м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/3598/14 10.04.14

За позовом Іноземного підприємства
«Агро - Вільд Україна»

До Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія «УНІКА»

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача

Публічне акціонерне
товариство «Креді Агріколь банк»

Про стягнення 669 407,96 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Беляєв О.А. - по дов.
№ б/н від 14.01.2014

від відповідача Детінкін Є.В. - по
дов. № 22 від 08.01.2014

від третьої особи не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Іноземного
підприємства «Агро - Вільд Україна»
про стягнення з Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «УНІКА» 617 211,55 грн. страхового
відшкодування та 52 196,41 грн. неустойки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між
позивачем та відповідачем 12.04.2012
укладений договір добровільного
страхування на транспорті № 030322/4017/0000008
за яким застрахований оприскувач
самохідний LEEB PT 270, кузова НОМЕР_2 зі
строком дії - 1 рік. 27.08.2012 в с. Тихій
Хутір Жашківського району ОСОБА_5
керуючи застрахованим транспортним
засобом здійснив наїзд на
електроопору, що спричинило
пошкодження останнього. Позивач
звернувся до відповідача із заявою про
виплату страхового відшкодування.
проте, відповідач листом від 29.04.2013
повідомив про прийняття рішення про
відмову у виплаті страхового
відшкодування.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 06.03.2014 порушено провадження у
справі № 910/3598/14, залучено до участі у
справі третьою особою, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача Публічне акціонерне
товариство «Креді Агріколь банк» та
призначено розгляд справи на 20.03.2014.

Третьою особою 18.03.2014 до відділу
діловодства суду подано клопотання в
якому просить розглядати справу без
участі представника третьої особи.
Також у клопотанні зазначає, що банк не
має самостійних вимог ні до позивача ні
до відповідача. Стосовно заявлених
позовних вимог вважає, що всі питання
відносно цієї справи вирішуються на
розсуд суду.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва № 910/3598/14 від 20.03.2014, у зв'язку з
неявкою в судове засідання
представника відповідача та
невиконанням відповідачем вимог
ухвали про порушення провадження у
справі від 06.03.2014, розгляд справи був
відкладений на 03.04.2014.

Відповідач у поданому 03.04.2014 до відділу
діловодства суду відзиві на позовну
заяву проти позову заперечує та
зазначає наступне. 30.08.2012 відповідач
отримав заяву від позивача з
повідомленням про настання випадку
(ДТП), який має ознаки страхового, що
стався 27.08.2012 в с. Тихій Хутір
Жашківського району. Відповідач на
підставі зібраних документів вважає,
що водій ОСОБА_5 під час ДТП знаходився
в стані алкогольного сп'яніння.
Відповідно до п. 4.2. договору
виключенням зі страхових випадків є
керування транспортним засобом особою,
яка перебуває у стані алкогольного,
токсичного або наркотичного сп'яніння,
відмова від проходження
токсикоз-хімічного дослідження, втеча
з місця події. Враховуючи викладене,
відповідачем прийнято рішення про
відсутність правових підстав для
здійснення виплати страхового
відшкодування по випадку, який стався
27.08.2012, про що було повідомлено позивача
листом № 2342 від 29.04.2013. Також зазначає,
що водій не виконав умов договору
страхування щодо дотримання умов
експлуатації, зберігання та
обслуговування транспортного засобу
відповідно до вимог виробника (під час
руху не були складені штанги
оприскувача). Відповідно до інструкції
до експлуатації виробника
забороняється здійснювати рух
оприскувачем при незакріплених у
складеному стані штанг оприскувача (п.
9.11 інструкції). Відповідно до пп. 6.3.8
договору страхування, страхувальник
зобов'язаний дотримуватися умов
експлуатації, зберігання та
обслуговування ТЗ та До відповідно до
вимог виробника. З урахуванням
викладено, вважає, що відповідачем
правомірно відмовлено у виплаті
страхового відшкодування.

Позивач в судовому засіданні 03.04.2014
позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 03.04.2014
проти задоволення позовних вимог
заперечував.

В судовому засіданні 03.04.2014 на підставі
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України було оголошено перерву
до 10.04.2014.

Третя особа в судове засідання 10.04.2014 не
з'явилась.

