанії з обмеженою
відповідальністю "Дейнфорд
інвестментс лімітед"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариства з обмеженою
відповідальністю "Пивний клуб
"Стаканофф" (далі - позивач) звернулося
до Господарського суду міста Києва з
позовом до Дочірнього підприємства
"Інтер'єр" приватної компанії з
обмеженою відповідальністю "Дейнфорд
інвестментс лімітед" (далі - відповідач)
про визнання недійсним укладеного між
позивачем та відповідачем договору
оперативного фінансового лізингу №
01-05/10 від 01.05.2010р.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 21.01.2014р. у справі №910/23981/13 в
позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Пивний клуб
"Стаканофф" звернулося до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
Київський апеляційний господарський
суд скасувати рішення Господарського
суду міста Києва від 21.01.2014р. у справі
№910/23981/13 та прийняти нове рішення, яким
позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
Господарський суд міста Києва неповно
з'ясував обставини справи, визнав
обставини встановленими, які є
недоведеними і мають значення для
справи, неправильно застосував норми
процесуального права, зокрема відмовив
у задоволенні клопотання позивача про
відкладення розгляду справи
позбавивши останнього права на участь
в судовому засіданні та наданні
додаткових доказів.

Крім того, апелянт зазначає, що
документи долучені до матеріалів
справи не мають відношення до майна,
переданого по спірному договору та не
підтверджують право власності
відповідача саме на майно, яке було
передано по спірному договору.

Ухвалою Київського апеляційного
Господарського суду від 20.02.2014 р.
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Пивний
клуб "Стаканофф" було прийнято до
провадження.

Розглянувши апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи,
Київський апеляційний господарський
суд вважає, що рішення Господарського
суду міста Києва від 21.01.2014р. підлягає
залишенню без змін, а апеляційна скарга
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Пивний клуб
"Стаканофф" - без задоволення, з
наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами наданими
суду першої інстанції.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, 01.05.2010р. між
позивачем (лізингодавець)) та
відповідачем (лізингоодержувач) був
укладений договір оперативного
лізингу № 01-05/10 ( далі - договір),
предметом якого відповідно до умов
останнього є зобов'язання лізингодавця
передати, а лізингоодержувача
прийняти в платне користування на
умовах оперативного лізингу майно, що
належить лізингодавцю на праві
власності.

Оперативний лізинг (оренда) -
господарська операція фізичної або
юридичної особи, що передбачає
передачу орендарю основного фонду,
придбаного або виготовленого
орендодавцем, на умовах інших, ніж ті,
що передбачаються фінансовим лізингом
(орендою) (абз. а) п. 14.1.97 ст. 14
Податкового кодексу України).

Відповідно до п.1.3 договору, об'єкт
лізингу протягом всього строку дії
договору залишається на балансі
лізингодавця і є його власністю.

Згідно п. 2.1 договору об'єктом лізингу є
обладнання для ресторану, перелік та
вартість якого визначена в
Специфікаціях № 1, 2 (додаток № 1 до
договору). Об'єктом лізингу є основні
фонди (п. 2.2 договору).

Вартість об'єкта лізингу на дату
підписання договору складає 1 498697,77
грн. (п. 2.3 договору).

Відповідно до п. 2.5 договору передача
об'єкту лізингу оформлюється актом
приймання-передачі, який є невід'ємною
частиною даного договору (додаток №2).

Як вбачається з матеріалів справи, за
актами приймання-передачі передачі
майна від 01.05.2010р. та 30.06.2010р. позивач
передав відповідачу у платне
користування на умовах оперативного
лізингу майно.

Так, позовні вимоги мотивовані тим, що
спірний договір не відповідає вимогам
чинного законодавства, а саме змісту
ст.ст. 316, 317, 761 Цивільного кодексу
України у зв'язку з тим, що на момент
укладання вказаного договору та
передачі предмету лізингу
лізингоодержувачу відповідач не був
власником майна.

Відповідно до ст. 1 та 2 Закону України
"Про фінансовий лізинг" фінансовий
лізинг - це вид цивільно-правових
відносин, що виникають з договору
фінансового лізингу, за яким
лізингодавець зобов'язується набути у
власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізиногоодержувачем
специфікацій та умов та передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі). Відносини, що виникають у
зв'язку із договором фінансового
лізингу, регулюються положеннями
Цивільного кодексу України про лізинг,
найм (оренду), купівлю-продаж, поставку,
з урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.
Господарська діяльність, що
регулюється договором лізингу,
здійснюється для досягнення
економічних і соціальних результатів
та з метою одержання прибутку.

Договір лізингу має бути укладеним у
письмовій формі з зазначенням у ньому
предмета лізингу, строку лізингу,
розміру лізингових платежів, інших
умов, щодо яких за заявою хоча б однієї
сторони має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 16 Закону України "Про лізинг"
сплата лізингових платежів
здійснюється в порядку, встановленому
договором; лізингові платежі можуть
включати суму, яка відшкодовує
вартість предмета лізингу, платіж як
винагороду лізингодавцю за отримане у
лізинг майно; компенсацію відсотків за
кредитом, інші витрати лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу.

Відповідно до ст. 54 Господарського
процесуального кодексу України
позивач, звертаючись до господарського
суду з позовом, самостійно визначає у
позовній заяві як предмет позову
(конкретну матеріально-правову вимогу),
так і підстави позову (факти, з якими
норми матеріального права пов'язують
настання відповідних правових
наслідків); розглядаючи спір,
господарські суди не можуть вийти за
межі заявлених підстав та предмету
позову, крім випадків, чітко визначених
процесуальним законодавством.

