ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2014 р.
Справа № 27/290

Господарський суд Львівської області у
складі головуючого судді Р.Матвіїва,
судді У.Ділай, судді М.Петрашка при
секретарі судового засідання
Н.Фартушку, розглянув матеріали

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Хюпо
Альпе-Адріа-Лізинг», м. Київ;

до відповідача 1: Товариства з
обмеженою відповідальністю «Будімекс
Автодор», с. Галичани Городоцького
району Львівської області;

до відповідача 2: Товариства з
обмеженою відповідальністю
«БУДІМЕКС», м. Городок Львівської
області;

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача: Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Західекспертспецбуд», м. Львів;

про: спонукання до виконання мирової
угоди.

У судовому засіданні взяли участь
представники:

позивача: Фелді О.В. - представник на
підставі довіреності № 11 від 04.02.2014
року;

відповідача 1: не з'явився;

відповідача 2: Оприск І.С. - представник
на підставі довіреності б/н від 27.01.2014
року;

третьої особи: не з'явився.

Обставини розгляду справи. Постановою
Вищого господарського суду від 11.06.2013
року касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «БУДІМЕКС»
задоволено частково, рішення
господарського суду міста Києва від
05.03.2012 року та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
14.01.2013 року у справі № 27/290 скасовано, а
справу передано на новий розгляд до
господарського суду міста Києва.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 25.09.2013 року справу передано
господарському суду Львівської
області за територіальною підсудністю.

Ухвалою господарського суду
Львівської області від 17.10.2013 року
прийнято до провадження справу за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Хюпо
Альпе-Адріа-Лізинг» до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Будімекс
Автодор» та Товариства з обмеженою
відповідальністю «БУДІМЕКС» за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Західекспертспецбуд» про спонукання
до виконання мирової угоди. Розгляд
справи призначено на 06.11.2013 року.

У судове засідання 06.11.2013 року
представники сторін не з'явилися, про
час і місце розгляду справи
повідомлені належним чином, крім
третьої особи, повідомлення про
вручення поштового відправлення від
якої на час судового засідання не
повернулося. Від позивача надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи на два тижні. Відповідач 2 подав
клопотання про відкладення розгляду
справи. Враховуючи подані клопотання,
судом відкладено розгляд справи на
27.11.2013 року.

У судове засідання 27.11.2013 року сторони
та тертя особа явки представників не
забезпечили. Від третьої особи та від
позивача надійшли клопотання про
відкладення розгляду справи. Судом
відкладено розгляд справи на 13.12.2013
року.

У судовому засіданні 13.12.2013 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав, подав копії витягів з ЄДР на
відповідачів. Відповідач 1 та
відповідач 2 явки представників не
забезпечили. Від відповідача 1 надійшли
клопотання про призначення
колегіального розгляду справи та
відкладення розгляду справи. Від
відповідача 2 надійшло клопотання про
відкладення розгляду справи.
Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився, причини неявки
не повідомив. З метою повного і
всебічного з'ясування усіх обставин
спору судом задоволено клопотання
відповідача 1, призначено колегію у
складі трьох суддів шляхом
автоматизованої системи
документообігу та відкладено розгляд
справи на 27.01.2014 року.

У судовому засіданні 27.01.2014 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав, подав клопотання про
ознайомлення з матеріалами справи.
Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився, конверти,
адресовані третій особі, повернулися з
відміткою «за закінченням терміну
зберігання». Судом відкладено розгляд
справи на 19.02.2014 року.

У судовому засіданні 19.02.2014 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав, на виконання вимог
попередніх ухвал суду супровідним
листом подав документи для долучення
документів до матеріалів справи. Судом
відкладено розгляд справи на 11.03.2014
року.

У судовому засіданні 11.03.2014 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав. Представник відповідача 1 та
третьої особи не з'явилися.
Представник позивача подав клопотання
про продовження строку розгляду
справи. Забезпечуючи сторонам
можливість подати необхідні докази по
справі, судом продовжено строк
розгляду справи та відкладено її
розгляд на 17.03.2014 року.

У судовому засіданні 17.03.2014 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав. Відповідач 1 та третя особа
явки представників повторно не
забезпечили. Забезпечуючи сторонам
можливість подати докази по справі,
судом відкладено розгляд справи на
24.03.2014 року.

У судовому засіданні 24.03.2014 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав у повному обсязі, подав
письмові пояснення. представник
відповідача 2 подав пояснення по справі
та документи для долучення до
матеріалів справи, проти позовних
вимог заперечив. Відповідач 1 та тертя
особа явки представників повторно не
забезпечили. Судом відкладено розгляд
справи на 28.03.2014 року.

У судовому засіданні 28.03.2014 року
представник позивача позов підтримав,
представник відповідача 2 позов
заперечив.

