ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2014 р.
Справа № 5015/4913/12

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді
Кузя В.Л.

суддів
Костів Т.С.

Малех І.Б.

При секретарі судового засідання
Петрик К.О.

розглядається апеляційна скарга від
31.12.13 за № 112-7547 Публічного акціонерного
товариства "Львівобленерго"

на рішення Господарського суду
Львівської області від 23.12.13

у справі № 5015/4913/12

за позовом: Публічного акціонерного
товариства "Львівобленерго", м. Львів

до відповідача: Об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку "Західні ворота", м.
Львів

про визнання частково недійсними умов
договору

за участю представників:

від позивача - Денько М.В., Артим Л.Ф. -
представники;

від відповідача - Товкало П.О. -
представник;

Відповідно до протоколу розподілу
справ КП «Документообіг господарських
судів» справу № 5015/4913/12 розподілено до
розгляду судді - доповідачу Кузю В.Л.

Розпорядженням голови Львівського
апеляційного господарського суду від
20.01.14 у склад колегії для розгляду
справи № 5015/4913/12 Господарського суду
Львівської області введено суддів -
Желіка М.Б. та Костів Т.С.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 20.01.14
апеляційну скаргу у даній справі
прийнято до провадження, справу
призначено до розгляду на 20.02.14.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суд від 20.02.14 та 13.03.14
розгляд справи відкладався з підстав,
викладених в ухвалах.

Рішенням Господарського суду
Львівської області від 23.12.13 у справі
№ 5015/4913/13 (суддя
Шпакович О.Ф.) в позові Публічного
акціонерного товариства
"Львівобленерго", м. Львів до Об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку "Західні ворота", м. Львів про
визнання частково недійсними умов
договору - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду,
Публічне акціонерне товариство
"Львівобленерго" звернулось до
Львівського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
Господарського суду Львівської
області від 23.12.13 у справі № 5015/4913/13
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позов задоволити повністю та
визнати недійсним п.5 додатку №9 від
24.12.08 до договору про постачання
електричної енергії №50022/01 від 24.12.08,
укладеного між ПАТ "Львівобленерго" та
ОСББ "Західні ворота" в частині
тарифної групи (другої) таких точок
комерційного обліку як котельня та
насосні.

При цьому, скаржник зазначає про те, що
місцевим господарським судом зроблено,
на його думку, невірний висновок
стосовно правомірності нарахування
плати за електричну енергію, яка
використовується для забезпечення
насосної і котельні, по тарифу для
населення. Дана обставина призвела до
винесення необґрунтованого рішення
місцевим господарським судом.

20 лютого 2014 року відповідачем подано
відзив на апеляційну скаргу, в якому
він просить залишити рішення
Господарського суду Львівської
області без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення з підстав
правомірності і обґрунтованості
прийнятого рішення суду.

Розпорядженням голови Львівського
апеляційного господарського суду від
02.04.14 до складу судової колегії внесено
зміни - замість судді Желіка М.Б.
введено суддю Малех І.Б. з підстав,
викладених у розпорядженні.

Про дану обставину присутніх
представників сторін повідомлено на
початку судового засідання. Відводів
такому складу судової колегії заявлено
не було.

Представники сторін у судовому
засіданні навели свої доводи та
міркування, викладені, відповідно, в
апеляційній скарзі та відзиві на
апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК
України у судовому засіданні 03.04.14
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови Львівського
апеляційного господарського суду.

Заслухавши пояснення представників
сторін, обговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх
встановлення, дослідивши правильність
застосування місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права судом
апеляційної інстанції встановлено
наступне:

З матеріалів справи вбачається, що 24.12.08
між ВАТ «Львівобленерго»
(правонаступником якого є ПАТ
«Львівобленерго») (постачальник) та
ОСББ «Західні ворота» (споживач)
укладено договір з додатками на
постачання електричної енергії від 24
грудня 2008 року №50022/01 (договір) (а.с.11-26,
Т.1).

Предметом даного договору є продаж
постачальником електричної енергії
споживачу для забезпечення потреб
електроустановок споживача з
приєднаною потужністю, зазначеною в
додатку №9 "Графік зняття показів
засобів обліку електричної енергії"
(а.с.23, Т.1), а споживач оплачує
постачальнику вартість використаної
(купленої) електричної енергії та
здійснює платежі згідно з умовами
цього договору (п.1).

