м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/2951/14 15.04.14Суддя Мудрий С.М.
розглянувши справу

за позовом Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України

до публічного акціонерного
товариства "Брокбізнесбанк"

про стягнення 264 527 665,49 грн.

Представники сторін:

від позивача: Головко П.В. -
представник за довіреністю № 1264-06-1 від
31.12.2013 року;

від відповідача: Білобловський С.В.-
представник за довіреністю № 109/03 від
05.03.2014 року.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України до публічного
акціонерного товариства
"Брокбізнесбанк" про стягнення 264 527 665,49
грн.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 04.05.2011 року між та
публічним акціонерним товариством
"Брокбізнесбанк" укладено генеральну
депозитну угоду №83-Ф-11.

В подальшому між сторонами укладалися
додаткові угоди на підставі яких
продовжувалось розміщення
безготівкових коштів та продовжувався
строк їх розміщення.

Листами позивач звертався до
відповідача про повернення
банківського вкладу (частин), проте
дані вимоги позивач не були задоволені,
у зв'язку з чим позивач звернувся до
суду та просить стягнути 260 000 000,00 грн.
неповернутої частини вкладу, пеню в
розмірі 1 769 358,23 грн., несплачених
процентів в розмірі 512 876,71 грн.,
процентів за безпідставне збереження
грошей в розмірі 1 224 404,80 грн. та 1 021 025,74
грн. інфляційних.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 26.02.2014 року порушено провадження у
справі, розгляд справи призначено на
17.03.2014 року.

26.02.2014 року до загального відділу
діловодства господарського суду міста
Києва позивач подав заяву про
збільшення позовних вимог.

04.03.2014 року до загального відділу
діловодства господарського суду міста
Києва позивач подав документи по
справі та 17.03.2014 року - заяву про
збільшення розміру позовних вимог та
документи на виконання вимог ухвали
суду від 26.02.2014 року.

В судове засідання 17.03.2014 року
представник відповідача не з'явився,
вимоги ухвали суду від 26.02.2014 року не
виконав, про поважні причини неявки суд
не повідомив, хоча про час та дату
судового засідання повідомлений
належним чином, що підтверджується
повідомленнями про вручення поштового
відправлення № 013, але 17.03.2014 року
до загального відділу діловодства
господарського суду міста Києва подав
клопотання про відкладення розгляду
справи.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 17.03.2014 року розгляд справи
відкладено на 07.04.2014 року.

В судовому засіданні 07.04.2014 року
представник відповідача заявив усне
клопотання про відкладення розгляду
справи для належної підготовки до
розгляду справи.

Представники позивача не заперечували
проти даного клопотання.

Суд задовольнив клопотання
відповідача про відкладення розгляду
справи.

Судом оголошено перерву до 15.04.2014 року.

Представник позивача підтримав заяву
про збільшення позовних вимог,
відповідно до умов якої просить суд
стягнути з відповідача 267 000 000,00 грн.
неповернутого вкладу, пеню в розмірі 2
057 746,04 грн., несплачених процентів в
розмірі 2 896 767,12 грн., процентів за
безпідставне збереження грошей в
розмірі 1 436 032,46 грн. та 2 639 380,60 грн.
інфляційних.

У відповідності до статті 22
Господарського процесуального кодексу
України, позивач вправі до прийняття
рішення по справі збільшити розмір
позовних вимог за умови дотримання
встановленого порядку досудового
врегулювання спору у випадках,
передбачених статтею 5 цього Кодексу, в
цій частині, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог. До
початку розгляду господарським судом
справи по суті позивач має право
змінити предмет або підставу позову
шляхом подання письмової заяви.

Представник відповідача частково
визнав позовні вимоги, в іншій частині
позовних вимог просив суд відмовити.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні дані, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає, що позовні вимоги позивача
підлягають задоволенню частково з
урахуванням заяви про збільшення
позовних вимог.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України
передбачає, що зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Відповідно п.1 ч.2 статті 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

04.05.2011 року між публічним акціонерним
товариством "Брокбізнесбанк" (банк) та
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
(клієнт) укладено генеральну депозитну
угоду №83-Ф-11.

