Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "23" квітня 2014 р.
Справа № 906/202/14

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - паспорт серія
НОМЕР_3 від 22.09.1999;

від відповідача: не з'явився;

присутній: ОСОБА_2 - паспорт серії
НОМЕР_4 від 02.06.1995

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (м.Новоград-Волинський)

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3
(м.Житомир)

про стягнення 48385,35 грн.

У відповідності до ч.3 ст. 69 ГПК України,
строк розгляду спору було продовжено
на 15 днів - до 06.05.2014.

Позивач звернувся з позовом до суду про
стягнення з відповідача 48385,35 грн., з
яких 18016,67 грн. заборгованості по
орендній платі за договором суборенди
нежитлового приміщення, 832,08 грн.
заборгованості за комунальні платежі,
153,33 грн. заборгованості за
електроенергію, 29250,00 грн. пені, 133,27 грн.
3% річних.

08.04.2014 на адресу суду від позивача
надійшло клопотання про збільшення
позовних вимог (а.с. 75), згідно якого
позивач просить додатково стягнути
37375,00грн. пені за період з 07.12.2013 по 01.04.2014
та інфляційні у розмірі 24784,71грн.

Згідно ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач
вправі до прийняття рішення по справі
збільшити розмір позовних вимог за
умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу, в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог.

Під збільшенням або зменшенням розміру
позовних вимог слід розуміти
відповідно збільшення або зменшення
кількісних показників з а т і є ю ж с а
м о ю вимогою, яку було заявлено в
позовній заяві. Згідно з частиною
третьою статті 55 ГПК, ціну позову
вказує позивач. Отже, у разі прийняття
судом зміни (в бік збільшення
або зменшення) кількісних показників, у
яких виражається позовна вимога, має
місце нова ціна позову, виходячи з якої
й вирішується спір, - з обов'язковим
зазначенням про це як у вступній, так
і в описовій частині рішення (п. 3.10
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду від 26.12.11р. № 18).

Однак, позивач у клопотанні від 04.04.2014
крім збільшення розміру пені заявляє
додаткову вимогу майнового характеру -
стягнення інфляційних втрат, тобто
частково змінює предмет позову, що
суперечить приписам ст. 22 ГПК України,
згідно якої таку заяву може бути подано
лише до початку розгляду справи по
суті.

За вказаного, суд приймає до розгляду
клопотання про збільшення позовних
вимог та вирішує спір з урахуванням
останнього в частині збільшення пені, а
в частині додатково заявлених
інфляційних нарахувань - відхиляє.

Позивач позовні вимоги підтримала у
повному обсязі з підстав, викладених у
позовній заяві, з урахуванням
клопотання про збільшення позовних
вимог. Усно підтвердила, що заявлену до
стягнення пеню нараховано з 08.09.2013 по
01.04.2014, а 3% річних - з 08.12.2013 по 14.02.2014.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, хоча про час і
місце розгляду справи повідомлявся
вчасно та належним чином, про що
свідчить протокол судового засідання
від 08.04.2014 та розписка суду, підписана
представником відповідача (а.с. 77-78).

Враховуючи наявні у справі документи, а
також те, що явка відповідача в судове
засідання обов'язковою не визнавалася,
клопотань про відкладення розгляду
справи до суду не надходило,
відсутність представника відповідача,
на думку суду, не перешкоджає вирішенню
спору по суті.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення позивача,
господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначив позивач у позовній заяві та
вбачається з матеріалів справи, 01 січня
2013 між Фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_3 (суборендар) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар)
укладено Договір суборенди (надалі -
Договір (а.с. 12-13)), згідно п. 1.1. якого
орендар передає, а суборендар бере у
тимчасове платне користування
приміщення площею 61,6 кв.м. Приміщення
розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

У відповідності до п. 1.2. Договору,
майно, що орендується, знаходиться у
користуванні орендаря у відповідності
до договору оренди нежитлового
приміщення б/н від 06 травня 2008 між
Орендарем і ОСОБА_2, названим в
подальшому "Орендодавець".