У п.5 додатку №9 визначено перелік
об'єктів споживача, а саме: житловий
будинок по вул. Шевченка, 134 (фактично
вул..Шевченка ,134,а) № приладу обліку
4848625 та 4848595; котельня, № приладу обліку
00086759; технічне приміщення № приладу
обліку 4848626, насосна № приладу обліку
00086776; насосна, № приладу обліку 00086766 та
тарифну групу - II (а.с.23, зворот).

Проте, як зазначено позивачем, при
укладенні договору такі точки
комерційного споживання як котельня та
насосні, що обладнані окремими
обліками електричної енергії, були
неправомірно віднесені до другої
тарифної групи, всупереч розділу 2
Розрахунку роздрібного тарифу на
електроенергію (в редакції постанови
НКРЄ №1246 від 30.10.08).

Дана обставина стала підставою для
звернення ПАТ «Львівобленерго» до
ОСББ «Західні ворота» з позовом про
визнання недійсним п.5 додатку №9 від
24.12.08 до договору постачання
електричної енергії №50022/01 від 24.12.08.

Рішенням господарського суд
Львівської області від 18.03.13 у даній
справі, яке залишено без змін
постановою Львівського апеляційного
господарського суд від 22.07.13, у
задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суд
України від 26.09.13 у даній справі
скасовано попередні судові акти у
зв'язку з неповним з'ясуванням обставин
справи та направлено справу на новий
розгляд до Господарського суд
Львівської області.

Як зазначено вище, під час нового
розгляду справи, місцевим
господарським судом прийнято
оскаржуване рішення від 23.12.13, яким
відмовлено у задоволенні позову.

Колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суд не
погоджується з висновками місцевого
господарського суду, які зазначені як
підстава прийнятого рішення, з огляду
на наступне:

Положеннями статті 13 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги"
встановлено, що послуги з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій, зокрема, обслуговування
внутрішньобудинкових мереж, утримання
ліфтів, освітлення місць загального
користування, відносяться до
житлово-комунальних послуг.

Статтею 1 Закону України "Про
електроенергетику" встановлено, що
електрична енергія є товарною
продукцією, призначеною для
купівлі-продажу.

Взаємовідносини, які виникають в
процесі продажу і купівлі електричної
енергії між виробниками або
постачальниками електричної енергії
та споживачами (на роздрібному ринку
електричної енергії), регулюються
Правилами користування електричною
енергією які затверджені постановою
НКРЕ №28 від 31.07.96.

Дія цих Правил поширюється на всіх
юридичних осіб та фізичних осіб (крім
населення). Норми розділів "Загальні
положення", "Межі балансової належності
та експлуатаційної відповідальності
сторін", "Особливості постачання
електричної енергії для населених
пунктів" поширюються на всіх юридичних
осіб та фізичних осіб (крім населення),
тобто га всіх споживачів без винятку (п.
1.1).

Відповідно до положень статті 1 Закону
України "Про об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку" об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку - це юридична особа, створена
власниками для сприяння використанню
їхнього власного майна та управління,
утримання і використання неподільного
та загального майна.

Згідно п. 1.2 ПКЕЕ населеним пунктом
вважається юридична особа - споживач
(власник електроустановок населеного
пункту або уповноважена власником
(співвласниками) експлуатаційна
організація, в господарському віданні
якої є електроустановки населеного
пункту), та яка об'єднує населення на
визначеній території та утримує ці
електроустановки з метою забезпечення
електричною енергією споживачів
населеного пункту; споживачі
населеного пункту - це населення,
електроустановки якого приєднані до
технологічних електричних мереж
населеного пункту та яке
розраховується за використану
електричну енергію з населеним
пунктом.

Отже, у разі укладення між ОСББ та
енергопостачальною організацією
договору про постачання електричної
енергії для забезпечення електричною
енергією споживачів населеного пункту,
ОСББ підпадає під визначення
"населений пункт".

Особливості ж постачання електричної
енергії для населених пунктів
визначені розділом 12 ПКЕЕ.