Відповідно до ч.1 стаття 1058 ЦК України
за договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Частиною 1 статті 1060 ЦК України
передбачено, що договір банківського
вкладу укладається на умовах видачі
вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу)
або на умовах повернення вкладу зі
спливом встановленого договором
строку (строковий вклад).

Згідно з п.1.1 глави 1 Постанови
Правління Національного банку України
«Про затвердження Положення про
порядок здійснення банками України
вкладних (депозитних) операцій з
юридичними і фізичними особами» № 516
від 03.12.2003 року, вклад (депозит) - це
грошові кошти в готівковій або
безготівковій формі у валюті України
або в іноземній валюті, або банківські
метали, які банк прийняв від вкладника
або які надійшли для вкладника на
договірних засадах на визначений строк
зберігання чи без зазначення такого
строку (під процент або дохід в іншій
формі) і підлягають виплаті вкладнику
відповідно до законодавства України та
умов договору;

Відповідно до п.1.1 угоди, клієнт
перераховує, а банк приймає тимчасово
вільні кошти, у тому числі резервні
кошти в національній валюті, далі -
депозит, на депозитний рахунок
відкритий на ім'я клієнта на умовах,
визначених цією угодою та додатковими
угодами до неї.

Згідно з п2.1 угоди, клієнт на протязі
всієї дії цієї угоди може розміщувати
на депозитному рахунку тимчасово
вільні кошти, у тому числі резервні
кошти на строк від 10 днів до 12 місяців.
При кожному поповненні (повному або
частковому вилучені) грошових коштів
на депозитному рахунку між банком і
клієнтом складаються додаткові угоди,
в яких обумовлюється: сума, строк
розміщення коштів на депозитному
рахунку і процентна ставка. Додаткові
угоди є невід'ємною частиною цієї
угоди.

Пунктом 2.3 угоди передбачено, що
процентні ставки встановлюються
згідно додаткових угод до цієї угоди в
залежності від строків розміщення
коштів у розмірі, не нижче
запропонованих банком у конкурсній
пропозиції від 23.02.2011р.

В подальшому між сторонами укладалися
додаткові угоди до генеральної
депозитної угоди №83-ф-11 від 04.05.2011 року.

Так, додатковою угодою № 34 від 25.11.2013
року позивач продовжив розміщення
безготівкових грошових коштів на
депозитному рахунку в сумі 267 000 000,00 грн.
на строк до 24.12.2013 року. На суму вкладу
банк нараховує проценти у розмірі 9,0%
процентів річних.

Листами №1181-03-1 від 16.12.2013 року та №1203-03-1
від 19.12.2013 року позивач повідомив
відповідача про часткове повернення
вкладу в сумі 100 000 000,00 грн. 24.12.2013 року та
надання додаткової угоди на
продовження терміну розміщення
безготівкових коштів позивача з
урахуванням суми повернення.

24.12.2013 року між сторонами укладено
додаткову угоду №35 до генеральної
депозитної угоди №83-ф-11 від 04.05.2011 року,
відповідно до умов якої вона діє до
31.12.2014 року. Сторони погодились
продовжити термін розміщення
безготівкових грошових коштів клієнта
(позивача) на депозитному рахунку в
сумі 167 000 000,00 грн. на строк до 24.01.2014
року, з нарахуванням на суму вкладу
процентів в розмірі 9,0%.

Оскільки, банк всупереч умовам угоди
безготівкові кошти в розмірі 100 000 000,00
грн. позивачу не повернув, останній
звернувся з претензією №919-06-13 від
26.12.2013 року.

У відповідь на вказану претензію
відповідач листом №626/046 від 28.01.2014 року
повідомив позивача про те, що питання
повернення грошових коштів буде
вирішено найближчим часом.

