м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/2853/14 14.04.14

За позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "ІСК
Трансекспо"

до Приватного
підприємства "Гарант - Енерго"

про стягнення 91 804,80 грн.

Суддя Капцова Т.П.

Представники :

від позивача Столярова К.Ю. -
пред. за довір.

від відповідача не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю "ІСК Трансекспо"
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовною заявою до
Приватного підприємства "Гарант -
Енерго" про стягнення 91 804,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач зазначає, що на підставі
платіжних доручень №5707 від 23.11.2011р.,
№6025 від 19.01.2012р. та №6868 від 04.04.12р. з
призначенням платежу: «сплата за
монтажні роботи згідно договору №17/11-11
від 17.11.2011р.» позивачем було
перераховано відповідачу грошові
кошти в розмірі 80 000,00 грн. Однак, як
зазначає позивач, грошові кошти в
розмірі 80 000,00 грн. були перераховані
відповідачу помилково, будь-які
правові підстави для набуття
відповідачем грошових коштів у сумі 80
000,00 грн. відсутні. Так, Договір №17/11-11
від 17.11.2011р. з відповідачем не
укладався, монтажні роботи на суму 80 000,
00 грн. відповідачем на користь позивача
не виконувались, будь-яких товарів
відповідач позивачу не поставляв.
Позивач зазначає, що ним було
направлено відповідачу лист №13/01-2014
від 13.01.2014р. про повернення помилково
перерахованих грошових коштів у
розмірі 80 000,00 грн., який залишено
відповідачем без задоволення, що стало
підставою для звернення позивача з
позовом до суду. Посилаючись на ст.1212,
ч.2 ст.1214, ч.2 ст.536 та ч.1 ст.1048 ЦК України,
позивачем заявлено вимогу про
стягнення з відповідача 80 000,00 грн.
набутих без достатньої правової
підстави та 11 804,80 грн. процентів за
користування чужими грошовими коштами.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 27.02.14р. порушено провадження у
справі №910/2853/14 та призначено розгляд
справи на 24.03.14р.

У судове засідання 24.03.14р. з'явився
представник позивача. Представник
відповідача у судове засідання не
з'явився, про причини неявки
повноважного представника відповідача
суд не повідомлено.

У хвалою Господарського суду міста
Києва від 24.03.14р. відкладено розгляд
справи на 14.04.2014 р.

У судове засідання 14.04.14р. представник
позивача з'явився та надав пояснення по
справі.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, про причини
своєї неявки суд не повідомив.

В матеріалах справи містяться
рекомендовані повідомлення про
вручення поштових відправлень, які
свідчать про те, що відповідачем 12.03.14р.
та 02.04.14р. було отримано ухвалу суду про
порушення провадження у справі від
27.02.14р. та ухвалу суду від 24.03.14р.

З огляду на те, що ухвала суду від 24.03.14р.
була надіслана судом за адресою
відповідача, зазначеною в позовній
заяві та адресою відповідача,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, і була отримана
відповідачем, останній вважається
повідомленим про час та місце розгляду
справи.

Оскільки відповідач не з'явився у
судове засідання, незважаючи на
належне повідомлення про час та місце
судового засідання, не надав суду
відзиву та документів, витребуваних
судом, суд на підставі ст. 75 ГПК
України, розглядає справу за наявними
в ній матеріалами та доказами.

14.04.2014р. у судовому засіданні
представник позивача підтримав
заявлені ним позовні вимоги.

У судовому засіданні 14.04.2014р.
відповідно до ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) судом проголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення
у даній справі прийнято у нарадчій
кімнаті.

Судом, у відповідності до вимог ст. 81-1
ГПК України, складалися протоколи
судових засідань, які долучені до
матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою
відповідальністю "ІСК Трансекспо" було
перераховано на рахунок Приватного
підприємства "Гарант - Енерго" з
призначенням платежу за монтажні
роботи згідно договору №17/11-11 від
17.11.2011р. 23.11.2011р. - 30 000,00 грн., 19.01.2012р. - 30
000,00 грн. та 04.04.12р. - 20 000,00 грн., що
підтверджується банківськими
виписками з рахунку позивача.