Представникам сторін, що брали участь у
судових засіданнях, роз'яснено зміст
ст. ст. 20, 22 Господарського
процесуального кодексу України щодо
їхніх прав та обов'язків, зокрема про
право заявляти відводи судді.

Від фіксації судового процесу
технічними засобами представники
позивача та відповідача 2 відмовилися.

У судовому засіданні 28.03.2014 року судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Суть спору. Товариство з обмеженою
відповідальністю «Хюпо
Альпе-Адріа-Лізинг» (надалі по тексту
рішення - позивач) звернулося до суду з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будімекс Автодор»
(надалі по тексту рішення - відповідач 1,
лізингоодержувач згідно з договором
фінансового лізингу) та Товариства з
обмеженою відповідальністю «БУДІМЕКС»
(надалі по тексту рішення - відповідач 2,
поручитель згідно з договором поруки)
про спонукання до виконання мирової
угоди, укладеної між сторонами та
затвердженої ухвалою господарського
суду м. Києва від 03.06.2010 року у справі №
4/47 (надалі по тексту рішення - мирова
угода).

Згідно з мировою угодою відповідачем 1
підтверджено заборгованість з
відшкодування частини вартості
предметів лізингу та винагороди
лізингодавця, що виникла перед
лізингодавцем у зв'язку з невиконанням
умов договору фінансового лізингу від
27.03.2008 року згідно з виставленими
рахунками, що станом на 31.05.2010 року
складає 17 555 245 грн. 94 коп., та
заборгованість у розмірі 337 411 грн. 69
коп. у зв'язку із нездійсненням
страхування предмету лізингу.
Відповідач 2 зобов'язався сплатити
описану заборгованість у випадку її
непогашення відповідачем 1.

Відповідачем 1 умови мирової угоди
виконано частково, що стало підставою
для позивача для звернення до суду для
захисту свого права шляхом
зобов'язання боржників виконати мирову
угоду та сплатити 15 892 657 грн. 63 коп.
боргу, 1 256 428 грн. 19 коп. пені та 1 890 902 грн.
76 коп. штрафу.

Відповідач 1 доказів виконання умов
мирової угоди не представив, явки
представника у судове засідання не
забезпечив, відзиву на позовну заяву не
подав.

Відповідач 2 проти позовних вимог
заперечив, про що зазначив у відзиві
від 02.03.2012 року та поясненнях від 19.03.2014
року.

У процесі розгляду справи суд
встановив наступне. Ухвалою
господарського суду міста Києва від
03.06.2010 року у справі № 4/47, яка набрала
законної сили, затверджено мирову
угоду від 01.06.2010 року, відповідно до
якої Товариство з обмеженою
відповідальністю "Будімекс Автодор" та
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Будімекс"
зобов'язалися погасити заборгованість
перед Товариством з обмеженою
відповідальністю «Хюпо
Альпе-Адріа-Лізинг» " у наступному
порядку (п. 12 мирової угоди):

- 337 411,69 грн. (відшкодування витрат
лізингодавця, пов'язаних зі
страхуванням предметів лізингу згідно
з договором фінансового лізингу) у
строк до 30.07.2010 р.;

- 662 588,31 грн. (погашення заборгованості
по винагороді лізингодавця згідно з
договором фінансового лізингу) у строк
до 07.07.2010 р.;

- 16 892 657,63 грн. (погашення заборгованості
з відшкодування частини вартості
предметів лізингу та винагороди
лізингодавця) згідно з наступним
графіком:

1) еквівалент у гривнях 84 000,00 дол. США
згідно з курсом, що діє на дату
здійснення оплати, щомісячно до кінця
місяця, починаючи з серпня 2010 року до
лютого 2011 року включно;

2) еквівалент у гривнях 24 596,21 дол. США
згідно з курсом, що діє на дату
здійснення оплати, щомісячно до кінця
місяця, починаючи з березня 2011 року до
грудня 2016 року включно.

Крім того, у п. 2 мирової угоди
визначено, що у разі порушення
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Будімекс Автодор"
строків здійснення лізингових
платежів, передбачених договором
фінансового лізингу, графіками
лізингових платежів, додатковими
угодами до договору фінансового
лізингу або цією мировою угодою на
строк, що більш ніж на 3 календарних
місяці перевищує останній день
погашення платежу за відповідний
лізинговий період, сплачує заявлені в
позові нараховану раніше пеню у
розмірі 1 256 428,19 грн. та штраф у розмірі 1
890 902,76 грн. А за умови, якщо
лізингоодержувачем своєчасно
здійснюється розрахунок за
лізинговими платежами - нараховані та
пред'явлені пеня та штраф у
вищезазначеному розмірі сплаті не
підлягають на підставі додатково
укладеної між сторонами, після
закінчення строку дії та виконання
договору, окремої угоди.

