ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2014 р.
Справа № 914/396/14

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Техпром",
смт.Новоамвросіївське, Амвросіївський
район, Донецька область

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Візантія тракт", м.
Новояворівськ, Яворівський район,
Львівська область

про стягнення стягнення 44 994, 00 грн.

Суддя Кітаєва С.Б.

Представники:

від позивача: не з"явився.

від відповідача: Бєлозьоров О.В. -
представник (доручення від 27.07.2013р.).

Права та обов'язки, передбачені ст.
ст.20, 22 ГПК України суд роз'яснив
представнику відповідача, який
з"явився в судове засідання. Заяви про
відвід суду не надходили.

Суть спору: На розгляд Господарського
суду Львівської області Товариством з
обмеженою відповідальністю "Техпром",
смт.Новоамвросіївське, Амвросіївський
район, Донецька область подано позов до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Візантія тракт",
м.Новояворівськ, Яворівський район,
Львівська область про стягнення

44 994грн. 00коп.

Ухвалою суду від 07.02.2014р. за даним
позовом порушено провадження у справі,
призначено її розгляд на 03.03.2014р. та
зобов»язано позивача підтвердити суму
заборгованості по заявлених вимогах
станом на час розгляду справи, надати
письмове підтвердження того, що у
провадженні господарських судів
України або іншого органу, який в межах
своєї компетенції вирішує спір, немає
справи зі спору між тими ж сторонами,
про той же предмет і з тих же підстав та
немає судових рішень цих органів;
надати суду Витяг з ЄДР, виданий
державним реєстратором, з відомостями
про позивача станом на час розгляду
справи; надати виписки з банківського
рахунку позивача в підтвердження
поступлення на його рахунок від
відповідача коштів в сумі 15000,00 грн.;
надати докази поставки позивачем
відповідачу продукції згідно Договору
поставки № 88 від 09.07.2012р. та відповідно
до специфікації № 1 до даного договору
(видаткові накладні та довіреності до
них, тощо); провести з відповідачем
детальну взаємозвірку розрахунків
станом на момент звернення з позовом до
суду, належно оформлений обома
сторонами акт взаємозвірки подати до
справи. Відповідача суд зобов»язував
надати письмовий, мотивований відзив
на позовну заяв, надати в оригіналах
для огляду та належно засвідчених
копіях до справи докази в
обґрунтування обставин у відзиві чи
(при наявності таких) в спростування
заявлених позивачем вимог, надати
Витяг з ЄДР з відомостями про
відповідача станом на час розгляду
справи, надати письмове підтвердження
того, що у провадженні господарських
судів України або іншого органу, який в
межах своєї компетенції вирішує спір,
немає справи зі спору між тими ж
сторонами, про той же предмет і з тих же
підстав та немає судових рішень цих
органів; провести з позивачем
детальну взаємозвірку розрахунків
станом на момент звернення з позовом до
суду, належно оформлений обома
сторонами акт взаємозвірки подати до
справи; надати докази розгляду вимоги
позивача від 18.12.2013р. № 3136 про оплату
заборгованості в сумі 44994,00грн.; надати
докази погашення заборгованості. Явка
повноважних представників сторін в
судове засідання з оригіналами
документів для огляду визнавалась
судом обов»язковою.

В зв»язку з неявкою в судове
засідання 03.03.2014р. представників
сторін, враховуючи їх клопотання та
невиконання ними вимог ухвали суду
щодо подання витребовуваних
документів, судом відкладено розгляд
справи на 26.03.2014р. та зобов"язано
сторони виконати вимоги ухвали від
07.02.2014р. про порушення провадження у
справі та подати витребовувані
документи. Явка повноважних
представників сторін в судове
засідання з оригіналами документів для
огляду визнавалась судом обов»язковою.