Однак, як зазначає позивач, грошові
кошти в розмірі 80 000,00 грн. були
перераховані відповідачу помилково,
будь-які правові підстави для набуття
відповідачем грошових коштів у сумі 80
000,00 грн. відсутні, а саме, Договір №17/11-11
від 17.11.2011р. позивачем з відповідачем не
укладався, монтажні роботи на суму 80 000,
00 грн. відповідачем на користь позивача
не виконувались, будь-яких товарів
відповідач позивачу не поставляв.
Позивач зазначає, що ним було
направлено відповідачу лист №13/01-2014
від 13.01.2014р. про повернення помилково
перерахованих грошових коштів у
розмірі 80 000,00 грн., який відповідачем
залишено без задоволення.

Спір у справі виник, у зв'язку з
помилковим перерахованням позивачем
відповідачу грошових коштів у розмірі
80 000,00 грн. та ухиленням відповідача від
повернення помилково перерахованих
позивачем грошових коштів в розмірі 80
000,00 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є, договори та
інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Доказів укладення сторонами Договору
№17/11-11 від 17.11.2011р., доказів виконання
відповідачем на користь позивача
монтажних робіт чи доказів поставки
матеріалів на суму 80 000,00 грн.
відповідачем суду не надано.

За таких підстав, оскільки, позивачем
заперечується, а відповідачем не
доведено факт виникнення та існування
між позивачем та відповідачем
договірних відносин, як підстави
перерахування спірних коштів, суд
приходить до висновку, що підстава
отримання відповідачем перерахованих
позивачем грошових коштів у розмірі 80
000,00 грн. відсутня.

Згідно з ст.1212 Цивільного кодексу
України особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи без достатньої правової
підстави, зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала. Положення цієї глави
застосовуються незалежно від того, чи
безпідставне набуття або збереження
майна було результатом поведінки
набувача майна, потерпілого, інших осіб
чи наслідком події. Положення цієї
глави застосовуються також до вимог
про: 1) повернення виконаного за
недійсним правочином; 2) витребування
майна власником із чужого незаконного
володіння; 3) повернення виконаного
однією із сторін у зобов'язанні; 4)
відшкодування шкоди особою, яка
незаконно набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до п.1.4 Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, затвердженої
постановою Правління Національного
банку України від 21.01.04р. №22, неналежний
отримувач - особа, якій без законних
підстав зарахована сума переказу на її
рахунок або видана їй у готівковій
формі; неналежний платник - особа, з
рахунку якої помилково або
неправомірно переказана сума коштів.

Згідно з п.2.35 Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, затвердженої
постановою Правління Національного
банку України від 21.01.04р. №22, кошти, що
помилково зараховані на рахунок
неналежного отримувача, мають
повертатися ним у строки, установлені
законодавством України, за порушення
яких неналежний отримувач несе
відповідальність згідно із
законодавством України. У разі
неповернення неналежним отримувачем
за будь-яких причин коштів у зазначений
строк повернення їх здійснюється в
судовому порядку.

Пунктом 6 Указу Президента України «Про
заходи щодо нормалізації платіжної
дисципліни в народному господарстві
України» установлено, що підприємства
незалежно від форм власності мають
повертати у п'ятиденний строк
платникам помилково зараховані на їх
рахунки кошти.

Як встановлено судом, у встановлений
пунктом 6 Указу Президента України «Про
заходи щодо нормалізації платіжної
дисципліни в народному господарстві
України» строк, грошові кошти в розмірі
80 000,00 грн. відповідачем позивачу
повернуті не були.

З матеріалів справи вбачається, що
14.01.14р. позивач направив відповідачу
лист №13/01-2014 від 13.01.2014р. з вимогою про
повернення грошових коштів в сумі 80 000,00
грн., як помилково перерахованих.
Вказаний лист було отримано
відповідачем 21.01.14р, про що свідчить
рекомендоване повідомлення про
вручення поштового відправлення
відповідачеві, однак, останній грошові
кошти в розмірі 80 000,00 грн. позивачу не
повернув.

Враховуючи викладене, в силу норм ст.1212
ЦК України, грошові кошти в розмірі 80
000,00 грн. безпідставно отримані
відповідачем підлягають поверненню
позивачу, у зв'язку з чим, суд вважає
вимогу позивача про стягнення з
відповідача 80 000,00 грн. обґрунтованою
та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо заявлених позивачем вимог про
стягнення з відповідача процентів за
користування чужими грошовими коштами
в розмірі 11 804,80 грн., суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Предметом позовних вимог у даній
справі є стягнення з відповідача
грошових коштів, набутих ним без
достатніх правових підстав на підставі
ст.1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 Цивільного
кодексу України у разі безпідставного
одержання чи збереження грошей
нараховуються проценти за
користування ними (ст.536 цього кодексу).