23.01.2014 року між сторонами укладено
додаткову угоду №36 до генеральної
депозитної угоди №83-ф-11 від 04.05.2011 року,
відповідно до умов якої сторони
погодились продовжити термін
розміщення безготівкових грошових
коштів клієнта (позивача) на
депозитному рахунку в сумі 167 000 000,00 грн.
на строк до 24.02.2014 року, з нарахуванням
на суму вкладу процентів в розмірі 9,0%.

Листом №27-03-5 від 11.02.2014 року позивач
звернувся до відповідача та зазначив,
що станом на 11.02.2014 року кошти в сумі 100
000 000,00 грн. банком фонду не повернуті, та
просив відповідача частково зменшити
депозит на суму 160 000 000,00 грн. Кошти
повернути 14.02.2014 року.

У відповідь на вищезазначений лист
відповідач листом вих. №122/1/046-кв від
17.02.2014р. повідомив позивача про те, що
питання щодо дострокового часткового
повернення депозитних коштів
розглядається керівництвом банку та
щодо прийнятого рішення буде
повідомлено.

18.02.2014 року позивачем направлено
відповідачу претензію вих. №104-06-13 щодо
повернення коштів у розмірі 260 000 000,00
грн.

Оскільки, п. 2 додаткової угоди №36 від
23.01.2014 року визначено, що датою
повернення вкладу є 24.02.2014 року, тому
позивач просить стягнути з відповідача
всю суму вкладу в розмірі 267 000 000,00 грн.

Відповідно до п.2 статті 1060 ЦК України
за договором банківського вкладу
незалежно від його виду банк
зобов'язаний видати вклад або його
частину на першу вимогу вкладника, крім
вкладів, зроблених юридичними особами
на інших умовах повернення, які
встановлені договором.

Згідно з п.3.3 глави 3 Постанови
Правління Національного банку України
«Про затвердження Положення про
порядок здійснення банками України
вкладних (депозитних) операцій з
юридичними і фізичними особами» № 516
від 03.12.2003 року банки повертають вклади
(депозити) та сплачують нараховані
проценти у строки, що визначені умовами
договору банківського вкладу
(депозиту) між вкладником і банком.

За договором банківського вкладу
(депозиту) незалежно від його виду банк
зобов'язаний видати вклад або його
частину на першу вимогу вкладника, крім
вкладів, розміщених юридичними особами
на інших умовах повернення, які
встановлені договором.

У разі невиконання (неналежного
виконання) банком вимоги фізичної
особи про повернення вкладу (депозиту)
або його частини (документ на переказ /
заява про повернення коштів тощо) /далі
- вимога/ банк зобов'язаний: прийняти
вимогу шляхом проставлення на ній: дати
отримання, підпису уповноваженої
особи, відбитка штампа банку та видачі
фізичній особі письмового
повідомлення про невиконання
(неналежне виконання) цієї вимоги із
зазначенням причини, дати взяття
вимоги на облік, дати видачі
повідомлення, прізвища, ім'я та по
батькові уповноважених осіб і відбитка
печатки банку; взяти вимогу на облік за
відповідним позабалансовим рахунком.

Банк зобов'язаний виконати вимогу
відповідно до умов договору
банківського вкладу (депозиту). Після
виконання вимоги банк списує вимогу з
відповідного позабалансового рахунку.

Відповідно до п.3.3.4 угоди, клієнт має
право достроково вимагати від банку
всю суму вкладу або його частину,
попередньо повідомивши Банк у
письмовій формі за 3 (три) банківських
дня до дня вимоги.

Згідно з п.3.2.3 угоди, банк зобов'язаний
своєчасно повертати суму депозиту
згідно додаткової угоді на рахунок
клієнта, обумовлений у п.6.2 чинної
угоди.

Відповідно до ч.1 статті 1061 ЦК України
банк виплачує вкладникові проценти на
суму вкладу в розмірі, встановленому
договором банківського вкладу.