В судове засідання 26.03.2014р.
позивач повторно явку повноважного
представника не забезпечив,
витребуваних судом доказів не подав,
однак направив клопотання від 18.03.2014р.
№ 217 (зареєстроване канцелярією суду
25.05.2014р. за № 12814/14) про відкладення
розгляду справи у якому повідомив суд
про те, що ним 17.02.2014р. направлено
відповідачу акти взаємозвірки для їх
належного оформлення та про те, що
відповідачем вказаних актів оформлено
не було та будь-якої письмової
відповіді не надано. У зазначеному
клопотанні, як і у попередньо поданому,
позивач не пояснює суду причин (не
доводить їх поважності), через які він
(позивач) вдруге не виконав вимог суду
і не подав до справи витребовуваних
судом в ухвалах від 07.02.2014р. та від
03.03.2014р. документів, які є необхідними
для розгляду даної справи і, крім того,
є документами на підтвердження
обставин наведених самим же позивачем
у позовній заяві, хоча (як вбачається з
руху справи) суд надав позивачу для
цього достатньо часу. Також, позивач не
пояснив причин які унеможливили
забезпечення ним у друге судове
засідання явку повноважного
представника, подання суду оригіналів
документів (зокрема, які витребовував
суд в ухвалах справи) для огляду цих
документів судом, тоді як явка
представника позивача в судові
засідання і подання оригіналів
документів для огляду визнавалось
судом обов"язковим.

Відповідач також в судове
засідання 26.03.2014р. вдруге явку
повноважного представника не
забезпечив, вимог ухвал суду від
07.02.2014р. та від 03.03.2014р. не виконав,
причин невиконання суду не повідомив,
подав через канцелярію суду клопотання
про відкладення розгляду справи від
24.03.2014р. (зареєстроване канцелярією
суду 25.05.2014р. за № 12568/14) у зв"язку з
неможливістю забезпечити явку
повноважного представника в судове
засідання, у зв"язку з перебуванням
представника в цей час у відрядженні у
м.Києві. Обставини, на які посилається
представник відповідача у клопотанні
документально не обґрунтовано.

Ухвалою від 26.03.2014р. суд відклав
розгляд справи на 04.04.2014р. і у черговий
раз зобов»язав сторін виконати вимоги
суду і подавти витребовувані ухвалами
у справі, документи. Як і у попередніх
ухвалах, явка повноважних
представників сторін в судове
засідання визнавалась судом
обов»язковою.

В судове засідання 04.04.2014р.
позивач також явку повноважного
представника не забезпечив, однак
направив суду електронного листа б/н та
дати (зареєстрований канцелярією суду
04.04.2014р. за № 14402/14) в якому просить суд
розглянути справу №914/396/14 без
присутності представника ТзОВ
«Техпром». Також позивачем електронною
поштою направлено суду заяву б/н та
дати (зареєстрована канцелярією суду
04.04.2014р.) в якій зазначив, що враховуючи
те, що відповідач підтверджує
наявність заборгованості в сумі 44994грн.
00коп., але на цей час перебуває в
складному фінансовому становищі, що
однозначно ускладнить виконання
рішення суду, він ( позивач) згоден піти
йому на зустріч і не заперечує щодо
винесення судом рішення, в якому сума
боргу буде стягуватись у вигляді
щомісячних платежів в розмірі 5000грн.
00коп. на місяць до повного погашення
боргу. Однак, причин невиконання вимог
ухвал суду та неподання витребуваних
судом доказів позивач не повідомив.

Відповідач подав суду відзив на
позовну заяву від 04.04.2014р. (вх.№14541/14), у
якому підтвердив наявність
заборгованості в сумі 44994грн. 00коп. та
просить розстрочити виконання рішення
на дев»ять місяців з шомісячним
погашенням заборгованості в сумі
5000грн. 00коп. Жодного доказу в
підтвердження обставин , на які
посилається відповідач у відзиві на
позовну заяву ( як і витребовуваних
ухвалами суду доказів серед яких
зокрема, докази проведення з
позивачем розрахунку за товар,
отриманий по договору поставки №88 від
09.07.2012р) відповідачем не подано.