Згідно із ч. 2 ст. 536 Цивільного кодексу
України розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Як зазначає позивач, Договір №17/11-11 від
17.11.2011р. між сторонами не укладався,
відповідачем зворотнього, також, не
доведено, у зв'язку з чим, суд приходить
до висновку, що розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
жодним договором, укладеним між
сторонами, не встановлено.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача процентів за
користування чужими грошовими коштами,
позивач, послався на норми ч.1ст.1048 ЦК
України, відповідно до якої,
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Однак, в пункті 4 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
07.04.2008 р. № 01-8/211 "Про деякі питання
практики застосування норм Цивільного
та Господарського кодексівУкраїни"
зазначається, що аналогія закону чи
аналогія права застосовується у
тому випадку, якщо є прогалина в
правовому регулюванні відповідних
відносин. При аналогії закону
застосовується норма, що регулює
подібні правовідносини. Аналогія права
передбачає застосування загальних
засад законодавства. При цьому,
необхідно довести, що саме на підставі
цього принципу повинні бути
врегульовані відповідні відносини.

Спірні правовідносини регулюються
главою 83 ЦК України, натомість,
відносини позики главою 71 ЦК України.
Підставами виникнення зобов'язання
щодо повернення майна в порядку ст. 1212
ЦК України можуть бути обставини
набуття, збереження майна без
достатньої правової підстави або
випадок, коли підстава, на якій було
набуто майно, згодом відпала. Підставою
виникнення відносин позики є договір.
Зобов'язання із безпідставного
збагачення (кондиційні зобов'язання) за
юридичною природою відносять до
охоронних, не договірних, відносини ж
позики є договірними й вони не мають на
меті відновлення становища
потерпілого, яке існувало до моменту
набуття, збереження його майна без
достатньої правової підстави іншою
особою.

Отже, відносини, які виникають у зв'язку
з безпідставним збагаченням (не
договірні відносини) та відносини
позики є відмінними, а пов'язаність
положень ст. 1214 та ст. 1048 ЦК України
викликана лише поняттям користування
чужими грошовими коштами, проте як в
одному випадку мова йде про
протиправні дії, а в іншому про
договірні зобов'язання, що відповідно,
виключає можливість застосування
аналогії закону в силу різної їх
правової природи.

За таких підстав, враховуючи те, що
частиною 2 статті 1214 та статтею 536 ЦК
України не встановлено розміру
відсотків за користування чужими
грошовими коштами, а застосування за
аналогією до спірних правовідносин
положень частини першої статті 1048 ЦК
України, якою визначено розмір
відсотків за договором позики, є
неприпустимим, оскільки відносини
позики не є тотожними відносинам з
безпідставного збагачення, суд
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
про стягнення з відповідача процентів
за користування чужими грошовими
коштами в розмірі 11 804,80 грн.

Аналогічна правова позиція викладена в
Постанові Вищого господарського суду
України від 15.05.13р. у справі №5004/1492/12,
Постанові Вищого господарського суду
України №901/417/13-г від 13.08.2013р., Постанові
Київського апеляційного
господарського суду України від
13.02.2013р. у справі №5011-5/13143-2012 та
Постанові Верховного Суду України від
27.12.2010р. у справі №9/67-38.

При цьому, посилання позивача на
Постанову Верховного Суду України від
24.01.2006р. у справі №14/130 судом не береться
до уваги, оскільки, вказуючи про
застосування норм ст.1048 ЦК України
Верховний Суд України виходив з того,
що між сторонами у справі №14/130
існували правовідносини, що випливають
з кредитного договору, тобто
правовідносин, які за своєю правовою
природою є подібними до правовідносин
позики, що регулюються ст.1048 ЦК України,
про що, також, зазначено в ч.2 ст.1054 ЦК
України, за змістом якої, до відносин за
кредитним договором застосовуються
положення про позику.

Відповідно до ч.1 ст. 49 ГПК України у
спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

В И Р
І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства
"Гарант - Енерго" (04107, м.Київ,
вул.Багговутівська, буд.17-21, ) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "ІСК Трансекспо" (03150,
м.Київ, вул.Ямська, буд.72, ) 80 000 (вісімдесят тисяч) грн. 00 коп. -
суми боргу та 1600 (тисячу шістсот) грн. 00
коп. - судового збору.

3. В задоволенні іншої частини позовних
вимог - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 22.04.14 р.

Суддя
Капцова Т.
П.