В судовому засіданні 10.04.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
позивача і відповідача, Господарський
суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

12.04.2012 між Приватним акціонерним
товариством «Страхова компанія
«УНІКА» (страховик), Іноземним
підприємством «Агро-Вільд Україна»
(страхувальник) та Публічним
акціонерним товариством «Креді
Агріколь Банк» (вигодонабувач) був
укладений договір добровільного
страхування на транспорті № 030322/4017/0000008
відносно транспортного засобу -
самохідний оприскувач LЕЕВ РТ 270 №
кузова НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1
строком дії 1 рік (далі - договір).

27.08.2012 в с. Тихий Хутір Жашківського
району Черкаської області працівник ІП
«Агро-Вільд Україна» гр. ОСОБА_5,
керуючи самохідним оприскувачем LЕЕВ
РТ 270, державний номер НОМЕР_1, здійснив
наїзд на електроопору, що спричинило
пошкодження останнього.

Відповідно до п. 3.2. договору страховим
випадком є факт понесення збитків
страхувальником внаслідок
пошкодження, знищення або втрати
застрахованого транспортного засобу
та/або додаткового обладнання
внаслідок подій, визначених в пункті 3.1.
договору.

Згідно п. 3.1.2. договору страховими
ризиками вважаються, зокрема,
дорожньо-транспортна пригода, в т.ч.
викид каменів, чи інших твердих фракцій
з-під коліс транспорту (ДТП).

У зв'язку з настанням страхової події,
позивач звернувся із заявою до
відповідача щодо виплати страхового
відшкодування у зв'язку з пошкодженням
самохідного оприскувача LЕЕВ РТ 270,
державний номер НОМЕР_1.

Проте, відповідач листом № 2342 від 29.04.2013
повідомив про прийняття рішення щодо
відмови у виплаті страхового
відшкодування за згаданим страховим
випадком.

Відповідач в своєму листі про відмову у
виплаті страхового відшкодування
зазначив, що оскільки гр. ОСОБА_5 не
надав жодного документального
підтвердження про відсутність
будь-якого сп'яніння до і після ДТП,
тому на підставі пояснень громадян
ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, страхова
компанія вважає, що гр. ОСОБА_5
знаходився в стані алкогольного
сп'яніння та залишив місце пригоди
після скоєння ДТП, і тому вважає ці
обставини виключенням із страхових
випадків. Відповідач послався на пункт
4.1. договору, згідно якого страховим
випадком не є пошкодження або знищення
транспортного засобу, якщо воно
сталося внаслідок керування
транспортним засобом особою, яка
перебуває у стані алкогольного
сп'яніння, та якщо воно сталося
внаслідок непокори
страхувальника/водія чи уповноваженої
особи страхувальника правоохоронним
органам, в тому числі, втеча з місця
події тощо.

За наслідками транспортної пригоди,
яка відбулась 27.08.2012, УДАІ УМВС України
в Черкаській області були складені 3
(три) протоколи про адміністративне
правопорушення щодо скоєння ОСОБА_5
адміністративний правопорушень,
передбачених ст. 124, ст. 130 та ст. 122-4
Кодексу України про адміністративного
правопорушення.

Постановою Жашківського районного
суду Черкаської області № 2304/1617/12 від
02.10.2012 ОСОБА_5 було притягнуто до
адміністративної відповідальності за
ст. 124 КУпАП за те, що 27.08.2012 о 10 год. 20 хв.
в с. Тихий Хутір Жашківського району
Черкаської області керуючи самохідним
оприскувачем LЕЕВ РТ 270 державний номер
НОМЕР_1 у стані алкогольного сп'яніння,
не врахував дорожньої обстановки, не
перевірив надійність кріплення
обладнання, не дотримався безпечного
інтервалу в результаті здійснив наїзд
на електроопору, що спричинило
пошкодження транспортного засобу, чим
порушив вимоги п. 13.1 та п. 22.2 Правил
дорожнього руху. Даною постановою було
накладено на ОСОБА_5 адміністративне
стягнення у вигляді штрафу у| розмірі 340
грн.