Поряд з цим, у листі від 04.04.2014р.,
виготовленому на звороті відзиву
(відповіді на позовну заяву) та
підписаному представником
відповідача, останній повідомляє, що не
може пояснити суду, як і не може надати
докази на підтвердження того, коли
мала місце поставка відповідачу
продукції на суму 59 994,00 грн; не може
надати підтверджуючих документів
часткової оплати боргу.

Відповідно до ч.1 ст.69 Господарського
процесуального кодексу України спір
має бути вирішено господарським судом
у строк не більше двох місяців від дня
одержання позовної заяви.

Позовна заява №144 від 23.01.2014р. ТОВ
«Техпром» поступила до Господарського
суду Львівської області 06.02.2014р.
Клопотання від сторін в порядку ч.3 ст.69
Господарського процесуального кодексу
України станом на даний час не
поступали.

Відповідно до ч.3 ст.4-3 ГПК України
господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Із врахуванням наведеного, матеріалів
у справі, господарським судом
дотримано встановлених ст.129
Конституції України, ст.ст.4-2,4-3 ГПК
України засад здійснення судочинства
та забезпечено сторонам можливість
реалізації передбачених ст.22 ГПК
України прав сторони в процесі, а тому
суд в межах процесуального Закону
(ст.ст.43,69,75 ГПК України) розглядає
справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, оцінивши докази в їх
сукупності у відповідності до ст.43 ГПК
України, судом встановлено.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу
України (далі-ЦК України) кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов"язків є, зокрема договори та
інші правочини.

Згідно ст.174 Господарського кодексу
України (далі - ГК України) однією з
підстав виникнення господарського
зобов"язання є господарський договір
та інші угоди, передбачені законом, а
також угоди не передбачені законом, але
такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов"язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Отже, зміст договору як підстави
виникнення цивільно-правового
зобов»язання визначається тими
правами та обов»язками, які взяли на
себе учасники договору відповідно до
умов договору, закріплені і
сформульовані у договорі.

Договір №88 від 09 липня 2012 року, на
підставі якого заявлено позивачем
вимогу про стягнення коштів, за своєю
правовою природою є договором
поставки.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов"язується передати у
встановлений строк (строки ) товар у
власність покупця для використання
його у підприємницькій діяльності або
в інших цілях, не пов"язаних з
особистим, сімейним, домашнім або іншим
подібним використанням, а покупець
зобов"язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до умов в п.1. 1 договору №88
від 09.07.2014р., укладеного між ТзОВ
«Техпром» (продавець) та ТзОВ
«Візантія Транкт» (покупець), позивач
зобов»язувався на умовах, визначених
договором передати у власність покупця
товар, а покупець зобов»язується на
умовах, визначених договором прийняти
і оплатити товар відповідно до
специфікацій, що додаються до договору
і є його невід»ємною частиною.
Предметом договору є продукція,
відповідно до специфікації по
договору.

Відповідно до п.4.1 договору ціна товару
вказана у Специфікаціях. Розрахунок
між сторонами здійснюється з
відстроченням платежу терміном до
20.06.2013р. Починаючи з 20.06.2013р. покупець
сплачує продавцю щомісячний платіж у
розмірі 5000грн. 00коп. до повного
взаєморозрахунку за товар (п.п.4.2; 4.3
договору).

Умови відвантаження вказано у
специфікаціях, які додаються до
договору (п.3.1 договору). Продавець
надає на адресу вантажоотримувача
наступні супроводжувальні документи:
накладу, податкову накладну, а покупець
на адресу продавця надає доручення.

Як стверджує позивач у позовній заяві,
за умовами договору відповідач отримав
від позивача продукцію на суму 59994грн.
00коп., повну оплату за яку повинен був
здійснити до 20.06.2013р. Зазначає, що
оплату за поставлену продукцію
відповідач сплатив частково: у червні
2013р.- 5000грн. 00коп., у липні 2013р. - 5000грн.
00коп. та у вересні - 5000грн. 00коп.; борг
становить 44 994,00 грн. Доказів на
підтвердження наведеного позивач не
подав ні до позовної заяви, ні на
виконання ухвал суду.

