м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/2943/14 10.04.14
Господарський суд міста Києва в складі:
головуючого судді
розглянувши справу № 910/2943/14
за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «БІР-МАЙСТЕР»;
до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1;
про стягнення 21 431,04 грн.
Представники сторін:
від позивача: Телегуз Ю.В.,
довіреність б/н від 27.01.2014р.;
від відповідача: не з'явився.
обставини справи:
До Господарського суду міста Києва
звернулось товариство з обмеженою
відповідальністю «БІР-МАЙСТЕР» (надалі
- позивач) з позовом до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі -
відповідач) про стягнення 21 431,04 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
відповідач в порушення умов укладеного
між сторонами Договору купівлі-продажу
№ БМ9-13 від 18.01.2013р. у визначений строк
не розрахувався за одержаний товар,
внаслідок чого виникла заборгованість
у сумі 9798,00 грн., за прострочення оплати
якої нараховані штраф у сумі 10 777,80 грн.
та 3% річних у сумі 855,24 грн.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 27.02.2014р. порушено провадження
у справі № 910/2943/14 та призначено її
розгляд на 27.03.2014р.
Ухвалою суду від 27.03.2014р. розгляд справи
відкладено на 10.04.2014р., у зв'язку з
необхідністю витребування нових
доказів по справі.
Присутнім у судовому засіданні 10.04.2014р.
представником позивача підтримано
позовні вимоги, вважаючи їх
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню з підстав,
викладених у позові.
Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, письмовий відзив
на позов не подав, вимог ухвал суду від
27.02.2014р. та від 27.03.2014р. не виконав.
Відповідач належним чином
повідомлений про призначення справи до
розгляду в засіданні господарського
суду, про час і місце його проведення.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК України.
(п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
Згідно ст. 64 Господарського
процесуального кодексу України, ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається сторонам за повідомленою
ними господарському суду поштовою
адресою. У разі ненадання сторонами
інформації щодо їх поштової адреси,
ухвала направляється за адресою
місцезнаходження сторін, що зазначена
в Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України, ухвалу
суду про порушення провадження справі
від 27.02.2014р. та ухвалу від 27.03.2014р. було
надіслано відповідачу рекомендованою
кореспонденцією з повідомленням про
вручення на адреси, що зазначені в
позовній заяві та у витягу з єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців.

Крім того, про обізнаність відповідача
щодо розгляду справи вбачається з
наявності клопотання представника
відповідача про ознайомлення з
матеріалами справи.

Оскільки про поважні причини неявки в
судове засідання представника
відповідача суд не повідомлений;
клопотань про відкладення розгляду
справи від відповідача не надходило,
тому суд вважає, що, у відповідності до
ст. 75 Господарського процесуального
кодексу України, справа може бути
розглянута за наявними в ній
матеріалами, без участі представника
відповідача, яких достатньо для
винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82
Господарського процесуального кодексу
України, рішення прийнято
господарським судом за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем, у
нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, в
засіданні суду була оголошена вступна
та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем
документи і матеріали, заслухавши
пояснення його представника, всебічно
і повно з'ясувавши фактичні обставини,
на яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, що мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.01.2013р. між позивачем (за договором -
продавець) та відповідачем (за
договором - покупець) було укладено
Договір купівлі-продажу № БМ9-13, у
відповідності до умов якого продавець
зобов'язується продати у власність
покупця товари народного споживання
вітчизняного та імпортного
виробництва (далі - товар), а покупець
зобов'язується прийняти зазначений
вище товар і оплатити його вартість
відповідно до умов даного договору.

Відповідно до п.2.2 договору, загальна
сума договору складається із сум,
зазначених у видаткових накладних, а
також із суми вартості зворотної тари у
випадку її втрати.

Згідно з п.5.2 договору, право власності
на товар та ризик випадкової загибелі
переходить від продавця до покупця в
момент прийому-передачі, а саме в
момент підписання видаткової
накладної або вручення товару
уповноваженому представнику покупця
чи його перевізнику.

Як встановлено судом, на виконання умов
договору позивачем поставлено
відповідачу товар на загальну суму 9798,00
грн., згідно видаткових накладних №
СК-038733 від 23.01.2013р. на суму 3569,52 грн. та №
СК-038732 від 23.01.2013р. на суму 6228, 48 грн.,
копії яких залучені до матеріалів
справи, а оригінали оглянуто в судовому
засіданні.