Пунктом 6.3 угоди передбачено порядок
нарахування та сплати процентів:

Проценти по депозиту нараховуються
щомісячно у останній робочий день
звітного місяця і перераховуються на
рахунок клієнта №3764, у Державному
Казначействі України, м. Київ, , МФО: 820172, щомісячно не пізніше
останнього робочого дня поточного
місяця, або у день закінчення
додаткової угоди (п.6.3.1).

Нараховані проценти на суму депозиту
не додаються до суми депозиту і,
відповідно, відсотки на них не
нараховуються.

Нарахування банком процентів
здійснюється методом факт/факт (п.6.3.2).

Нарахування процентів на депозит
починається з наступного, після
надходження від клієнта грошових
коштів, і закінчується в той день, який
передує даті повернення грошових
коштів (п.6.3.3).

Відповідно до частини 3 статті 1058 ЦК
України до відносин банку та вкладника
за рахунком, на який внесений вклад,
застосовуються положення про договір
банківського рахунка (глава 72 цього
Кодексу), якщо інше не встановлено цією
главою або не випливає із суті договору
банківського вкладу.

Згідно частини 1 статті 1074 ЦК України
обмеження прав клієнта щодо
розпоряджання грошовими коштами, що
знаходяться на його рахунку, не
допускається, крім випадків обмеження
права розпоряджання рахунком за
рішенням суду у випадках, встановлених
законом.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог ЦК України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
-відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідні положення також
визначаються у ч.1 статті 193 ГК України.

Згідно зі статтею 525 ЦК України та ч.7
статті 193 ГК України одностороння
відмова від зобов'язання не
допускається, крім випадку коли право
такої відмови встановлено договором
або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

НА підставі постанови Правління
Національного банку України НБУ № 107
від 28.02.2014 року «Про віднесення
публічного акціонерного товариства
"Брокбізнесбанк" до категорії
неплатоспроможних» виконавчою
дирекцією Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб 28.02.2014 року прийнято
рішення №9 щодо запровадження
тимчасової адміністрації та
призначення уповноваженої особи Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
тимчасову адміністрацію в публічне
акціонерне товариство
"Брокбізнесбанк".

Тимчасову адміністрацію запроваджено
строком на три місяці з 03 березня 2014
року по 02 червня 2014 року.

Відповідно до ч.5 статті 36 Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб» під час
тимчасової адміністрації не
здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та
інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення коштів та майна
банку, звернення стягнення на майно
банку, накладення арешту на кошти та
майно банку;

3) нарахування неустойки (штрафів, пені),
інших фінансових (економічних) санкцій
за невиконання чи неналежне виконання
зобов'язань перед кредиторами та
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів);

4) зарахування зустрічних однорідних
вимог, якщо це може призвести до
порушення порядку погашення вимог
кредиторів, встановленого цим Законом.

Пунктом 6 статті 36 Закону України «Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб» передбачено, що обмеження,
встановлене пунктом 1 частини п'ятої
цієї статті, не поширюється на
зобов'язання банку щодо: виплати коштів
за вкладами вкладників за договорами,
строк яких закінчився, та за договорами
банківського рахунку вкладників.
Зазначені виплати здійснюються в межах
суми відшкодування, що гарантується
Фондом.

Таким чином, враховуючи вищезазначене
та беручи до уваги те, що відповідач
визнав позов в частині наповнення
вкладу, тому позовні вимоги позивача
щодо стягнення неповернутого вкладу в
розмірі 267 000 000,00 грн. визнаються судом
обґрунтовані та такими, що підлягають
задоволенню.

Також, позивач просить стягнути з
відповідача несплачені проценти в
розмірі 2 896 767,12 грн. за період з 01.02.2014
року по 17.03.2014 року.

Відповідач визнає заборгованість по
несплачених відсотках в розмірі 1 514
219,189 грн.