19.11.2013р., як вказує позивач, відповідач
електронною поштою направив
гарантійний лист за вих. № 19/11-51 в якому
гарантував проводити розрахунок за
поставлену продукцію щомісячними
платежами у розмірі 5000грн. до повного
погашення заборгованості, однак
здійснювати оплату перестав.

Позивач стверджує, що в грудні 2013р. ним
надіслано відповідачу письмову вимогу
від 18.12.2013р. №3136 з вимогою повністю
розрахуватися за поставлений товар.
Однак, відповідач у встановлений строк
оплату не здійснив, відповіді не
направив, станом на час звернення з
позовом до суду, як стверджує позивач у
позовній заяві, заборгованість
відповідача становить 44994грн. 00коп.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999р. №
996-ХІУ з наступними змінами та
доповненнями підтвердження здійснення
господарської операції відбувається
на підставі первинних документів, які
містять у собі відомості про
господарську операцію. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Згідно з пунктом 2.1. Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
Наказом Міністерства фінансів України
№ 88 від 24.05.1995р., господарські операції -
це факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливає на стан майна,
капіталу, зобов'язань та фінансових
результатів.

Отже, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи відповідно до ст. 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в України" повинні
бути складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Первинні документи
можуть бути складені на паперових
або машинних носіях і повинні мати
такі обов'язкові реквізити: назву
документа (форми); дату і місце
складання; назву підприємства, від
імені якого складено документ; зміст та
обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської
операції; особистий підпис або інші
дані, що дають змогу ідентифікувати
особу, яка брала участь у здійсненні
господарської операції. Враховуючи
викладене, суд відзначає, що
гарантійний лист, на який посилається
позивач, не є первинним документом,
внаслідок чого не може бути належним
і допустимим доказом в підтвердження
спірної заборгованості, як це
стверджує позивач. Крім того, зі змісту
вказаного листа не вбачається
посилання відповідача на договір
поставки від від 09.07.2012р.№88.
Гарантійний лист (як і, наприклад - акт
звірки) оцінюється судом в
сукупності з іншими доказами, однак
не має переваги над доказами, якими є
первинні документи, які фіксують
факти здійснення господарських
операцій.

Згідно ч.2 ст.712 ЦК України, до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо
інше не встановлено договором, законом
або не випливає з характеру відносин
сторін.

Загальні положення про купівлю-продаж
визначено у гл.54 ЦК України. Так, ст.655
цього Кодексу передбачає, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов»язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов»язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Однак, позивач доказів на
підтвердження виконання своїх
зобов»язань за договором, а саме
доказів поставки відповідачу
зазначеного в специфікації товару на
суму 59 994,00 грн. не подав. Як вбачається
із поданого відповідачем листа від
04.04.2014р., відповідач також не може
надати докази на підтвердження того,
коли мала місце поставка йому
продукції на суму 59994грн. 00коп.

За таких обставин, суд вважає, що
позивачем не доведено належними та
допустимими доказами того, що ним було
виконано свої зобов»язання за
договором в частині здійснення
поставки відповідачу товару на суму
59994,00 грн, як і не доведено наявність у
відповідача боргу за поставлений товар
в сумі 44 994,00 грн.

У відповідності до ст.32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтутються вимоги
і заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Ці дані встановлюються , зокрема,
такими засобами як письмові докази.

У відповідності до ст.36 ГПК України,
письмовими доказами є документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі
або в належним чином засвідченій копії.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу ( ст.33 ГПК
України).

Відповідно до ст.34 ГПК України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч.1 ст.4-7 ГПК України
судове рішення приймається суддею за
результатами обговорення усіх
обставин справи. Частинаа перша статті
43 названого Кодексу містить вимоги
щодо всебічного, повного і
об»активного розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, суд
зобов»язував позивача подати докази на
підтвердження здійснення
господарських операцій по поставці
відповідачу товару за договором №88
від 09.07.2012р.

Однак, користуючись своїм правом на
захист, позивач вказаних документів не
подав.