Апеляційний суд Черкаської області в
своїй постанові № 33/2390/335/12 від 31.10.2012
лише частково погодився з постановою
Жашківського районного суду
Черкаської області від 02.10.2012, а саме
погодився, що ОСОБА_5 було порушено п. 13.1
ПДР, та було вирішено виключити із
описової частину постанови від 02.10.2012
вказівку про те, що під час керування
самохідним оприскувачем 27.08.2012 ОСОБА_5
перебував в стані алкогольного
сп'яніння. В решті постанова судді
залишена без змін.

Другою постановою Жашківського
районного суду Черкаської області №
2304/1629/12 від 02.10.2012 ОСОБА_5 було визнано
винним у скоєнні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст. 130
КУпАП, за керування транспортним
засобом з явними ознаками алкогольного
сп'яніння і відмову від огляду для
визначення стану сп'яніння, та
притягнуто до адміністративної
відповідальності у вигляді 40 годин
громадських робіт.

Постановою Апеляційного суду
Черкаської області № 33/2390/334/12 від 31.10.2012
постанову Жашківського районного суду
Черкаської області від 02.10.2012 відносно
ОСОБА_5 у справі про адміністративне
правопорушення, передбаченого ст. 130
КУпАП, було повністю скасовано.
Провадження по справі закрито за
відсутністю складу даного
правопорушення.

Третьою постановою Жашківського
районного суду Черкаської області №
2304/1615/12 від 02.10.2012 ОСОБА_5 було
притягнуто до адміністративної
відповідальності у вигляді штрафу в
сумі 255 грн. за те, що 27.08.2012 о 10 год. в с.
Тихий Хутір керуючи самохідним
оприскувачем залишив місце
дорожньо-транспортної пригоди, до якої
він був причетним, чим порушив вимоги п.
2.10 Правил дорожнього руху, що є
правопорушенням, передбаченим ст. 122-4
КУпАП.

Постановою апеляційного суду
Черкаської області № 33/2390/336/12 від 31.10.2012
постанову Жашківського районного суду
Черкаської області від 02.10.2012 щодо
притягнення ОСОБА_5 за скоєння
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст. 122-4 КУпАП, було
скасовано, а провадження у справі
закрито, у зв'язку з його звільненням
від адміністративної відповідальності
за малозначністю цього правопорушення.

Проте, не зважаючи на це, відповідач в
своєму листі, проаналізувавши ці
рішення, повідомив, що не приймає їх до
уваги та вважає, що водій ОСОБА_5
перебував в стані алкогольного
сп'яніння.

Наказом Міністерства внутрішніх справ
України, Міністерства охорони здоров'я
України № 400/666 від 09.09.2009 затверджено
Інструкцію про виявлення у водіїв
транспортних засобів ознак
алкогольного, наркотичного чи іншого
сп'яніння або перебування під впливом
лікарських препаратів, що знижують
увагу та швидкість реакції (далі
Інструкція).

У відповідності до п. 1.6. зазначеної
Інструкції огляд проводиться або
уповноваженою особою
Державтоінспекції МВС на місці зупинки
транспортного засобу з використанням
спеціальних технічних засобів,
дозволених до застосування МОЗ та
Держспоживстандартом або лікарем
закладу охорони здоров'я (у сільській
місцевості за відсутності лікаря
фельдшером фельдшерсько-акушерського
пункту, який пройшов спеціальну
підготовку).

Пунктами 2.2., 2.3., 2.4. та 2.6. даної
Інструкції встановлено, що огляд на
стан алкогольного сп'яніння водія
транспортного засобу здійснюється
уповноваженими особами
Державтоінспекції МВС, які мають
спеціальні звання та пройшли
відповідну підготовку. Уповноваженими
особами Державтоінспекції МВС
використовуються спеціальні технічні
засоби, які мають, зокрема, свідоцтво
про державну реєстрацію та свідоцтво
про повірку. Огляд на стан сп'яніння
проводиться з дотриманням інструкції з
експлуатації спеціального технічного
засобу та фіксацією результатів на
паперових та електронних носіях, якщо
спеціальний технічний засіб має такі
функції. Огляд на стан сп'яніння на
місці зупинки транспортного засобу
проводиться в присутності двох
свідків. Не можуть бути залучені як
свідки працівники міліції або особи,
щодо неупередженості яких є сумніви.