Так, відповідно до пункту 12.3 ПКЕЕ
населений пункт на підставі договору
про постачання електричної енергії
здійснює закупівлю електричної
енергії у постачальника електричної
енергії з метою її подальшого
використання споживачами населеного
пункту для задоволення
комунально-побутових потреб
споживачів населеного пункту, для
технічних цілей та інших потреб
населеного пункту.

За обсяг закупленої електричної
енергії з постачальником електричної
енергії розраховується населений
пункт відповідно до умов договору.

Закупівля електричної енергії у
постачальника за рахунок коштів
споживачів населеного пункту, умови
використання електричної енергії,
розрахунків за неї, умови технічного
забезпечення електропостачання
електроустановок споживачів
населеного пункту, утримання та
обслуговування технологічних
електричних мереж населеного пункту
регулюються установчими документами
населеного пункту та/або укладеними у
встановленому законодавством порядку
договорами між споживачами населеного
пункту та населеним пунктом щодо
обслуговування технологічних
електричних мереж населеного пункту
(пункт 12.4 ПКЕЕ).

Відповідно до пункту 12.16 ПКЕЕ до
населення та населених пунктів у
частині використання електричної
енергії на комунально-побутові потреби
не застосовується нарахування
підвищеної вартості різниці між
фактично спожитою і договірною
величиною обсягу електричної енергії
та між найбільшою величиною
потужності, що зафіксована протягом
розрахункового періоду, та договірною
величиною потужності.

Порядок застосування тарифів на
електричну енергію, що відпускається
населенню і населеним пунктам,
затверджений постановою НКРЕ від 10.03.99 N
309 (із змінами та доповненнями),
встановлює тарифи на відпуск
електроенергії населенню для різних
індивідуальних побутових потреб у
жилих будинках, квартирах, гуртожитках;
для потреб особистих підсобних
господарств, присадибних і садових
ділянок, дач; освітлення гаражів та
боксів для особистих автомобілів та
човнів. До комунально-побутових потреб
населення належать індивідуальні
витрати електроенергії на побутове
освітлення, опалення, приготування їжі,
не пов'язану з отриманням доходів
роботу електричних побутових
пристроїв (пральних машин,
холодильників тощо), приватної
комп'ютерної та оргтехніки,
санітарно-гігієнічні та культурні
потреби.

Виходячи із вищенаведеного, оплачувати
електроенергію відповідно до положень
Порядку, мають право споживачі, які
розраховуються за загальним
розрахунковим лічильником та
забезпечують споживання
електроенергії безпосередньо
населенням в окремих жилих будинках,
квартирах, гуртожитках, а також
безпосередньо задовольняють потребу
населення в комфортному користуванні
житловим фондом, тобто використовують
електроенергію на технічні цілі
житлових будинків для підтримки
нормального функціонування систем їх
електротехнічного обладнання.

У разі, якщо для централізованого
постачання води та тепла споживачам,в
тому числі і виключно населенню (тобто
для задоволення комунально - побутових
потреб), використовується цілісний
майновий комплекс інженерного
обладнання або окремо збудовані
технічня споруди, які забезпечують
технологічний процес надання послуг з
тепло- або водопостачання, електрична
енергія не є спожитою на технічні цілі
населених пунктів, вона є ресурсом, що
використовується у господарській
діяльності.

В матеріалах справи наявні додатки до
договору на постачання електричної
енергії №50022/01 (а.с. 24 - 25, Т.1) відповідно
до яких як котельня так і насосна не
використовуються ОСББ на технічні
цілі, а використовуються у
господарській діяльності ОСББ.

Постановою Національної комісії
регулювання електроенергетики України
від 06.05.98 №564 затверджена Тимчасова
методика розрахунку роздрібного
тарифу на спожиту електроенергію,
тарифу на передачу електроенергії
місцевими (локальними) електромережами
та тарифу на постачання
електроенергії, якою визначено, що усі
споживачі електричної енергії об'єдані
у дві групи : 1 група - суб'єкти
господарської діяльності та фізичні
особи - підприємці, 2 група - міське та
сільське населення.

Відповідно до встановлених
повноважень Національна комісія, що
здійснює державне регулювання у сфері
енергетики, наділена повноваженнями
надавати роз'яснення щодо застосування
тарифів на електричну енергію.