Відповідно до додаткової угоди № 34 від
25.11.2013 року на суму вкладу банк
нараховує проценти у розмірі 9,0%
процентів річних.

Як вбачається з банківської виписки по
рахунку за 03.02.2014р., відповідачем
позивачу було переховано 526 684,93 грн.
відсотків згідно договору №83-Ф-11 від
04.05.2011р., за період з 24.01.2014 року по 31.01.2014
року.

Тобто, нараховано відсотки за 8 днів
січня 2014 року на суму вкладу в розмірі
267 000 000,00 грн.

У зв'язку з вищезазначеним, суд
погоджується з розрахунком процентів
за користування вкладом наданим
позивачем та вважає вимогу щодо
стягнення з відповідача несплачених
процентів в розмірі 2 896 767,12 грн. за
період з 01.02.2014 року по 17.03.2014 року
обґрунтованою та такою, що підлягає
задоволенню.

У зв'язку з неналежним виконанням
грошових зобов'язань за договором
позивач нарахував відповідачу пеню в
розмірі 2 057 746,04 грн., а саме: 2 054 356,16 грн.
пені за порушення зобов'язань з
часткового повернення суми депозиту та
3 389,88 грн. пені за несвоєчасну сплату
процентів на депозит.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 ЦК України
передбачає, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України (далі - ГК України)
встановлено, що кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Штрафними санкціями у Господарському
кодексі України визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1-2 статті 549 ЦК України,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Частина 6 статті 232 ГК України
передбачає, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Згідно статті 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»,
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
передбачає, що розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.5.2 угоди, за порушення
взятих на себе зобов'язань з повного
або часткового повернення суми
депозиту та своєчасності сплати
процентів на депозит банк
зобов'язується сплатити на користь
клієнта пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ яка діяла на
момент порушення від суми невиконаного
зобов'язання за кожний день
прострочення.

З огляду на вищенаведене, суд
погоджується з розрахунком пені в
розмірі 2 057 746,04 грн., а саме: 2 054 356,16 грн. -
пені за порушення зобов'язань з
часткового повернення суми депозиту та
3 389,88 грн. - пені за несвоєчасну сплату
процентів на депозит, наданим
позивачем і вважає його обґрунтованим.

Позивач просить стягнути з відповідача
індекс інфляції в розмірі 2 639 380,60 грн.
(за неповернутий вклад та розмір
заборгованості (несплачені проценти)).

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно до п.3.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №14
від 17.12.2013 року «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань», Інфляційні
нарахування на суму боргу, сплата яких
передбачена частиною другою статті 625
ЦК України, не є штрафною санкцією, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення коштів
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються
окремо за кожен період часу, протягом
якого діяв відповідний індекс
інфляції, а одержані таким чином
результати підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Рекомендація Верховного Суду України
№ 62-97р від 03.04.1997 року щодо порядку
індексів інфляції при розгляді судових
справ передбачає, що сума, яка внесена
за період з 1 по 15 число відповідного
місяця, наприклад, травня, індексується
за період з розрахунком травня, а якщо з
16 по 31 число, то розрахунок починається
з наступного місяця - червня.

Розрахунок індексу інфляції:

- 100 000 000,00 грн. * 100,2% (січень 2014р.) * 100,6%
(лютий 2014р.) = 100 801 200,00 грн.

100 801 200,00 грн. - 100 000 000,00 грн. = 801 200,00 грн.;

- 160 000 000,00 грн. * 100,6% (лютий 2014р.) = 160 960 000,00
грн.

160 960 000,00 грн. - 160 000 000,00 грн. = 960 000,00 грн.

Індекс інфляції на заборгованість в
розмірі 7 000 000,00 грн. за лютий 2014 року не
нараховується, оскільки датою
прострочення є 24.02.2014 року.

Індекс інфляції за несплачені проценти
в розмірі 2 896 767,12 грн. за лютий 2014 року
також, не підлягає нарахуванню ,
оскільки заборгованість за несплачені
проценти нараховані за період з 01.02.2014
року по 17.03.2014 року.