П. 4 мирової угоди передбачено, що у
випадку невиконання відповідачем 1
своїх зобов'язань за договором
фінансового лізингу, графіками
лізингових платежів, додатковими
угодами до договору фінансового
лізингу або цією мировою угодою
заборгованість стягується з
відповідача 2 на підставі договору
поруки від 27.03.2008 року, відповідно до
умов якого Товариство з обмеженою
відповідальністю "Будімекс" як
поручитель відповідатиме перед
позивачем за порушення відповідачем
передбачених основним договором
(договором фінансового лізингу №
023-03/2008-С від 27.03.2008 року) зобов'язань, при
чому основного грошового зобов'язання:
по сплаті лізингових платежів,
винагороди лізингодавця, початкового
внеску, адміністративної комісії тощо,
так і за виконання похідних
зобов'язань: сплату неустойки,
повернення предмету лізингу,
відшкодування збитків тощо.

Взявши до уваги ті факти, що
відповідачем 1 зобов'язання по сплаті
боргу виконано частково, а саме
сплачено 2 000 000 грн., а ухвала суду від
03.06.2010 року у судовому порядку не
оскаржувалась, відтак набрала законної
сили, господарський суд м. Києва
рішенням від 05.03.2012 року позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Хюпо
Альпе-Адріа-Лізинг» задоволив
повністю, а саме вирішив стягнути
солідарно з відповідачів 18 039 988 грн. 58
коп., з яких 14 892 657 грн. 63 коп. сума
основного боргу та 3 147 330 грн. 95 коп.
неустойки.

Вищий господарський суд України
постановою від 11.06.2013 року касаційну
скаргу скаржника задоволив частково,
рішення господарського суду міста
Києва від 05.03.2012 року та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 14.01.2013 року
скасував, справу передав на новий
розгляд до господарського суду першої
інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України не погодилась з
прийнятими у справі судовими
рішеннями, з огляду на те, що
господарські суди попередніх
інстанцій в оскаржуваних судових
рішеннях не вказали доказів, якими
підтверджується сплата відповідачами
заборгованості у розмірі 2 000 000,00 грн.
Крім того, виходячи із зазначених
судами сум, що підлягали сплаті
відповідачами відповідно до умов
мирової угоди (у строк до 30.07.2010 року, у
строк до 07.07.2010 року та з серпня 2010 року
по лютий 2012 року), до лютого 2012 року
включно відповідачі повинні були
сплатити позивачу заборгованість у
сумі 8 012 700,31 грн., з огляду на що, з
урахуванням сплати ними суми - 2 000 000,00
грн., сума заборгованості, яка підлягає
стягненню з відповідачів за період з
вересня 2010 року по лютий 2012 року у
такому разі має становити 6 012 700,31 грн.
(натомість за розрахунком місцевого
господарського суду - 6 014 700,31 грн.).
Водночас, місцевим господарським судом
стягнуто солідарно з відповідачів
основну суму боргу усього у розмірі 14 892
657,32 грн., тоді як позивачем було
заявлено до стягнення з відповідачів
заборгованість у розмірі 15 892 657,63 грн.
Рішення місцевого господарського суду
не містить висновків щодо решти
заявленої позивачем до стягнення суми
заборгованості.

Із наявних матеріалів справи на новому
розгляді судом встановлено наступне.
На ухвалу господарського суду м. Києва
від 03.06.2010 року, якою затверджено мирову
угоду, відповідачем 2 було подано
апеляційну скаргу, однак остання по
суті не вирішувалась, оскільки
Київським апеляційним господарським
судом ухвалою від 09.02.2012 року скаржнику
було відмовлено у відновленні строку
для подання апеляційної скарги на
ухвалу господарського суду м. Києва від
03.06.2010 року по справі 4/47 (копії
апеляційної скарги та ухвали суду
апеляційної інстанції знаходяться в
матеріалах справи). Постанова суду
апеляційної інстанції залишена без
змін постановою Вищого господарського
суду України від 18.04.2012 року. Відтак,
ухвала господарського суду м. Києва від
03.06.2010 року чинна, а умови мирової угоди
підлягають виконанню.

Відповідачем 2 неодноразово подавались
клопотання про зупинення провадження у
справі 27/290 у зв'язку з розглядом судами
пов'язаних з даною справ, зокрема,
справи № 4/47 в апеляційному та
касаційному порядках, справи № 5015/1912/12
про визнання недійсним договору поруки
від 27.03.2008 року, однак розгляд справи в
жодній із судових інстанцій не
зупинявся.