З листів Національної комісії
регулювання електроенергетики України
(а.с.34,37,73, Т.1), які адресовані ОСББ
«Західні ворота» вбачається, що оплата
електричної енергії, спожитої на
потреби господарської діяльності, яка
використовується для роботи котельні і
насосних, здійснюється, виходячи із
рівня роздрібного тарифу на
електричну енергію. Дані листи
оцінюються судом апеляційної
інстанції як докази, подані стороною.

А відтак, наведеним вище
підтверджуються доводи позивача
стосовно необхідності нарахування
плати за електропостачання котельні
та насосу по тарифу, який визначений
для першої групи споживачів, оскільки
така використовується для провадження
господарської діяльності. Проте, дані
обставини не були враховані місцевим
господарським судом, що призвело до
прийняття неправильного по суті
рішення.

Крім того, варто зазначити, що 24.03.12
сторони уклали додаткову угоду про
внесення змін до договору про
постачання електричної енергії №50022/01
від 24.12.08 в якій дійшли згоди, що
котельня та насосна все ж таки є
об'єктами електропостачання першої
тарифної групи (а.с. 26-27, Т.1). При цьому,
судом апеляційної інстанції
встановлено, що зазначений в додатку до
договору №9 термін «тарифна група» є
погодження сторонами договору
скороченого викладення визначення
щодо об'єднання споживачів електричної
енергії на групи, і відповідно до цього
сформовано було позовну вимогу. А тому,
протилежний висновок місцевого
господарського суду щодо предмету
позову є неправомірним.

Відповідно до п.2.4 постанови Пленуму
ВГСУ № 11 від 29.05.13 у процесі вирішення
спору сторони можуть самі усунути у
встановленому порядку порушення, які
тягнуть за собою визнання правочину
недійсним, зокрема, шляхом: вчинення
нового правочину; погодження правочину
з відповідним державним органом, якщо
це необхідно було для даного правочину,
а таке погодження не було раніше
здійснено тощо. Сторони також не
позбавлені права вчинити правочин про
внесення змін до правочину з метою
приведення його у відповідність із
законом (крім зміни ціни в договорі
після його виконання, оскільки згідно з
частиною третьою статті 632 ЦК України
така зміна не допускається). Якщо
згаданий правочин (про внесення змін)
не суперечить вимогам закону,
господарський суд приймає судове
рішення, виходячи з його умов. При цьому
господарським судам необхідно мати на
увазі, що законом не передбачено
заборони стосовно надання правочинові,
- в тому числі про внесення змін до
іншого правочину, - за згодою сторін
зворотної дії в часі.

Як зазначено вище, на момент звернення
до суду з позовом у даній справі,
сторони дійшли згоди про внесення змін
до договору. Тобто, привели правочин у
відповідність до вимог законодавства.
Дана обставина є ознакою визнання
відповідачем правомірності позиції
позивача в даному питанні. При цьому ,
Львівський апеляційний господарський
суд встановив, що необхідність
застосування роздрібного тарифу на
електричну енергію, яка
використовується як ресурс в тому
числі у господарській (некомерційній)
діяльності, випливало з Порядку
застосування тарифів на
електроенергію, що відпускається
населенню і населеним пунктам,
затвердженого постановою НКРЕ від 10.07.02
№758, оскільки діяльність позивача щодо
використання котельні та насосної не
була споживанням електричної енергії
на технічні цілі населеного пункту чи
населення, а споживалась як ресурс, що
використовується в господарській
діяльності, яка не є підприємницькою.

Позивач у позовній заяві не посилався
як на підставу обґрунтування позову на
розпорядження НКРЕ від 28.11.11 №2015-р, а
тому висновок місцевого
господарського суду щодо не поширення
цього розпорядження на спірні
правовідносини, враховуючи дату його
видачі, не може визнаватись як належна
аргументація судового рішення про
відмову у позові.

Разом з цим, з матеріалів справи
вбачається, що відповідач під час
розгляду справи в суді першої
інстанції подав заяву про застосування
строків позовної давності. Щодо цього,
колегія суддів зазначає наступне:

Так, відповідно до вимог статті 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Частиною 3 ст. 267 Цивільного кодексу
України передбачена можливість
застосування позовної давності, у тому
числі й спеціальної, лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
рішення судом.

Правила переривання перебігу позовної
давності згідно положень ст. 264
Цивільного кодексу України
застосовуються господарським судом
незалежно від наявності чи відсутності
відповідного клопотання сторін у
справі, якщо в останній є докази, що
підтверджують факт такого переривання.