Таким чином, вимоги позивача щодо
стягнення індексу інфляції підлягає
частковому задоволенню в розмірі 1 761
200,00 грн.

В частині стягнення індексу інфляції в
розмірі 878 180,60 грн. слід відмовити.

Також, позивач просить стягнути з
відповідача проценти за користування
чужими грошовими коштами в розмірі 1 436
032,46 грн.

Як вбачається з наданого позивачем
розрахунком, проценти за користуванням
чужими грошовими коштами ним
нараховані за той самий період що і
несплачені проценти.

Враховуючи вищезазначене та беручи до
уваги, те що позивачем не доведено
нарахування зазначених сум, суд
відмовляє в задоволенні даної вимоги у
зв'язку з її необґрунтованістю.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України,
судові витрати складаються з судового
збору, сум, що підлягають сплаті за
проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати,
повернення і звільнення від сплати
встановлюються законом.

Відповідно до статті 4 Закону України
"Про судовий збір" від 08.06.2011 року № 3674-VI,
судовий збір справляється у
відповідному розмірі від мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду, - у
відсотковому співвідношенні до ціни
позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про
судовий збір", за подання до
господарського суду позовної заяви
майнового характеру ставка судового
збору встановлюється в розмірі 2
відсотків ціни позову, але не менше 1,5
розміру мінімальної заробітної плати
та не більше 60 розмірів мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі.

Згідно статті 8 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2014 рік" від
16.01.2014, № 719-VII, який опублікований 21.01.2014
року, з 1 січня 2014 року мінімальна
заробітна плата у місячному розмірі
становить 1 218,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір, від сплати якого позивач
у встановленому порядку звільнений,
стягується з відповідача в доход
бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.

Пунктом 18 статті 5 Закону України "Про
судовий збір" передбачено, що Пенсійний
фонд України та його органи; органи
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття, Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України, Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності, Фонду соціального
захисту інвалідів і його відділення
звільнені від сплати судового збору.

За таких обставин, з відповідача
стягується судовий збір в доход
Державного бюджету України в сумі 73 080,00
грн.

Відповідно до положень статті 49 ГПК
України при частковому задоволенні
позову судові витрати покладаються на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ч.1
ст.32, ч.1 ст.33, ст.ст. 44, 49, 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з публічного акціонерного
товариства "Брокбізнесбанк" (03057, м.
Київ, проспект Перемоги,будинок 41,
ідентифікаційний код 19357489) на користь
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України (03062, м.
Київ, проспект Перемоги, будинок 92/2,
ідентифікаційний код 00013764) суму
неповернутого вкладу 267 000 000 (двісті
шістдесят сім мільйонів) грн. 00 коп.,
несплачених процентів в розмірі 2 896 767
(дві мільйони вісімсот дев'яносто шість
тисяч сімсот шістдесят сім) грн. 12 коп.,
пеню в розмірі 2 057 746 (два мільйони
п'ятдесят сім тисяч сімсот сорок шість)
грн. 04 коп., індекс інфляції в розмірі 1
761 200 (один мільйон сімсот шістдесят
одна тисяча двісті) грн.. 00 коп.

3. Стягнути з публічного акціонерного
товариства "Брокбізнесбанк" (03057, м.
Київ, проспект Перемоги,будинок 41,
ідентифікаційний код 19357489) в доход
Державного бюджету України (р/р
3001, Одержувач: Головне управління
Державної казначейської служби
України у м. Києві, Банк одержувача:
Головне управління Державної
казначейської служби України у м.
Києві, МФО 820019, ідентифікаційний код
37993783, код платежу: 22030001) судовий збір за
подання позовної заяви в розмірі 73 080
(сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. 00
коп.

4.В іншій частині позову відмовити.

5. Після набрання рішенням законної
сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК
України, рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання рішення: 18.04.2014 року.

Суддя
С.М. Мудрий