КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2014 р. Справа№ 910/2317/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Баранця О.М.

Пашкіної С.А.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Копейка Г. І. -
представник за довіреністю № 20/12 від
20.12.2013

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Логос
Транс»

на рішення господарського суду
міста Києва від 17.03.2014

у справі № 910/2317/14 (суддя
Чебикіна С. О.)

за позовом Приватного
підприємства «Стікерс»

до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Логос
Транс»

про стягнення 22 511,52 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з
відповідача основного боргу в сумі 22
511,52 грн. за поставлений за договором
поставки № 153 від 24.12.2010, але
неоплачений товар.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 17.03.2014, повний текст якого
складений 24.03.2014, у справі № 910/2317/14
позов задоволено повністю.

Рішення суду першої інстанції
ґрунтується на тому, що позивачем
належним чином доведений факт
невиконання відповідачем свого
обв'язку по оплаті отриманого за
спірним договором товару.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Логос Транс»
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 17.03.2014 по справі № 910/2317/14
повністю та прийняти нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
повністю.

В апеляційній скарзі відповідач
послався на те, що висновки, викладені у
рішення суду першої інстанції, не
відповідають фактичним обставинам
справи, та на те, що судом першої
інстанції були неправильно
застосовані норми матеріального права
та порушені норми процесуального
права.

Відповідач зазначив, що порушення норм
процесуального права полягають в тому,
що суд першої інстанції, в порушення
приписів ст. 43 ГПК України, не дослідив
матеріали справи та не надав належної
оцінки доказам по справі, оскільки не
врахував та не дослідив фактичне
погашення заборгованості за рахунок
повернення товару від відповідача
позивачу. Відповідач вказує на те, що
позивач висунув свідомо завищені та
необгрнутовані позовні вимоги,
оскільки позивачем не враховано усіх
належних первинних документів, зокрема
видаткових накладних, накладних на
повернення товару та фактичних оплат.

Також відповідач зазначив про те, що
судом першої інстанції не ставилось
питання про призначення у даній справі
судової експертизи для встановлення
обсягів фактично поставленого,
фактично оплаченого та фактично
повернутого за спірним договором
товару.

Порушення норм матеріального права, на
думку відповідача, полягає в тому, що
суд першої інстанції не встановив того,
що відповідно до приписів спірного
договору позивач при поставці товару
має передати відповідачеві відповідну
документацію на товар, (накладні,
податкові накладні, сертифікати
відповідності), та те, що в накладних на
поставку товару обов'язково вказується
номер замовлення заявки відповідача,
за яким товар постачається (п.с 5.5
договору), в той час як позивач, в
порушення вказаних приписів спірного
договору, не надав відповідачу разом з
товаром, що постачався, сертифікатів
відповідності на товар, а накладні не
містили номера замовлення відповідача,
з огляду на що, згідно з п. 3.3 спірного
договору термін розрахунків на товар є
продовженим на відповідну кількість
днів затримки надання належних
документів, а відтак, відповідач не
порушував прав позивача, оскільки
затримка у наданні останнім належних
документів на спірний товар, з
урахуванням п. 3.3. та 5.5 спірного
договору, спричинила інший строк
оплати товару.

Ухвалою від 07.04.2014 колегії суддів
Київського апеляційного
господарського суду в складі:
головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді
Баранець. О. М., Пашкіна С. А. апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю «Логос Транс»
прийнято до розгляду та порушене
апеляційне провадження.

Відповідач в судове засідання
представників не направив, про причини
неявки представників не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх
учасників про час і місце судового
розгляду апеляційної скарги, а також
те, що явка представників сторін в
судове засідання не визнана
обов'язковою, колегія суддів дійшла
висновку про розгляд апеляційної
скарги у відсутність представників
відповідача за наявними матеріалами
апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник
позивача проти задоволення
апеляційної скарги заперечив та просив
залишити її без задоволення, а
оспорюване рішення суду першої
інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної
скарги, матеріали справи, заслухавши
пояснення представника позивача, з
урахуванням правил ст. ст. 99, 101
Господарського процесуального кодексу
України, згідно з якими апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі,
колегія суддів встановила таке.

24.12.2010 позивач як постачальник та
відповідач як покупець уклали договір
поставки № 153 (далі Договір), відповідно
до умов якого позивач зобов'язався на
умовах та в порядку, визначених
Договором, поставляти відповідачу
(передавати у власність відповідача)
визначений Договором товар, а
відповідач зобов'язується приймати
товар та оплачувати його на умовах та в
порядку, визначених Договором.

Зі змісту Договору слідує, що його
сторонами укладено із протоколом
розбіжностей.