Установленням стану алкогольного
сп'яніння, який здійснюється у
зазначеному вище порядку, є показник
спеціального технічного засобу після
проведення тесту у видихуваному
повітрі, що має цифровий показник
більше 0,2 проміле алкоголю в крові (п. 2.7.
Інструкції).

Результати огляду на стан сп'яніння
водія транспортного засобу
зазначаються у відповідних графах
протоколу про адміністративне
правопорушення, а якщо технічними
характеристиками спеціального
технічного засобу передбачається
роздрукування на папері його
показників, ці результати долучаються
до протоколу про адміністративне
правопорушення (п. 2.10. Інструкції).

У разі відмови водія транспортного
засобу від проходження огляду на стан
сп'яніння на місці зупинки
транспортного засобу або його незгоди
з результатами огляду, проведеного
уповноваженою особою
Державтоінспекції МВС, огляд на стан
сп'яніння проводиться в найближчому
закладі охорони здоров'я, якому надано
право на проведення такого огляду
відповідно до статті 266 Кодексу України
про адміністративні правопорушення
(далі - заклад охорони здоров'я) (п.1.7.
Інструкції).

Для цього уповноважена особа
Державтоінспекції МВС виписує за
встановленою в цій Інструкції формою
направлення на огляд до закладу
охорони здоров'я з метою виявлення
стану алкогольного сп'яніння (п.2.8.
Інструкції).

Згідно п. 3.15. та п. 3.16. Інструкції за
результатами огляду лікарем закладу
охорони здоров'я на стан сп'яніння та
лабораторними дослідженнями
встановлюється діагноз, який вноситься
до акта медичного огляду, та на
підставі цього акту видається висновок
щодо результатів медичного огляду з
метою виявлення стану алкогольного,
наркотичного чи іншого сп'яніння або
перебування під впливом лікарських
препаратів, що знижують увагу та
швидкість реакції.

Таким чином, належними та допустимими
документами, що установлюють стан
алкогольного сп'яніння, є або протокол
про адміністративне правопорушення з
долученими до нього роздрукуванням на
папері показників спеціальних
технічних засобів, або висновок лікаря
закладу охорони здоров'я, оформлений в
установленому прядку та формі.

Лише один із трьох складених
протоколів містить інформацію про
наявність ознак алкогольного сп'яніння
у водія ОСОБА_5 під час керування
застрахованим транспортним засобом
27.08.2012. А саме в протоколі від 29.07.2012 щодо
притягнення ОСОБА_5 до
адміністративної відповідальності за
ст. 130 КУпАП зазначено: 27.08.2012 о 10 год. в с.
Т.Хутір керував самохідним
оприскувачем LEEB РТ 270 н/з НОМЕР_1 з
явними ознаками алкогольного
сп'яніння. Від огляду для визначення
стану сп'яніння відмовився в
присутності свідків.

При цьому, відповідно до зазначеної
Інструкції, якщо стан сп'яніння
проводився уповноваженою особою
Державтоінспекції МВС, тоді до
протоколу про адміністративне
правопорушення обов'язково заноситься
інформація в чому полягали ці ознаки
сп'яніння, назву та номер використаного
спеціального технічного приладу, за
допомогою якого проводився огляд, а
також його показники.

Відповідно до Інструкції, у випадку
відмови водія від проходження огляду
на стан сп'яніння, уповноважена особа
Державтоінспекції МВС виписує
направлення до найближчого закладу
охорони здоров'я, який і здійснює огляд
на стан сп'яніння.

Постановою Апеляційного суду
Черкаської області № 33/2390/334/12 від 31.10.2012
встановлено, що у протоколі і в
постанові судді вказується як на
встановлену обставину те, що ОСОБА_5
керував самохідним оприскувачем з
явними ознаками алкогольного
сп'яніння, що в установленому законом
порядку не доведено, оскільки у справі
немає даних про те, що ОСОБА_5 проходив в
установленому порядку огляд на стан
сп'яніння. Крім того у справі немає
достатніх даних і про те, що до ОСОБА_5
було заявлено працівниками ДАІ вимогу
пройти в установленому порядку огляд
на стан сп'яніння.