За п. 3.1. Договору, суборендар вступає у
строкове платне користування
приміщення, що орендується у термін
згідно п. 4.1., але не раніше дати
підписання сторонами цього Договору та
акта приймання-передачі приміщення, що
орендується.

Позивач вказує, що за перше півріччя
дії Договору відповідач дотримувався
свого обов'язку й вчасно перераховував
позивачу орендну плату, однак,
починаючи з липня 2013 року суборендар
вносив орендну плату несвоєчасно та не
в повному обсязі, а згодом взагалі
відмовився від Договору суборенди
нежитлового приміщення в
односторонньому порядку, без
відповідного попередження орендаря
про розірвання договору та сплати
заборгованості по орендній платі.

Зазначає, що 07 грудня 2013 сторонами було
складено акт прийому-предачі
приміщення по Договору суборенди від
01.01.2013, під час складання якого сторони
погодили та звірили заборгованість по
орендній платі, що складає 18016,67грн.,
платі за комунальні платежі - 832,08грн.,
заборгованості за електроенергію у
розмірі 153,33грн.

Стверджує, що на момент складання
сторонами акту прийому-передачі
загальна заборгованість суборендаря
склала 19002,00грн., яку він зобов'язався
погасити до 31.01.2014, однак вказані
зобов'язання станом на час звернення до
суду не виконав.

На підставі п.5.4. Договору суборенди, з
врахуванням клопотання про збільшення
позовних вимог, позивач нарахував до
стягнення з відповідача 66625,00грн. пені
та, на підставі ст. 625 ЦК України, -
133,27грн. 3% річних.

Посилаючись на ст.ст. 202, 509, 526, 530, 610, ч.1,
ст.ст. 611, 612, 624, 625, 629, 762, 774ЦК України,
ст.ст. 1, 2, 12, 15, 49, 54, 57, 173-175 ГК України,
позивач просить задовольнити позовні
вимоги.

Відповідач, згідно письмових
заперечень (а.с. 67-68), посилаючись на ст.
759, 793, 794 та ст. 774 Цивільного кодексу
України вказав, що укладений між
сторонами Договір та договір оренди, на
підставі якого позивач передав майно в
суборенду, вимагав здійснення
нотаріального посвідчення та
державної реєстрації, що сторонами
здійснено не було. За вказаного
відповідач вважає, що враховуючи
приписи п. 1 ст. 220 ЦК України, Договір є
нікчемним, а вимоги позивача
безпідставні.

До того ж, звертає увагу, що у
відповідності до приписів Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань", розмір пені не може
перевищувати подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла у період, за який
сплачується пеня. За вказаного вважає,
що вимоги позивача про стягнення
зазначених ним сум пені задоволенню
також не підлягає.

Оцінивши в сукупності матеріали
справи, заслухавши пояснення учасників
судового процесу, господарський суд
дійшов висновку, що позов
обґрунтований, підтверджується
належними доказами по справі і
підлягає частковому задоволенню,
враховуючи наступне.

Згідно ст.11 ЦК України, підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є: договори та інші
правочини.

За ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору, з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи,
позовні вимоги ґрунтуються на
укладеному між сторонами Договорі
суборенди від 01 січня 2013 (а.с.12-13).

При цьому, враховуючи твердження
відповідача про те, що зазначений
Договір є нікчемним, оскільки
нотаріально не посвідчений та не
зареєстрований, слід зазначити
наступне.

У відповідності до ч. 3 ст. 774 ЦК України,
до договору піднайму (суборенди)
застосовуються положення про договір
найму (оренди).

За приписами статті 793 ЦК України,
договір найму будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої
частини) укладається у письмовій формі.
Договір найму будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої
частини) строком на три роки і більше
підлягає нотаріальному посвідченню.

Також ст. 794 ЦК України визначено, що
право користування нерухомим майном,
яке виникає на підставі договору найму
будівлі або іншої капітальної споруди
(їх окремої частини), укладеного на
строк не менш як три роки, підлягає
державній реєстрації відповідно до
закону.

Так, матеріали справи містять
нотаріально посвідчений та
зареєстрований у встановленому
порядку договір оренди нежитлового
приміщення, магазину від 06.05.2008,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1,
предметом оренди за яким є приміщення
площею 61,6 кв.м., розташоване за адресою:
АДРЕСА_1.