З наявної в матеріалах справи належним
чином засвідченої копії протоколу
розбіжностей до Договору від 24.12.2010 (а.с.
31, 31зворот) слідує, що у сторін є
розбіжності щодо п.п. 1.2, 2.4, 2.10, 2.12, 3.2, 3.5,
6.3 та 9.2 Договору.

Статтею 184 ГК України встановлений
загальний порядок укладання
господарських договорів:

- господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів (п. 1);

- проект договору може бути
запропонований будь-якою з сторін. У
разі якщо проект договору викладено як
єдиний документ, він надається другій
стороні у двох примірниках (п. 2);

- сторона, яка одержала проект договору,
у разі згоди з його умовами оформляє
договір відповідно до вимог частини
першої цієї статті і повертає один
примірник договору другій стороні або
надсилає відповідь на лист, факсограму
тощо у двадцятиденний строк після
одержання договору (п. 3);

- за наявності заперечень щодо окремих
умов договору сторона, яка одержала
проект договору, складає протокол
розбіжностей, про що робиться
застереження у договорі, та у
двадцятиденний строк надсилає другій
стороні два примірники протоколу
розбіжностей разом з підписаним
договором (п. 4);

- сторона, яка одержала протокол
розбіжностей до договору, зобов'язана
протягом двадцяти днів розглянути
його, в цей же строк вжити заходів для
врегулювання розбіжностей з другою
стороною та включити до договору всі
прийняті пропозиції, а ті розбіжності,
що залишились неврегульованими,
передати в цей же строк до суду, якщо на
це є згода другої сторони (п. 5);

- у разі досягнення сторонами згоди
щодо всіх або окремих умов, зазначених
у протоколі розбіжностей, така згода
повинна бути підтверджена у письмовій
формі (протоколом узгодження
розбіжностей, листами, телеграмами,
телетайпограмами тощо) (п. 6);

- якщо сторона, яка одержала протокол
розбіжностей щодо умов договору,
заснованого на державному замовленні
або такого, укладення якого є
обов'язковим для сторін на підставі
закону, або сторона - виконавець за
договором, що в установленому порядку
визнаний монополістом на певному ринку
товарів (робіт, послуг), яка одержала
протокол розбіжностей, не передасть у
зазначений двадцятиденний строк до
суду розбіжності, що залишилися
неврегульованими, то пропозиції другої
сторони вважаються прийнятими (п. 7);

- у разі якщо сторони не досягли згоди з
усіх істотних умов господарського
договору, такий договір вважається
неукладеним (таким, що не відбувся).
Якщо одна із сторін здійснила фактичні
дії щодо його виконання, правові
наслідки таких дій визначаються
нормами Цивільного кодексу України (п.
8).

В матеріалах справи відсутні докази
підписання сторонами протоколу
узгодження розбіжностей щодо пунктів
Договору, вказаних в протоколі
розбіжностей, з огляду на що п.п. 1.2, 2.4,
2.10, 2.12, 3.2, 3.5, 6.3 та 9.2 Договору фактично є
неукладеними, а правовідносини, які
регулювались вказаними пунктами, мають
регулюватись виходячи з положень
чинного законодавства.

Водночас слід зазначити про те, що
вищезгадані пункти Договору не
регулюються істотні умови Договору,
які сторони мають досягти при
укладенні договору поставки, а тому
спірний Договір вважається укладеним.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач посилається на те, що на
виконання умов Договору він поставив
відповідачеві товар на загальну суму 26
207,04 грн., з яких відповідачем повернуто
товар на загальну суму 3 695,52 грн., а
решта не оплачена, з огляду на що
заборгованість відповідача за
Договором становить 22 511,52 грн.

На підтвердження факту поставки товару
на вказану суму позивачем до
матеріалів справи долучені належним
чином засвідчені копії видаткових
накладних № 16 від 20.01.2011 на суму 12 814,44
грн., № 21 від 14.01.2011 на суму 4 337,40 грн., № 22
від 14.01.2011 на суму 2 695,08 грн. та № 559 від
22.04.2011 на суму 6 360,12 грн. (а.с. 32-43).

Загальна вартість товару, що його
поставлено за вищевказаними
накладними, становить 26 207,04 грн., з
огляду на що та враховуючи той факт, що
відповідачем не заперечується, що
товар за всіма вище переліченими
накладними постачався саме на підставі
Договору, колегія суддів вважає
доведеним факт поставки позивачем
відповідачу товару на підставі
Договору на загальну суму 26 207,04 грн.

Посилання відповідач на відсутність у
вказаних накладених номерів його
замовлень до уваги колегією суддів не
приймаються, оскільки відповідачем не
доведено, що правовим наслідком в
такому випадку є продовження терміну
розрахунку за прийнятий за цими
накладними товар.