Відповідно до умов п.3.1 договору, оплата
за товар здійснюється перерахуванням
коштів покупцем на розрахунковий
рахунок продавця не пізніше 10 (десяти)
календарних днів з моменту
відвантаження (отримання) товару.

Таким чином, кінцевий строк оплати
отриманого відповідачем товару на суму
9798,00 грн. настав 04.02.2013р.. з урахуванням
приписів частини п'ятої статті 254
Цивільного кодексу України, де
зазначено, що якщо останній день строку
припадає на вихідний, святковий або
інший неробочий день, що визначений
відповідно до закону у місці вчинення
певної дії, днем закінчення строку є
перший за ним робочий день.

Відповідач у порушення взятих на себе
зобов'язань за договором, не здійснив
оплату отриманого товару в сумі 9798,00
грн.

Таким чином, заборгованість
відповідача перед позивачем на день
розгляду справи становить 9798,00 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського
кодексу України, майнові зобов'язання,
які виникають між учасниками
господарських відносин, регулюються
Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкт
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов і вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Приписами статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

На час розгляду спору у господарському
суді відповідачем не заперечено факт
отримання товару за представленими
накладними та не надано доказів оплати
переданого товару, відтак, позовна
вимога про стягнення з відповідача
суми основного боргу в розмірі 9798,00 грн.
є обґрунтованою, документально
підтвердженою, а тому підлягає
задоволенню.

Також, у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем своїх
зобов'язань, позивач просить суд
стягнути з відповідача штраф у сумі 10
777,80 грн., який нарахований за період з
03.03.2013р. по 27.01.2014р. та 3% річних у сумі 855,24
грн., які нараховані за період з 03.03.2011р.
по 27.01.2014р. (1062 дні).

Відповідно до положень ст. 610
Цивільного кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п.7.4 договору, у випадку
прострочення строку оплати товару (як
повністю, так і частково) більш, ніж на
тридцять календарних днів, покупець
сплачує продавцю штраф у розмірі 10%
вартості неоплаченого товару чи його
частини. Штраф сплачується окремо за
кожні тридцять календарних днів
прострочення. .

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання. У разі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського
кодексу України, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст.
217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу
України, застосовуються господарські
санкції, зокрема, штрафні санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Як вище встановлено судом, кінцевий
строк оплати товару настав 04.02.2013р.,
відтак період прострочення
розпочинається з 05.02.2013р.

Відповідно до ст. 55 Господарського
процесуального кодексу України, суд,
перевіривши правильність нарахування
штрафу, задовольняє цю вимогу в сумі
10777,80 грн., згідно розрахунку позивача.

Крім того, згідно ст. 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Отже, передбачене законом право
кредитора вимагати сплати річних є
способом захисту його майнового права
та інтересу, суть якого полягає в
отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання
боржником грошового зобов'язання
виникають нові додаткові зобов'язання,
які тягнуть за собою втрату
матеріального характеру.

Таким чином, оскільки вимоги позивача
щодо стягнення з відповідача 3% річних
ґрунтується на законі (ст. 625 Цивільного
кодексу України), а відповідач є таким
що прострочив виконання грошового
зобов'язання, тому позовні вимоги
позивача в частині стягнення 3% річних,
підлягають задоволенню в сумі 288,30 грн.,
згідно розрахунку суду за період з
05.02.2013р. по 27.01.2014р.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства, підтверджуються
належними та допустимими доказами, та
підлягають задоволенню частково.

Судові витрати, відповідно до ст. 49
ГПК України, покладаються на
відповідача, пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (01054, АДРЕСА_1; АДРЕСА_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю «БІР-МАЙСТЕР» (01113, м.
Київ, Військовий проїзд, 1, ) 9798 грн. 00 грн. боргу, штраф у сумі
10777 грн. 80 коп., 3% річних у сумі 288 грн. 30
коп. та 1778 грн. 67 коп. - витрат по сплаті
судового збору. Видати наказ.

3. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його прийняття, оформленого відповідно
до вимог ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 15.04.2014р.

Суддя
А.І.
Привалов