Таким чином, для вирішення спору про
визнання недійсним спірного договору
належить чітко визначити, яку саме
підставу недійсності правочину вказав
позивач, та перевірити наявність чи
відсутність саме тих обставин, з якими
пов'язується застосування такої
підстави відповідно до чинного
законодавства.

Статтею 215 Цивільного кодексу України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу; а саме:
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Зміст правочину складають як права та
обов'язки, про набуття, зміну,
припинення яких домовилися учасники
правочину, так і зазначення на цих
учасників правочину; за статтею 627
Цивільного кодексу України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента, визначенні умов договору
з урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Статтею 6 Цивільного кодексу України
передбачено право сторін укласти
договір, який не передбачено актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства; сторони
мають право відступити в договорі від
положень актів цивільного
законодавства та врегулювати свої
відносини на власний розсуд; сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або суті
правовідносин сторін.

Таким чином, суперечність правочину
актам законодавства як підстава його
недійсності, повинна ґрунтуватися на
повно та достовірно встановлених
обставинах справи про порушення певним
правочином (чи його частиною)
імперативного припису законодавства
чи укладення певного правочину
всупереч змісту чи суті правовідносин
сторін; саме по собі відступлення
сторонами від положення законодавства,
регулювання їх іншим чином, не свідчить
про суперечність змісту правочину
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ч. 3 ст. 180 Господарського
кодексу України, при укладенні
господарського договору сторони
зобов'язані у будь-якому разі погодити
предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно вимог ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень

Проте, позивач в розумінні ст. ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України не надав ані суду першої
інстанції, ані суду апеляційної
інстанції належних та допустимих
доказів, що відповідач станом на час
укладення спірного правочину не був
власником майна, що передавалось в
оперативний лізинг.

Натомість, як правильно встановлено
судом першої інстанції та
підтверджується матеріалами справи,
передане позивачу у лізинг за актами
приймання-передачі передачі майна від
01.05.2010р. та 30.06.2010р. по договору, майно
відповідно до Специфікацій № 1, № 2 до
договору оперативного лізингу № 01-05/10
від 01.05.2010р. було набуте ДП "Інтер'єр"
приватної компанії з обмеженою
відповідальністю "Дейнфорд
інвестментс лімітед" шляхом
переданням учасником товариства
такого майна у власність відповідача
як вклад до статутного капіталу, що
відповідає ст. 115 Цивільного кодексу
України, та шляхом укладення договорів
з третіми особами та отримання майна по
видаткових накладних, актах
здачі-приймання робіт, копії яких
долучені до матеріалів справи (а.с. 47-87).

З огляду на викладене, Київський
апеляційний господарський суд не
приймає як належне твердження
скаржника, що документи долучені до
матеріалів справи не мають жодного
відношення до майна, переданого по
спірному договору та не підтверджують
право власності відповідача саме на
майно, яке було передано по спірному
договору.

Крім того, Київський апеляційний
господарський суд звертає увагу на
недоведеність порушень прав та
інтересів позивача.

Також, Київський апеляційний
господарський суд не приймає як
належне твердження скаржника, що суд
першої інстанції в порушення ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України відмовив у задоволенні
клопотання позивача про відкладення
розгляду справи позбавивши останнього
права на участь в судовому засіданні та
наданні додаткових доказів, з огляду на
наступне.

Так, 21.01.2014р. через канцелярію суду
першої інстанції представник позивача
подав клопотання про відкладення
розгляду справи у зв'язку з
неможливістю представника позивача з
об'єктивних причин бути присутнім у
судовому засіданні 21.01.2014р.

Відповідно до п. 3.9.2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 р. №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України" (далі
-ГПК) господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Проте, представником позивача
відповідно до вимог ст.ст. 32, 34
Господарського процесуального кодексу
України не було надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
неможливості бути присутнім в судовому
засіданні або забезпечити участь у
судовому засіданні іншого
представника.

При цьому, Київський апеляційний
господарський суд відзначає, що
розгляд позовної заяви обмежений
процесуальними строками, зокрема ст. 69
Господарського процесуального кодексу
України, а таке відкладення призведе
лише до необґрунтованого затягування
розгляду даної справи.

Приймаючи до уваги викладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
місцевим господарським судом повно і
всебічно з'ясовані всі обставини
справи та надано їм належну правову
оцінку, рішення суду першої інстанції
відповідає законодавству та
матеріалам справи.

Доводи апелянта щодо неправильного
застосування норм процесуального
права не знайшли свого підтвердження.

На підставі наведеного, колегія суддів
дійшла висновку про те, що прийнята
господарським судом ухвала відповідає
ст. ст. 43, 85 Господарського
процесуального кодексу України,
вимогам щодо законності та
обґрунтованості, підстав для
скасування рішення, в тому числі, з
мотивів, наведених в апеляційній
скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення
Господарського суду міста Києва від
21.01.2014р. у справі №910/23981/13 підлягає
залишенню без змін, а апеляційна скарга
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Пивний клуб
"Стаканофф" - задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд
апеляційної скарги у зв'язку з
відмовою в її задоволенні на підставі
ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України покладаються на
апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Пивний
клуб "Стаканофф" залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 21.01.2014р. у справі №910/23981/13 -
залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/23981/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддя
В.В. Сулім

Судді
К.В. Тарасенко

А.І. Тищенко