Кожна сторона обґрунтовує свої вимоги,
доводи та заперечення як вважає за
потрібне, а господарський суд за
результатами оцінки доказів, поданих
сторонами та іншими учасниками
господарського процесу, а також
доказів, які були витребувані
господарським судом, приймає судове
рішення у справі. Якщо стороною (або
іншим учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею, не подавалося клопотання про
витребування їх судом (ч.1 ст. 38 ГПК
України), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами.

Судом враховано також вказівки Пленуму
Вищого господарського суду України
від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального
кодексу України судами першої
інстанції» (з наступними змінами та
доповненнями), зокрема, що перш ніж
залишити позов без розгляду
господарський суд зобов»язаний
з»ясувати причини невиконання його
вимог позивачем і об»єктивно оцінити
їх поважність. Поважними, з урахуванням
конкретних обставин справи, вважаються
причини, які за об»єктивних, тобто
незалежних від позивача, обставин
унеможливлювали або істотно
утруднювали вчинення ним відповідних
процесуальних дій; при цьому береться
до уваги й те, чи вживав позивач заходів
до усунення цих обставин або
послаблення їх негативного впливу на
виконання позивачем процесуальних
обов»язків, покладених на цього судом.
Відповідні докази подаються позивачем
і оцінюються господарським судом за
загальними правилами статті 43 ГПК
України. У разі неповідомлення
позивачем таких причин суд вправі, в
залежності від конкретних обставин
справи, або залишити позов без
розгляду, або розглянути справу за
наявними в ній доказами.

Отже, з огляду на вищенаведене, суд
приходить до висновку, що у випадку
залишення позову без розгляду,
місцевий господарський суд фактично
ухилився б від вирішення спору по суті,
результатом розгляду якого, відповідно
до ст. 82 ГПК України, може бути
задоволення позовних вимог чи відмова
в задоволенні позовних вимог повністю
або частково. Відповідно, суд ухилився
від здійснення правосуддя, що
суперечить ст.ст. 124, 129 Конституції
України.

Відповідно до ст.22 ГПК України
господарський суд не приймає відмови
від позову, зменшення розміру позовних
вимог, визнання позову відповідачем,
якщо ці дії суперечать законодавству
або порушують чиї-небудь права і
охоронювані законом інтереси.

Враховуючи наведені приписи ст.22 ГПК
України, а також те, що не
підтвердженим є факт здійснення
позивачем господарських операцій по
поставці відповідачу товару, «не
безумовне» (тобто, коли одночасно з
боку відповідача висловлено
заперечення (лист від 04.04.14р). і
визнання (відзив на позовну заяву),
визнання позову відповідачем суд не
приймає.

Відтак, у позові суд відмовляє позивачу
за недоведеністю.

У відповідності до ст.49 ГПК України
судові витрати покладаються на
позивача.

У зв»язку із відмовою в позові не
підлягає до задоволення й викладене у
відзиві на позовну заяву відповідачем
клопотання про розстрочку виконання
рішення, яке подане стороною на даній
стадії судового процесу в порядку ст.121
ГПК України та ст.33 Закону «Про
виконавче провадження».

При цьому, суд вбачає за доцільне
звернути увагу відповідача, який
посилається на Постанову Пленуму ВГС
України №9 від 17.10.2012р., у якій
звертається увага господарських судів
на ті обставини, які ними мають
враховуватись при вирішенні питання
про відстрочку чи розстрочку виконання
рішення, щодо наявності виняткових
обставин повинна доводити особа, яка
клопоче про відстрочку чи розстрочку
виконання рішення в порядку ст.ст.33,34
Господарського процесуального кодексу
України.

Керуючись ст.ст.1, 2, 4-3, 4-4, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44,
49, 82, 83,84, 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И
В:

1. В позові відмовити повністю.

2. В задоволенні клопотання
(викладеного у відзиві ( вх.№14541/14 від
04.04.2014р.) про розстрочку виконання
рішення відповідачу відмовити
повністю.

В засіданні 04.04.14 р. оголошено вступну
та резолютивну частини прийнятого
рішення. Повний текст рішення
виготовлено 09.04.14р.

Суддя
Кітаєва С.Б.