Згідно з мировою угодою, а саме п. 12,
станом на момент прийняття рішення
(березень 2014 року) оплаті підлягає
заборгованість у розмірі 12 782 812 грн. 43
коп., зокрема за такі періоди:

- у строк до 30.07.2010 р. - 337 411,69 грн.;

- у строк до 07.07.2010 р. - 662 588,31 грн.;

- за серпень 2010 року - 84 000,00 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 31.08.2010
р. становило 662 432,40 грн.;

- за вересень 2010 року - 84 000,00 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 30.09.2010
р. становило 664 734,00 грн.;

- за жовтень 2010 року - 84 000,00 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 31.10.2010
р. становило 664 574,40 грн.;

- за листопад 2010 року - 84 000,00 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 30.11.2010
р. становило 666 792,00 грн.;

- за грудень 2010 року - 84 000,00 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 31.12.2010
року становило 666 782,80 грн.;

- за січень 2011 року - 84 000,00 дол. США, що за
офіційним курсом НБУ станом на 31.01.2011 р.
становило 666 960,00 грн.;

- за лютий 2011 року - 84 000,00 дол. США, що за
офіційним курсом НБУ станом на 28.02.2011 р.
становило 666 178,80 грн.;

- за березень 2011 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 31.03.2011
р. становило 195 785,83 грн.;

- за квітень 2011 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 30.04.2011
р. становило 195 918,65 грн.;

- за травень 2011 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 31.05.2011
р. становило 196 046,55 грн.;

- за червень 2011 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 30.06.2011
р. становило 196 088,36 грн.;

- за липень 2011 року - 24 596,21 дол. США, що за
офіційним курсом НБУ станом на 31.07.2011 р.
становило 196 061,31 грн.;

- за серпень 2011 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 31.08.2011
р. становило 196 049,01 грн.;

- за вересень 2011 року - 24 596,21 дол. США що
за офіційним курсом НБУ станом на 30.09.2011
р. становило 196 098,20 грн.;

- за жовтень 2011 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 31.10.2011
р. становило 196 203,97 грн.;

- за листопад 2011 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 30.11.2011
р. становило 196 516,34 грн.;

- за грудень 2011 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 31.12.2011
р. становило 196 518,80 грн.;

- за січень 2012 року - 24 596,21 дол. США, що за
офіційним курсом НБУ станом на 31.01.2012 р.
становило 196 516,34 грн.;

- за лютий 2012 року - 24 596,21 дол. США, що за
офіційним курсом НБУ станом на 29.02.2012 р.
становило 196 442,55 грн.

- за березень 2012 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 31.03.2012
р. становило 199 442,55 грн.

- за квітень 2012 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 28.04.2012
р. становило 196 521,26 грн.

- за травень 2012 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 28.05.2012
р. становило 196 585,21 грн.

- за червень 2012 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 27.06.2012
р. становило 196 585,28 грн.

- за липень 2012 року - 24 596,21 дол. США, що за
офіційним курсом НБУ станом на 31.07.2012 р.
становило 196 597,51 грн.

- за серпень 2012 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 31.08.2012
р. становило 196 597,51 грн.

- за вересень 2012 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 31.09.2012
р. становило 196 597,51 грн.

- за жовтень 2012 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 30.10.2012
р. становило 196 597,51 грн.

- за листопад 2012 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 31.11.2012
р. становило 196 597,51 грн.

- за грудень 2012 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 31.12.2012
р. становило 196 597,51 грн.

- за січень 2013 року - 24 596,21 дол. США, що за
офіційним курсом НБУ станом на 31.01.2013 р.
становило 196 597,51 грн.

- за лютий 2013 року - 24 596,21 дол. США, що за
офіційним курсом НБУ станом на 28.02.2013 р.
становило 196 597,51 грн.

- за березень 2013 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 31.03.2013
р. становило 196 597,51 грн.

- за квітень 2013 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 30.04.2013
р. становило 196 597,51 грн.

- за травень 2013 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 31.05.2013
р. становило 196 597,51 грн.

- за червень 2013 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 30.06.2013
р. становило 196 597,51 грн.

- за липень 2013 року - 24 596,21 дол. США, що за
офіційним курсом НБУ станом на 31.07.2013 р.
становило 196 597,51 грн.

- за серпень 2013 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 30.08.2013
р. становило 196 597,51 грн.

- за вересень 2013 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 31.09.2013
р. становило 196 597,51 грн.

- за жовтень 2013 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 30.10.2013
р. становило 196 597,51 грн.

- за листопад 2013 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 29.11.2013
р. становило 196 597,51 грн.

- за грудень 2013 року - 24 596,21 дол. США, що
за офіційним курсом НБУ станом на 30.12.2013
р. становило 196 597,51 грн.

