м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/2393/14 03.04.14
Господарський суд міста Києва в складі:
головуючого судді
розглянувши справу № 910/2393/14
за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1;
до фізичної особи-підприємця
про стягнення 15 133,66 грн.
Представники сторін:
від позивача: ОСОБА_3, адвокат,
договір № 20/01/14/1 від 20.01.2014р.;
від відповідача: не з'явився.
обставини справи:
До Господарського суду міста Києва
звернулась фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 (надалі - позивач) з позовом до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
(надалі - відповідач) про стягнення 15
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
відповідач в порушення умов укладеного
між сторонами договору купівлі-продажу
№ 06/09 від 06.09.2012р. у визначений строк не
розрахувався за одержаний товар,
внаслідок чого виникла заборгованість
у сумі 12 310,10 грн., за прострочення
оплати якої нараховані пеня в сумі 2331,16
грн. та 492,40 грн. - 3% річних.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 17.02.2014р. порушено
провадження у справі № 910/2393/14 та
призначено її розгляд на 13.03.2014р.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 13.03.2014р. розгляд справи було
відкладено на 03.04.2014р., у зв'язку з
неявкою відповідача та необхідністю
витребування неподаних доказів по
справі.
Присутнім у судовому засіданні 03.04.2014р.
представником позивача підтримано
заявлені позовні вимоги в повному
обсязі, а також подано суду уточнений
розрахунок пені та 3% річних.
Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, вимоги ухвали
від 13.03.2014р. не виконав, витребувані
документи, в тому числі відзив на позов,
суду не надіслав.
Відповідач належним чином
повідомлений про призначення справи до
розгляду в засіданні господарського
суду, про час і місце його проведення.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК України.
(п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
Згідно ст. 64 Господарського
процесуального кодексу України, ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається сторонам за повідомленою
ними господарському суду поштовою
адресою. У разі ненадання сторонами
інформації щодо їх поштової адреси,
ухвала направляється за адресою
місцезнаходження сторін, що зазначена
в Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України, ухвалу
суду про порушення провадження у
справі від 17.02.2014р. та ухвалу суду від
13.03.2014р. було надіслано відповідачу
рекомендованою кореспонденцією з
повідомленням про вручення на адресу,
що зазначена в позовній заяві та
міститься у відомостях згідно витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців.

Оскільки про поважні причини неявки в
судове засідання представника
відповідача суд не повідомлений;
клопотань про відкладення розгляду
справи від відповідача не надходило,
тому суд вважає, що у відповідності до
ст. 75 Господарського процесуального
кодексу України, справа може бути
розглянута за наявними в ній
матеріалами, без участі представника
відповідача, яких достатньо для
винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82
Господарського процесуального кодексу
України, рішення прийнято
господарським судом за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем, у
нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, в
засіданні суду була оголошена вступна
та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем
документи і матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, що мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.09.2012р. між позивачем (за договором -
продавець) та відповідачем (за
договором - покупець) було укладено
договір купівлі-продажу № 06/09, у
відповідності з п. 1.1. якого позивач
продає, а відповідач приймає та сплачує
тканину (далі - товар) згідно з
замовленням на умовах EXW- склад
продавця (за погодженням між сторонами
в окремих випадках можуть
застосовуватись інші умови поставки).

Загальний обсяг купівлі-продажу товару
по даному договору (ціна договору)
становить 100 000,00 грн. без ПДВ (п.1.2
договору).

Відповідно до п.2.3 договору,
приймання-передача товару за кількістю
та якістю здійснюється за участю
представників позивача та відповідача
безпосередньо при передачі товару на
складі позивача або відповідача. Після
підписання накладної про
приймання-здачу товару обома сторонами
претензії щодо кількості товару
виключаються.

Як встановлено судом, на виконання умов
договору позивачем за видатковою
накладною № РН-0000048 від 06.09.2012р., копія
якої залучена до матеріалів справи, а
оригінал оглянуто в судовому
засіданні, поставив відповідачу товар
на загальну суму 12 310,10 грн.