У зв'язку з викладеним постановою
Апеляційного суду Черкаської області
№ 33/2390/334/12 від 31.10.2012 постанову
Жашківського районного суду
Черкаської області від 02.10.2012 відносно
ОСОБА_5 у справі про адміністративне
правопорушення за ст. 130 КУпАП за
керування транспортним засобом з
явними ознаками алкогольного сп'яніння
і відмову від огляду для визначення
стану сп'яніння було повністю
скасовано за відсутністю складу даного
правопорушення.

Таким чином, жодним належними та
допустимими доказами стан сп'яніння
водія ОСОБА_5 під час керування
застрахованим транспортним засобом
27.08.2012 не підтверджено, а тому відмова
відповідача у виплаті страхового
відшкодування є неправомірною.

Згідно п. 10.14. договору страхування
розрахунок суми страхового
відшкодування при настанні страхових
випадків за ризиками ДТП та інші ризики
здійснюється на основі звіту
(дослідження) експерта/оцінювача, або
на основі аварійного сертифікату
страховика, або на основі калькуляції
вартості відновлювального ремонту на
станції технічного обслуговування
(СТО).

Отже, калькуляція вартості
відновлювального ремонту на станції
технічного обслуговування є одним із
визнаних страховиком видів порядку
розрахунку суми страхового
відшкодування.

Застрахований транспортний засіб -
самохідний оприскувач LEEB РТ 270 є
специфічним видом транспортного
засобу, ремонт якого вимагає наявність
відповідного обладнання у станції
технічного обслуговування.

Німецька компанія виробник - Horsch Leeb GMBH
надала інформацію, що відновлювані
роботи самохідного оприскувача LEEB РТ 270
неможливо провести на території
України, а тому транспортний засіб
необхідно транспортувати для
проведення ремонту в Німеччині,
оскільки потрібні різні підготовчі
монтажні роботи та випробувальні
установки, які не можуть бути
транспортовані в Україну, так як вони
знаходяться лише в стаціонарних умовах
на заводі в Ландау. В підтвердження
цієї інформації компанія виробника Horsch
Leeb GMBH надало відповідну письмову
довідку від 16.08.2013.

Позивач звернувся з листом № 490 від
25.10.2012 до відповідача з проханням
надати згоду на транспортування до
Німеччини оприскувача LEEB РТ 270 з метою
його обстеження та визначення розміру
збитків завданих в результаті ДТП
27.08.2012.

Відповідач листом № 00098529 від 26.10.2012
надав відповідь, що не заперечує проти
транспортування транспортного засобу
для визначення розмірів збитків в
умовах підприємства виробника та
проведення ремонтних робіт, після
письмового погодження остаточної суми
відновлювального ремонту зі страховою
компанією.

Відповідно до розрахунку № 617271 від
26.04.2013 компанії Horsch Leeb GMBH, розмір шкоди,
завданої самохідному оприскувачу LEEB РТ
270 державний номер НОМЕР_1, становить 56
496,11 Євро.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України
«Про страхування» договір страхування
- це письмова угода між страхувальником
і страховиком, згідно з якою страховик
бере на себе зобов'язання у разі
настання страхового випадку здійснити
страхову виплату страхувальнику або
іншій особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується із статтею
979 Цивільного кодексу України, якою
визначено, що за договором страхування
страховик зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити страхувальникові
або іншій особі, визначеній у договорі,
грошову суму (страхову виплату), а
страхувальник зобов'язується
сплачувати страхові платежі та
виконувати інші умови договору.

Згідно з ст. 988 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Закону України «Про
страхування» страховик зобов'язаний
при настанні страхового випадку
здійснити страхову виплату або виплату
страхового відшкодування у
передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про
страхування» визначено, що страховою
виплатою є грошова сума, яка
виплачується страховиком відповідно
до умов договору страхування при
настанні страхового випадку. При цьому,
розмір страхової суми та (або) розміри
страхових виплат визначаються за
домовленістю між страховиком та
страхувальником під час укладання
договору страхування або внесення змін
до договору страхування, або у
випадках, передбачених чинним
законодавством. Вказаною статтею також
визначено, що страхове відшкодування -
страхова виплата, яка здійснюється
страховиком у межах страхової суми за
договорами майнового страхування і
страхування відповідальності при
настанні страхового випадку. Страхове
відшкодування не може перевищувати
розміру прямого збитку, якого зазнав
страхувальник.