- за січень 2014 року - 24 596,21 дол. США, що за
офіційним курсом НБУ станом на 31.01.2014 р.
становило 196 597,51 грн.

- за лютий 2014 року - 24 596,21 дол. США, що за
офіційним курсом НБУ станом на 28.02.2014 р.
становило 245 625,13 грн.

У період з березня 2014 року по грудень 2016
року відповідачі згідно з умовами
мирової угоди повинні сплати решту
заборгованості, а саме 4 109 845 грн. 13 коп.

Частково умови мирової угоди виконано,
що підтверджується наступними
доказами. У процесі нового розгляду
справи представником позивача подано
докази сплати відповідачем 1
заборгованості на суму 3 008 321 грн. 88 коп.,
а саме платіжні доручення № 471 від
17.12.2010 року на 1 000 000 грн. (призначення
платежу - часткова оплата винагороди
лізингодавця), № 708 від 21.07.2011 року на 1 109
грн. 04 коп. (призначення платежу -
відшкодування витрат лізингодавця), №
709 від 21.07.2011 року на 1 467 грн. 48 коп.
(призначення платежу - відшкодування
витрат лізингодавця), № 710 від 21.07.2011
року на 554 грн. 52 коп. (призначення
платежу - відшкодування витрат
лізингодавця), № 711 від 21.07.2011 року на 1 663
грн. 56 коп. (призначення платежу -
відшкодування витрат лізингодавця), №
712 від 21.07.2011 року на 1 175 грн. 76 коп.
(призначення платежу - відшкодування
витрат лізингодавця), № 713 від 21.07.2011
року на 587 грн. 88 коп. (призначення
платежу - відшкодування витрат
лізингодавця), № 714 від 21.07.2011 року на 1 763
грн. 64 коп. (призначення платежу -
відшкодування витрат лізингодавця), №
767 від 02.08.2011 року на 1 000 000 грн. 00 коп.
(призначення платежу - часткова оплата
винагороди лізингодавця), № 949 від
12.10.2011 року на 1 000 000 грн. 00 коп.
(призначення платежу - часткова оплата
винагороди лізингодавця). Однак, на
погашення заборгованості,
передбаченої мировою угодою, сплачено 3
000 000 грн., оскільки 8 321 грн. 88 коп. згідно
з умовами п. 3.6 договору фінансового
лізингу від 27.03.2008 року фактично є новою
сумою, яка до умов мирової угоди не
включалася, у зв'язку з тим, що є
різницею між розмірами лізингових
платежів, що підлягали сплаті,
внаслідок конвертації іноземної
валюти.

Для забезпечення виконання основного
зобов'язання за договором фінансового
лізингу 27.03.2008 року сторони уклали
договір поруки, відповідно до п. 1.4
якого сторони визначили, що поручитель
(відповідач 2) та боржник (відповідач 1)
відповідають перед кредитором
(позивачем) за порушення забезпечених
порукою зобов'язань як солідарні
боржники. Однак, даний договір
оскаржувався поручителем в судовому
порядку і був визнаний недійсним, що
підтверджується рішенням
господарського суду Львівської
області від 27.06.2012 року у справі №
5015/1912/12, постановою Львівського
апеляційного господарського суду від
24.09.2012 року у справі № 5015/1912/12,
постановою Вищого господарського суду
України від 11.02.2013 року у справі №
5015/1912/12, копії яких знаходяться в
матеріалах справи.

Відповідач 1 та третя особа явки
представників у судові засідання не
забезпечували, вимог ухвал суду про
надання додаткових доказів та пояснень
з урахуванням зауважень Вищого
господарського суду України не
виконали.

Дослідивши представлені суду докази,
заслухавши пояснення представників
сторін, взявши до уваги обов'язкові
вказівки Вищого господарського суду
України, зазначені у постанові від
11.06.2013 року, суд прийшов до висновку, що
заявлений у даному спорі позов
підлягає до задоволення частково, з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків є договори
та інші правочини.

Мирова угода за своєю правовою
природою у відповідності з нормами
Цивільного кодексу України є
правочином, що згідно зі ст. 629 даного
Кодексу підлягає обов'язковому
виконанню. Заінтересована сторона
(стягувач) не позбавлена права
звернутись до господарського суду з
позовною заявою про спонукання
виконання мирової угоди, оскільки
згідно з вимогами ст.16 Цивільного
кодексу України одним із способів
захисту цивільних прав та інтересів
сторони є примусове виконання
обов'язку в натурі.

Статтею 115 ГПК України передбачено, що
рішення, ухвали, постанови
господарського суду, що набрали
законної сили, є обов'язковими на всій
території України і виконуються у
порядку, встановленому Законом України
"Про виконавче провадження".