При цьому, як вбачається з п. 4.1.
Договору суборенди, строк оренди за
останнім складає 2 (два) роки починаючи
з 01 січня 2013 по 01 січня 2015 від моменту
прийняття об'єкту, що орендується, за
актом приймання-передачі.

Отже, враховуючи, що Договір суборенди
укладено на 2 роки, останній
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації не підлягає, тому
твердження відповідача про його
нікчемність є безпідставним.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України, за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

Матеріалами справи, а саме актом
приймання-передачі від 01.01.2013 (а.с.14)
підтверджується факт передачі
позивачем приміщення в суборенду
відповідачу.

Підтверджено також і те, що орендоване
майно було повернуто відповідачем
07.12.2013, доказом чого є підписаний
сторонами акт прийому-передачі
приміщення (а.с.15).

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного
кодексу України, за користування
майном з наймача справляється плата,
розмір якої встановлюється договором
найму.

Пунктом 5.1 Договору сторони визначили,
що суборендар сплачує орендну плату в
розмірі 6500 (шість тисяч п'ятсот) грн. 00
коп.

Орендна плата сплачується
суборендарем в безготівковому порядку
на розрахунковий рахунок орендаря
згідно реквізитів, вказаних в розділі 13
даного договору, не пізніше 07 числа
наступного місяця (п. 5.2. Договору).

Таким чином, в період з січня 2013 по
листопад 2013 (включно), відповідач,
виходячи з умов Договору, повинен був
сплатити позивачу 71500,00грн. орендної
плати (6500,00грн. Х 11 місяців) у строки,
передбачені в п.5.2. Договору.

Проте, відповідач взяті на себе
зобов'язання щодо сплати орендної
плати належним чином та у повному
обсязі не виконав, сплативши лише
50700,00грн. орендної плати, що вбачається
з реєстру платіжних доручень (а.с. 26-41)
та не заперечувалось сторонами в
судовому засіданні.

Таким чином, згідно матеріалів справи,
на час звернення позивача до суду та на
час вирішення спору в суді
заборгованість відповідача по
орендній платі склала 20800,00грн.
(71500,00грн. - 50700,00грн.). При цьому, як
зазначив позивач, ним було помилково
заявлено до стягнення 18016,67грн.
заборгованості з орендної плати, тобто
менше від її фактичного розміру. Заява
про збільшення позовних вимог у цій
частині позивачем не подавалася.

Слід зазначити, що заявлена до
стягнення сума боргу визнана
відповідачем у підписаному сторонами
акті прийому-передачі приміщення
(а.с.15). Доказів здійснення додаткових
проплат на дату вирішення спору не
надано.

Що стосується заявлених до стягнення
832,08 грн. заборгованості за комунальні
платежі та 153,33 грн. заборгованості за
електроенергію за середнім
використанням, слід зазначити
наступне.

Так, за умовами п. 5.6. Договору
суборенди, вартість комунальних послуг
(опалення, електроенергія,
водопостачання, послуги ЖЕКу)
додатково (крім орендної плати)
оплачується суборендарем згідно
наданих рахунків.

Матеріали справи містять рахунки на
сплату комунальних послуг та
електроенергії (а.с. 54-59). При цьому, у
Акті повернення приміщення (а.с. 15)
відповідач підтвердив заборгованість
по комунальним платежам у розмірі
832,08грн. та 153,33 грн. заборгованості за
електроенергію.

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

За вказаного, та зважаючи на приписи ст.
642 ЦК України, суд дійшов висновку, що
вимоги позивача в частині стягнення з
відповідача 18016,67грн. орендної плати,
832,08 грн. заборгованості за комунальні
платежі та 153,33 грн. заборгованості за
електроенергію за середнім
використанням є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Як передбачено ст.549 ЦК України,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч.3
ст. 549 ЦК України).

Пунктом 5.4. Договору суборенди сторони
визначили, що несплата орендної плати
протягом двох місяців з дня настання
строку платежу є підставою для
дострокового розірвання Договору
суборенди на вимогу орендаря. При
цьому, з суборендаря стягується сума
орендної плати з урахуванням пені в
розмірі 5% від суми орендної плати, за
кожен день прострочення.