Умовами п.3.1 договору передбачено, що
відповідач зобов'язаний оплатити товар
протягом 30 (тридцяти) календарних днів
з моменту отримання товару згідно
накладної.

Відтак, кінцевий строк оплати
отриманого відповідачем товару настав
06.10.2012р.

Відповідач у порушення взятих на себе
зобов'язань за договором повну
вартість отриманого товару в сумі 12 310,10
грн. позивачу не оплатив.

Оскільки отриманий товар відповідач не
оплатив у повному обсязі, позивач
23.12.2013р. цінним листом направив
відповідачу претензію вих. № б/н від
23.12.2013р. з вимогою про сплату боргу в
сумі 12 310,10 грн. Проте, відповідач
вказану вимогу залишив без відповіді
та задоволення.

Отже, на день розгляду справи
заборгованість відповідача перед
позивачем за отриманий товар становить
12 310,10 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського
кодексу України, майнові зобов'язання,
які виникають між учасниками
господарських відносин, регулюються
Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкт
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов і вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Приписами статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

На час розгляду спору у господарському
суді відповідачем не заперечено факт
отримання товару за представленою
накладною та не надано доказів оплати
переданого товару, а відтак, позовна
вимога про стягнення з відповідача
суми основного боргу в розмірі 12 310,10
грн. є обґрунтованою, документально
підтвердженою, а тому підлягає
задоволенню.

Також, у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем своїх
зобов'язань, позивач просить суд
стягнути з відповідача 2331,16 грн. пені за
період прострочення з 01.10.2012р. по
09.06.2013р. та 3% річних у сумі 492,40 грн., які
розраховані за період з 06.10.2012р. по
31.01.2014р.

Відповідно до положень ст. 610
Цивільного кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки.

Умовами пункту 5.1 договору передбачено,
що за несвоєчасну оплату отриманого
товару сплачує пеню в розмірі за кожний
день прострочення в розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання. У разі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського
кодексу України, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст.
217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу
України, застосовуються господарські
санкції, зокрема, штрафні санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює
договірні правовідносини між
платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
невчасне виконання грошових
зобов'язань, є Закон України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" від
22.11.1996р. № 543/96, відповідно до статті 3
якого, розмір пені за порушення
грошового зобов'язання розраховується
із суми простроченого платежу і не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Частиною шостою статті 232
Господарського кодексу України
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Як встановлено вище судом, кінцевий
строк оплати відповідачем товару за
спірним договором настав 06.10.2012р.,
відтак, у відповідності до норм ст. 253 ЦК
України, період прострочення
починається з 07.10.2012р.

Відповідно до ст. 55 Господарського
процесуального кодексу України, суд,
здійснивши розрахунок пені у
відповідності до приписів ч. 6 ст. 232 ГК
України за період з 07.10.2012р. по 06.04.2013р.
(шість місяців), встановив, що позовні
вимоги в частині стягнення пені
підлягають задоволенню частково в сумі
919,54 грн., з урахуванням тієї обставини,
що в 2012 році було 366 днів.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу
України, боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Отже, передбачене законом право
кредитора вимагати сплати річних є
способом захисту його майнового права
та інтересу, суть якого полягає в
отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання
боржником грошового зобов'язання
виникають нові додаткові зобов'язання,
які тягнуть за собою втрату
матеріального характеру.

Відповідно до ст. 55 Господарського
процесуального кодексу України, суд,
перевіривши правильність нарахування
3% річних, задовольняє дану вимогу
частково в сумі 487,45 грн., з урахуванням
тієї обставини, що в 2012 році було 366
днів.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають задоволенню частково.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК
України, покладаються на відповідача,
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (02140, АДРЕСА_1, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (02068, АДРЕСА_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 12 310 грн.
10 коп. - основного боргу, 919 грн. 54 коп. -
пені, 487 грн. 45 коп. - 3% річних та 1655 грн. 99
коп. - витрат по сплаті судового збору.
Видати наказ.

3. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його прийняття, оформленого відповідно
до вимог ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 08.04.2014р.

Суддя
А.І.
Привалов