Ухвала господарського суду є
виконавчим документом згідно з п. 2 ч. 2
ст. 17 Закону України "Про виконавче
провадження" і як виконавчий документ
повинна містити у своїй резолютивній
частині не лише вказівку про
затвердження мирової угоди, а й інші
передбачені законодавством, зокрема
ст. 86 ГПК України та ст. 18 вищевказаного
закону, ознаки і відомості.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 3 Закону України "Про
виконавче провадження" (у редакції
Закону України № 354-IV від 15.03.2006 року)
ухвали господарського суду підлягають
виконанню державною виконавчою
службою.

Згідно з п. 3.19 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 року "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у разі ухилення
однієї зі сторін від виконання мирової
угоди після закінчення строку
(настання терміну) виконання нею своїх
обов'язків за цією угодою:

- якщо ухвала господарського суду про
затвердження мирової угоди відповідає
вимогам статті 18 Закону України "Про
виконавче провадження", то вона є
виконавчим документом у розумінні
пункту 2 частини другої статті 17
названого Закону і підлягає виконанню
державною виконавчою службою; тому за
наявності зазначеної умови позовна
заява про спонукання до виконання
мирової угоди не підлягає розгляду в
господарських судах;

- якщо ж ухвала суду про затвердження
мирової угоди не містить усіх даних,
зазначених у статті 18 названого Закону,
то така ухвала не має статусу
виконавчого документа, і інша сторона у
справі не позбавлена права звернутися
з позовом про спонукання до виконання
мирової угоди, у випадку задоволення
якого господарський суд видає наказ.
Відповідний позов може мати як
майновий, так і немайновий характер у
залежності від змісту умов мирової
угоди.

Ухвала господарського суду міста Києва
від 03.06.2010 року у справі № 4/47, якою
затверджено укладену сторонами мирову
угоду, не має статусу виконавчого
документа, оскільки всупереч вимогам
ст. 18 Закону України "Про виконавче
провадження", не містить відомостей про
дату набрання чинності рішенням та
строк пред'явлення виконавчого
документа до виконання. Незважаючи на
оскарження ухвали господарського суду
від 03.06.2010 року, остання не
скасовувалась та не змінювалась судом,
що описано судом вище, а відтак
залишається чинною для сторін.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

За відсутності інших підстав
припинення зобов'язання, передбачених
договором або законом, зобов'язання, в
тому числі й грошове, припиняється його
виконанням, проведеним належним чином
(стаття 599 ЦК України).

Враховуючи наведені положення, суд
вважає підстави звернення та спосіб
захисту порушеного права позивача
правомірними.

Стосовно позовної вимоги про стягнення
заборгованості солідарно з боржника та
поручителя, суд звертає увагу на
наступне.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу
України у разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки. Особи,
які спільно дали поруку, відповідають
перед кредитором солідарно, якщо інше
не встановлено договором поруки.

Як зазначено в ч. 1 ст. 543 Цивільного
кодексу України, у разі солідарного
обов'язку боржників (солідарних
боржників) кредитор має право вимагати
виконання обов'язку частково або в
повному обсязі як від усіх боржників
разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно зі ст. 23 Господарського
процесуального кодексу України позов
може бути подано кількома позивачами
чи до кількох відповідачів. Кожний з
позивачів або відповідачів щодо іншої
сторони виступає в судовому процесі
самостійно.

Як встановлено судом, договором поруки
від 27.03.2008 року (п. 1.4) сторони визначили,
що поручитель (відповідач 2) та боржник
(відповідач 1) відповідають перед
кредитором (позивачем) за порушення
забезпечених порукою зобов'язань як
солідарні боржники.

Позивач звертався з письмовими
претензіями від 27.01.2011 року, від 28.02.2011
року, 14.06.2011 року до відповідача 1 та з
претензіями від 27.01.2011 року, від 31.03.2011
року до відповідача 2, копії яких
знаходяться в матеріалах справи, про
неналежне виконання умов мирової угоди
та зобов'язання вжити відповідних дій
по погашенню заборгованості.

Враховуючи невиконання умов мирової
угоди відповідачами протягом довгого
часу, позивач вбачає підстави для
стягнення коштів солідарно. Однак, як
підтверджено матеріалами справи,
зокрема, копіями рішення суду першої
інстанції (27.06.2012 року) та постанов
судів апеляційної та касаційної
інстанцій (відповідно 24.09.2012 року та
11.02.2013 року) у справі № 5015/1912/12, договір
поруки, укладений між сторонами 27.03.2008
року, був укладений поручителем під
впливом помилки, внаслідок чого
визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. Нікчемний
правочин або правочин, визнаний судом
недійсним, вважається таким з моменту
його вчинення (частина перша статті 236
ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Відтак, договір поруки від 27.03.2008 року
не створює обов'язку для поручителя
відповідати солідарно з боржником за
невиконання його основного
зобов'язання, а вимога позивача про
стягнення заборгованості на примусове
виконання мирової угоди відповідачем 2
є неправомірною та безпідставною, у
зв'язку з чим суд вважає за необхідне
відмовити в її задоволенні та вирішує
позовні вимоги лише стосовно
відповідача 1.