Згідно з п. 9.1. договору виплата
страхового відшкодування здійснюється
страховиком відповідно до умов
договору та законодавства України за
обов'язковим письмовим погодженням
вигодо набувача та може бути
направлена на безпосередню оплату
вартості послуг сторонніх підприємств
(організацій), які надають ці послуги
страхувальнику і необхідність яких
(послуг) викликана страховим випадком
(за згодою страховика).

Відповідно до п. 9.2. договору розмір
страхового відшкодування визначається
виходячи з фактичного розміру збитків,
завданих транспортному засобу в
результаті страхового випадку, та
розрахованого відповідно до умов
договору. Розмір страхового
відшкодування не може перевищувати
розмір прямого збитку, понесеного
страхувальником (вигодонабувачем), та
розміру страхової суми, зазначеної в
договорі.

На день пред'явлення даного позову,
вартість ремонту в гривневому
еквіваленті становить 756 922,51 грн.

Згідно додатку № 1 до договору
встановлено безумовну франшизу у
розмірі 5% від страхової суми, а
страхова сума згідно договору складає 2
794 219,13 грн.

Сума франшизи складає: 2 794 219,13 грн. х 5% =
139 710,96 грн.

Таким чином, сума страхового
відшкодування складає: 756 922,51 грн. - 139
710,96 грн. = 617 211,55 грн.

З огляду на викладене, вимоги позивача
про стягнення з відповідача суми
страхового відшкодування в розмірі 617
211,55 грн. обґрунтовані та підлягають
задоволенню.

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу
України встановлено, що виконання
зобов'язання може забезпечуватися
зокрема неустойкою.

При цьому, відповідно до п. 1 ст. 547
Цивільного кодексу України всі
правочини щодо забезпечення виконання
зобов'язань боржника перед кредитором
повинні здійснюватися виключно у
письмовій формі.

У відповідності до ст. 992 Цивільного
кодексу України п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону
України «Про страхування» у разі
несплати страховиком страхувальникові
або іншій особі страхової виплати
страховик зобов'язаний сплатити
неустойку в розмірі, встановленому
договором або законом.

Пунктом 6.1.3. договору передбачено
майнову відповідальність страховика
за несвоєчасне здійснення страхового
відшкодування шляхом сплати
страхувальнику неустойки (штраф, пені),
розмір якої визначається умовами
договору.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями
у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського
кодексу України платник грошових
коштів сплачує на користь одержувача
цих коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін, але не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
встановлює, що розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

При укладанні договору сторони
визначили відповідальність за
порушення зобов'язання щодо виплати
страхового відшкодування.

Пунктом 6 статті 232 Господарського
кодексу України встановлено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Позивачем пред'явлена вимога про
стягнення з відповідача неустойки у
вигляді пені, яка розрахована за період
з 17.05.2013 (через 10 робочих днів від дати
повідомлення відповідача № 2342 від
29.04.2013 про відмову в виплаті страхового
відшкодування) по 17.11.2013 (ч. 6 ст. 232
Господарського кодексу України).

З огляду на викладене суд приходить до
висновку про обґрунтованість вимог
позивача про стягнення з відповідача
суми пені в розмірі 52 196,41 грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідачами не спростовано
належними засобами доказування
обставин на які посилається позивач в
обґрунтування своїх позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, позовні
вимоги Іноземного підприємства «Агро -
Вільд Україна» обґрунтовані та
підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
підлягають стягненню з відповідача на
користь позивача.

Витрати позивача по оплаті послуг
адвоката в розмірі 50 000,00 грн.
підлягають частковому стягненню з
відповідача, оскільки

Статтею 44 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що до складу судових
витрат входить оплата послуг адвоката.
В контексті цієї норми, судові витрати
за участь адвоката при розгляді справи
підлягають сплаті лише в тому випадку,
якщо вони сплачені адвокату стороною,
котрій такі послуги надавались, та їх
сплата підтверджується відповідними
фінансовими документами.

Відповідно до ст. 48 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати, що підлягають сплаті за
послуги адвоката, визначаються у
порядку, встановленому Законом
України «Про адвокатуру».

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про
адвокатуру та адвокатську діяльність»
адвокатська діяльність здійснюється
на підставі договору про надання
правової допомоги.