Як вбачається з розрахунків позивача
(а.с. 8, 75), пеню останнім нараховано за
період з 08.09.2013 по 01.04.2014 у розмірі 5% від
суми боргу у розмірі 6500,00грн., що
складає 66625,00грн.

Разом з тим, як передбачено ст.ст.1, 3
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань", платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін. Розмір пені, передбачений
статтею 1 цього Закону, обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Також п. 2.9. Постанови Пленуму ВГСУ №14
від 17.12.2013 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" визначено, що за
приписом статті 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та
частини другої статті 343 ГК України
розмір пені за прострочку платежу не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня. Якщо в укладеному сторонами
договорі зазначено вищий розмір пені,
ніж передбачений у цій нормі,
застосуванню підлягає пеня в розмірі
згаданої подвійної облікової ставки.

Згідно п.6 ст.232 ГК України, нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через 6 місяців від дня,
коли зобов'язання мало бути виконано.

З огляду на вказані норми, у зв'язку з
тим, що Договором не передбачено інший
період нарахування пені, останню слід
нараховувати в межах шестимісячного
строку.

Враховуючи вищенаведені приписи
законодавства, здійснивши перерахунок
пені за визначений позивачем період у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла у період прострочення, в
межах визначеної позивачем суми боргу -
6500,00грн., суд вважає правомірно
нарахованою сумою пені 476,90грн. У
стягненні 66148,10грн. пені слід відмовити.

Крім того, позивачем, на підставі ст. 625
ЦК України, нараховано до стягнення з
відповідача 133,27грн. 3% річних за період
з 08.12.2013 по 14.02.2014 (а.с. 8).

Так, приписами ст.625 ЦК України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Здійснивши перерахунок річних,
зважаючи на визначений позивачем
період їх нарахування, суд вважає
правомірно заявленими до стягнення
102,18грн. 3% річних. У стягненні 31,09грн. 3%
річних слід відмовити.

Визначаючи розміри обґрунтовано
заявлених до стягнення сум пені та
річних суд враховує положення ст. 4-2, 4-3,
22 ГПК України, згідно яких позивач
самостійно визначає зміст і обсяг
позовних вимог, а вихід за межі
позовних вимог передбачений
Господарським процесуальним кодексом
України лише у випадку, встановленому
п.2 ч.1 ст. 83 ГПК України.

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести
належними та допустимими у справі
доказами ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 32 ГПК доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
або відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги та заперечення
сторін.

Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст.34 ГПК України).

При цьому, згідно 2.3. постанови Пленуму
Вищого господарського суду від 26.12.2011
№ 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", якщо стороною (або
іншим учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Так, відповідач доказів на
спростування обґрунтованості позовних
вимог суду не надав. При цьому, позивач
довів суду обґрунтованість заявлених
позовних вимог належними та
допустимими доказами.

Отже, позов обґрунтований,
підтверджений належними доказами,
копії яких долучено до матеріалів
справи, підлягає задоволенню частково
на суму 19581,16грн., з яких: 18016,67грн.
заборгованості з орендної плати;
832,08грн. заборгованості за комунальні
платежі; 153,33грн. заборгованості за
електроенергію; 476,90грн. пені;102,18грн. 3%
річних.

У стягненні 66148,10грн. пені та 31,09грн. 3%
річних суд відмовляє.

Судові витрати покладаються на
відповідача пропорційно розміру
обґрунтовано заявлених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 32-34, 49, 82-85 ГПК України,
господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, ід. номер НОМЕР_1)

на користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, ід. номер НОМЕР_2):

- 18016,67грн. заборгованості з орендної
плати;

- 832,08грн. заборгованості за комунальні
платежі;

-153,33грн. заборгованості за
електроенергію;

- 476,90грн. пені;

-102,18грн. 3% річних;

- 417,15грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення. У разі якщо в судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 25.04.2014.

Суддя
Вельмакіна Т.М.

Віддрукувати: 1- до справи; 2,3 -
сторонам (рек. з пов.)