Як встановлено судом при дослідженні
доказів, наявних у матеріалах справи, п.
12 мирової угоди сторони узгодили, що
загальна сума лізингових платежів, яку
потрібно сплатити у період з липня 2010
року по лютий 2012 року, становить 8 012 700
грн. 31 коп., у період з березня 2012 року по
грудень 2016 року - 9 879 957 грн. 32 коп. Крім
цього, мировою угодою, п. 2, встановлено,
що у разі порушення Товариством з
обмеженою відповідальністю "Будімекс
Автодор" строків здійснення лізингових
платежів, передбачених договором
фінансового лізингу, графіками
лізингових платежів, додатковими
угодами до договору фінансового
лізингу або цією мировою угодою на
строк, що більш ніж на 3 календарних
місяці перевищує останній день
погашення платежу за відповідний
лізинговий період, сплачує заявлені в
позові нараховану раніше пеню у
розмірі 1 256 428,19 грн. та штраф у розмірі 1
890 902,76 грн.

Відтак, загальна сума зобов'язань
згідно з мировою угодою становить 21 039
988 грн. 58 коп.

Платіжними дорученнями від 17.12.2010 року,
02.08.2011 року, 12.10.2011 року, описаними вище,
підтверджується факт оплати
заборгованості на суму 3 000 000 грн. 00 коп.,
а не 2 000 000 грн., як вказує у позовній
заяві позивач. Згідно зі здійсненим
судом перерахунком встановлено, що на
момент звернення з позовом до суду
(17.10.2011 року) мирова угода виконана
частково і несплаченими були 18 039 988
грн.58 коп., а не 19 039 988 грн. 58 коп., як
зазначив позивач. Відтак, суд приходить
до висновку про безумовну відмову у
задоволенні вимоги в частині стягнення
основного боргу в розмірі 1 000 00 грн. 00
коп. як такої, що була сплачена ще до
подання позовної заяви.

Як зазначено в п. 4 Оглядового листа
Вищого господарського суду України від
29.04.2013 року № 01-06/767/2013 «Про деякі
питання практики застосування
господарськими судами законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань (за матеріалами
справ, розглянутих у касаційному
порядку ВГСУ)», за порушення у сфері
господарювання учасники господарських
відносин несуть господарсько-правову
відповідальність шляхом застосування
до правопорушників господарських
санкцій на підставах і в порядку,
передбачених ГК України, іншими
законами та договором (частина друга
статті 193, частина перша статті 216 та
частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій
згідно з частиною другою статті 217 ГК
України є штрафні санкції, до яких
віднесено штраф та пеню. Розмір
штрафних санкцій відповідно до частини
четвертої статті 231 ГК України
встановлюється законом, а в разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання
зобов'язання, як пеня та її розмір
встановлено частиною третьою статті 549
ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК
України, статтями 1, 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та
частиною шостою статті 232 ГК України.
Право встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам частиною четвертою статті 231
ГК України. Можливість одночасного
стягнення пені та штрафу за порушення
окремих видів господарських
зобов'язань передбачено частиною
другою статті 231 ГК України.

Чинне законодавство допускає
можливість одночасного стягнення з
учасника господарських відносин, що
порушив господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені, які не є
окремими та самостійними видами
юридичної відповідальності (див.
постанову Верховного Суду України від
27.04.2012 та постанову Вищого
господарського суду України від 12.06.2012
у справі № 06/5026/1052/2011).

Перший платіж на погашення
заборгованості згідно з платіжним
дорученням № 471 було здійснено
відповідачем 1 17.12.2010 року, тобто з
порушенням строку виконання
зобов'язання, встановленого п. 12
мирової угоди, зокрема на 3 і більше
місяці, що є підставою для стягнення
штрафних санкцій.

Лізингодавець зараховує грошові кошти,
що надійшли на поточний рахунок
лізингодавця у черговості на власний
розсуд, керуючись принципом, що
погашається найдавніша заборгованість
лізингоодержувача перед лізингодавцем
(п. 14 мирової угоди). Відповідно, з 18 039 988
грн. 58 коп. наявного станом на жовтень
2011 року боргу розмір неустойки
становить 3 147 330 грн. 95 коп. (1 256 428 грн. 19
коп. пені та 1 890 902 грн. 76 коп. штрафу).