Документами, що посвідчують
повноваження адвоката на надання
правової допомоги, можуть бути: 1)
договір про надання правової допомоги;
2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення
органу (установи), уповноваженого
законом на надання безоплатної
правової допомоги.

Відповідно до п. 6.3. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 7
від 21.02.2013 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»
витрати позивачів та відповідачів,
третіх осіб, пов'язані з оплатою ними
послуг адвокатів, адвокатських бюро,
колегій, фірм, контор та інших
адвокатських об'єднань з надання
правової допомоги щодо ведення справи
в господарському суді, розподіляються
між сторонами на загальних підставах,
визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК
України.

Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от: угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригіналу ордера адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій.

У разі неподання відповідних
документів у господарського суду
відсутні підстави для покладення на
іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та
частини п'ятої статті 49 ГПК у їх
сукупності можливе покладення на
сторони у справі як судових витрат
тільки тих сум, які були сплачені
стороною за отримання послуг саме
адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1
та частини першої статті 6 Закону
України «Про адвокатуру та адвокатську
діяльність»), а не будь-якої особи, яка
надавала правову допомогу стороні у
справі.

Отже, обов'язковою умовою для
відшкодування адвокатських витрат є
наявність належних доказів, що послуги
були надані саме адвокатом.

14.01.2014 між позивачем та адвокатом
ОСОБА_10 укладений договір № 14012014 про
надання правової допомоги, за умовами
якого останній взяв на себе
зобов'язання надати правову допомогу
позивачу.

Додатковою угодою № 3 від 14.01.2014 до
вказаного договору визначено вид
правової допомоги : представництво
інтересів, надання консультацій,
підготовка позову та ведення справ в
суді, у справах в суді із страховою
компанією. з питань пов'язаних з
настанням страхового випадку щодо
самохідного оприскувача LEEB РТ 270;
визначено розмір вартості послуг з
правової допомоги в сумі 50 000,00 грн.

Як вбачається з платіжного доручення №
5573 від 04.02.2014 позивач перерахував
адвокату ОСОБА_10 кошти в розмірі 50 000,00
грн.

Підтвердженням того, що ОСОБА_10
адвокат, є свідоцтво про право на
зайняття адвокатською діяльністю №
НОМЕР_3 від 29.09.2004.

Відповідно до п. 6.5. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 7
від 21.02.2013 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»
розподіл сум інших, крім судового
збору, судових витрат здійснюється за
загальними правилами частини п'ятої
статті 49 ГПК, тобто при задоволенні
позову вони покладаються на
відповідача, при відмові в позові - на
позивача, а при частковому задоволенні
позову - на обидві сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про такий розподіл,
господарський суд має враховувати, що
розмір відшкодування судових витрат,
не пов'язаних зі сплатою судового
збору, не повинен бути неспіврозмірним,
тобто явно завищеним порівняно з ціною
позову. У зв'язку з цим суд з
урахуванням конкретних обставин,
зокрема ціни позову, може обмежити
даний розмір з огляду на розумну
необхідність судових витрат для даної
справи.

Враховуючи обставини справи та суму
позову, господарський суд приходить до
висновку, що витрати на оплату послуг
адвоката є неспіврозмірними сумі
позову, тобто явно завищеними, а тому з
урахуванням всіх обставин справи
підлягають до стягнення в сумі 33 470,39
грн. (5% від суми задоволеного позову).

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «УНІКА» (01032, м. Київ, вул.
Саксаганського, 70-А, ) на
користь Іноземного підприємства «Агро
- Вільд Україна» (19200, Черкаська
область, Жашківський район, м. Жашків,
вул. Давиденко, 48, ) 617 211
(шістсот сімнадцять тисяч двісті
одинадцять) грн. 55 коп. страхового
відшкодування, 52 196 (п'ятдесят дві
тисячі сто дев'яносто шість) грн. 41 коп.
неустойки, 13 388 (тринадцять тисяч триста
вісімдесят вісім) грн. 16 коп. витрат по
сплаті судового збору, 33 470 (тридцять
три тисячі чотириста сімдесят) грн. 39
коп. витрат по сплаті за послуги
адвоката.

Повне рішення складено 17.04.2014.

Суддя В.В.Сівакова