Досліджуючи обставини, пов'язані із
вчиненням зобов'язаною особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку, за умовами ч. 1 ст.
264 Цивільного кодексу України,
необхідно у кожному випадку
встановлювати, коли конкретно вчинені
боржником відповідні дії, маючи на
увазі, що переривання перебігу
позовної давності може мати місце лише
в межах строку давності, а не після його
спливу.

Відповідно до п.28 Постанови Пленуму
Верховного суду України №9 від 06.11.09
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» перебіг
позовної давності щодо вимог про
визнання правочинів недійсними
обчислюється не з моменту вчинення
правочину, а відповідно до частини
першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

З матеріалів справи вбачається, що з
березня 2009 року позивач направляв
відповідачу рахунки за активну енергію
по об'єктах котельня та насосні з
врахуванням оплати за тарифом I(за
термінологією договору №50022/01), які
оплачувались відповідачем, що не
заперечувалось ні позивачем, ні
відповідачем. Крім того, про
переривання строків позовної давності
свідчить підписання відповідачем 12.03.12
додатку №9 до договору в новій
редакції, у відповідності із якими
котельня та насосна повинні
відноситися до першої тарифної групи.
Даний додаток укладено в межах 3-го
строку позовної давності.

Пунктом 4.4.1. постанови Пленуму ВГС
України №10 від 29.05.13 визначено, що до
дій, що свідчать про визнання боргу або
іншого обов'язку, можуть, з урахуванням
конкретних обставин справи, належати:
зміна договору, з якої вбачається, що
боржник визнає існування боргу, а так
само прохання боржника про таку зміну
договору;

Зважаючи на наведене, у даному випадку
мала місце зміна договору, що у
відповідності з нормами ст.264 ЦК
України свідчить про переривання
строків позовної давності.

Відповідно до п.3 ст.264 ЦК України після
переривання перебіг позовної давності
починається заново. При цього час, що
минув до переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

З наведеного вбачається, що позивач
звернувся до суд за захистом свого
порушеного права у межах строків
позовної давності.

Оцінивши все вищевикладене, колегія
суддів апеляційної інстанції
зазначає, що позивачем належним чином
доведено його позовні вимоги, що не
було належним чином з'ясовано місцевим
господарським судом та призвело до
прийняття неправильного по суті
рішення.

Відтак, апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення Господарського
суду Львівської області скасуванню.

Відповідно до ст.105 ГПК України у
постанові суду має бути зазначено
новий розподіл судових витрат у разі
скасування чи зміни рішення. У зв'язку
із скасуванням рішення місцевого
господарського суду , судовий збір за
розгляд справи в суді першої та
апеляційної інстанції підлягає
стягненню з позивача в порядку ст.49 ГПК
України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105
Господарського процесуального кодексу
України, -

Львівський апеляційний господарський
суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
"Львівобленерго" задоволити.

2. Рішення Господарського суду
Львівської області від 23.12.13 у справі
№5015/4913/12 скасувати. Прийняти нове
рішення - позов задоволити. Визнати
недійсним п.5 додатку №9 від 24.12.08 до
договору про постачання електричної
енергії №50022/01 від 24.12.08, укладеного між
ПАТ «Львівобленерго» та ОСББ «Західні
ворота» в частині тарифної групи
(другої) таких точок обліку - котельня і
насосні.

3. Стягнути з ОСББ «Західні
ворота» (79000,м.Львів, вул..Шевченка,134А,
) на користь ПАТ
«Львівобленерго» (79026, м.Львів-26,
вул..Козельницька,3, )
1073.00 грн. судового збору за розгляд
справи в суді першої інстанції.

4. Стягнути з ОСББ «Західні
ворота» (79000,м.Львів, вул..Шевченка,134А,
) на користь ПАТ
«Львівобленерго» (79026, м.Львів-26,
вул..Козельницька,3, ) 573,50
судового збору за розгляд справи в суді
апеляційної інстанції.

5. Місцевому господарському суду
видати відповідні накази.

6. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття і може бути
оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 04.04.14

Головуючий суддя
Кузь В.Л.

Суддя
Костів Т.С.

Суддя
Малех І.Б.