Порушення відповідачем 1 зобов'язань,
визначених мировою угодою,
встановлені, доведені матеріалами
справи та не спростовані відповідачем
1. Відтак, суд приходить до висновку про
задоволення позовної вимоги в частині
стягнення 1 256 428 грн. 19 коп. пені та 1 890 902
грн. 76 коп. штрафу за порушення строків
сплати заборгованості.

Неналежне виконання відповідачем 1
умов мирової угоди щодо погашення
заборгованості в порядку та строки,
передбачені мировою угодою, свідчить
про порушення зобов'язань боржником, а
тому вимоги позивача про стягнення
заборгованості за мировою угодою,
зобов'язання за якою відповідачем 1 не
виконуються, є цілком обґрунтованими,
відповідають нормам чинного
законодавства.

Докази повного чи часткового погашення
заборгованості відповідачами після
порушення провадження у даній справі
відсутні.

Суд звертає увагу на використання
сторонами іноземної валюти при
складенні графіку погашення
заборгованості, а також узгодження у
графіку здійснення платежів до грудня
2016 року, і вважає необхідним стягнути
суму основного боргу з урахуванням
прописаних сторонами у мировій угоді
умов. Тобто за період з серпня 2010 року
по лютий 2014 року сплаті підлягає
заборгованість в розмірі 10 782 812 грн. 50
коп., оскільки строк погашення боргу у
вказаному розмірі вже настав. Стосовно
стягнення коштів у розмірі 4 109 845 грн. 13
коп. суд зауважує, що така вимога є
безпідставною, оскільки, як
передбачено ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Враховуючи графік
виконання зобов'язання, затверджений
мировою угодою, вказану суму
відповідач 1 зобов'язаний сплатити у
період з березня 2014 року по грудень 2016
року, відтак, строки оплати вказаних
коштів ще не настали, що не дає
можливості задоволити позовну вимогу в
частині стягнення вказаної суми.

Проаналізувавши наявні в матеріалах
справи докази та здійснивши
перерахунок сум, що підлягають
стягненню з відповідача 1 згідно з
умовами мирової угоди станом на момент
прийняття рішення, суд приходить до
висновку (беручи до уваги вказівки
Вищого господарського суду України у
даній справі та часткове виконання
мирової угоди) про необхідність
задоволення позовної вимоги в частині
стягнення 10 782 812 грн. 50 коп. основного
боргу, 3 147 330 грн. 95 коп. неустойки,
відмову у задоволенні вимоги про
стягнення 1 000 000 грн. 00 коп. основного
боргу як такого, що не існував на момент
звернення з позовом до суду, відмову у
задоволенні вимоги про стягнення 4 109 845
грн. 20 коп. як такого, строк по оплаті
якого ще не настав.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати покладаються на
відповідача 1 пропорційно задоволеним
вимогам.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 35, 43, 49, 82-85, 116
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Зобов'язати Товариство з обмеженою
відповідальністю «Будімекс Автодор»
(82454, Львівська обл., Стрийський район,
село Верхня Стинава, вул. Польова,
будинок 12, ) виконати
умови мирової угоди, затвердженої
ухвалою господарського суду міста
Києва від 03.06.2010 року по справі № 4/47 між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Будімекс Автодор»
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Будімекс» (81500,
Львівська обл., Городоцький район,
місто Городок, вул. Шептицького,
будинок 4, А, ).

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будімекс Автодор»
(82454, Львівська обл., Стрийський район,
село Верхня Стинава, вул. Польова,
будинок 12, ) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Хюпо
Альпе-Адріа-Лізинг» (03056, м. Київ, вул.
Польова, будинок 24, ) 10 782
812 грн. 50 коп. основного боргу, 1 256 428 грн.
19 коп. пені, 1 890 902 грн. 76 коп. штрафу, 18 615
грн. в рахунок відшкодування
сплаченого судового збору та 172 грн. 28
коп. в рахунок відшкодування витрат на
інформаційно-технічне забезпечення.

У задоволенні позовної вимоги в
частині стягнення 5 109 845 грн. 13 коп.
відмовити.

У задоволенні позовних вимог до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будімекс» (81500,
Львівська обл., Городоцький район,
місто Городок, вул. Шептицького,
будинок 4, А, ) як
солідарного боржника з Товариством з
обмеженою відповідальністю «Будімекс
Автодор» (82454, Львівська обл.,
Стрийський район, село Верхня Стинава,
вул. Польова, будинок 12, )
відмовити повністю.

Накази видати після набрання судовим
рішенням законної сили, в порядку
статті 116 Господарського
процесуального кодексу України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені ст. ст. 91 -
93 Господарського процесуального
кодексу України.

Повне рішення складене та підписане
09.04.2014 року.

Головуючий суддя
Матвіїв Р.І.

Суддя
У.Ділай

Суддя
М.Петрашко