Пункт 3.3 Договору, на який при цьому
посилається відповідач, права не
оплачувати спірний товар за
відсутності у накладних, за якими він
поставлений, номерів замовлень також
не надає.

Щодо посилань відповідача на ненадання
позивачем відповідачу разом з товаром,
що постачався, сертифікатів
відповідності на товар слід зазначити
таке.

Частина 2 ст. 662 ЦК України встановлює
обов'язок продавця одночасно з товаром
передати покупцеві його приналежності
та документи (технічний паспорт,
сертифікат якості тощо), що стосуються
товару та підлягають переданню разом
із товаром відповідно до договору або
актів цивільного законодавства.

Правові наслідки невиконання
продавцем обов'язку передати
приналежності товару та документи, що
стосуються товару, визначені ст. 666 ЦК
України, якою встановлено, що:

- якщо продавець не передає покупцеві
приналежності товару та документи, що
стосуються товару та підлягають
переданню разом з товаром відповідно
до договору купівлі-продажу або актів
цивільного законодавства, покупець має
право встановити розумний строк для їх
передання (ч. 1);

- якщо приналежності товару або
документи, що стосуються товару, не
передані продавцем у встановлений
строк, покупець має право відмовитися
від договору купівлі-продажу та
повернути товар продавцеві (ч. 2).

Отже, відповідно до приписів чинного
законодавства у випадку не виконання
позивачем як постачальником товару
обов'язку щодо передачі необхідної
документації на товар відповідач мав
право встановити розумний строк для їх
передання, а у випадку невиконання
позивачем такої вимоги - відмовитися
від договору купівлі-продажу та
повернути товар продавцеві.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що
кожна сторони повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Матеріали справи не містять жодних
доказів того що відповідач в період з
січня 2011 (дата поставки першої партії
товару) по квітень 2014 (дата написання
апеляційної скарги) висував позивачу
будь-які претензії з приводу поставки
спірного товару, в тому числі і щодо
ненадання будь-яких товаросупровідних
документів, встановлював позивачу
строк щодо поставки таких документів,
відмовлявся від Договору та намагався
повернути позивачеві спірний товар.

Крім того, умовами Договору сторонами
не погоджено, в якій саме спосіб має
відбуватись передача позивачем
відповідачу всієї необхідної
документації на товар, в тому числі і
сертифікатів відповідності,
оформлених відповідно до вимог чинного
законодавства.

Враховуючи, що відповідач прийняв
виконання позивачем зобов'язання з
поставки товару за Договором як
належне, саме він має довести, що
зазначені документи позивач йому разом
з товаром не передав, доказів чого
відповідачем суду не надано.

З огляду на зазначені обставини
колегія суддів вважає доведеним як
факт поставки позивачем відповідачу
товару на підставі Договору на
загальну суму 26 207,04 грн., так і факт
надання всіх необхідних
товаросупровідних документів.

В пункті 2.9.6 Договору сторонами
погоджено, що відповідач має право
повернути, а позивач зобов'язаний
прийняти від відповідача товар
протягом двох місяців з моменту
поставки, якщо товар не користується
попитом у покупців.

Позивач в позовній заяві стверджує, що
з поставленого за Договором Товару
відповідач в порядку п. 2.9.6 Договору
повернув товар на загальну суму 3 695,52
грн.

На підтвердження зазначеного факту
позивач долучив до позовної заяви
належним чином засвідчені копії
накладних на повернення № ЛТ-00000782 від
24.07.2012 на суму 3 437,76 грн. та № ЛТ-00000785 від
24.07.2012 на суму 7 126,38 грн. (а.с. 44-47, 50-54).

Як слідує зі змісту вказаних накладних,
товар, який був за ними повернутий,
постачався відповідачу на лише на
підставі Договору, а й на підставі
договору № 34 від 28.10.2009 та
рахунків-фактур.

До позовної заяви позивачем додані
відповідні письмові вибірки щодо
товару за накладною на повернення №
ЛТ-00000782 від 24.07.2012 (а.с. 48-49) та щодо
товару за накладною на повернення №
ЛТ-00000785 від 24.07.2012 (а.с. 55-58), в яких
позивачем визначено, який саме з
повернутих за вказаними накладними
товар є товаром, що був поставлений за
спірним Договором.

Відповідач в апеляційній скарзі
зазначив про те, що судом першої
інстанції не підіймалось питання про
призначення у даній справі судової
експертизи для встановлення обсягів
фактично поставленого, фактично
оплаченого та фактично повернутого за
спірним договором товару.

Жодних контрозрахунків вартості
повернутого, з поставленого за
Договором, товару відповідач не надав.

Проте, при порівнянні видаткових
накладних, накладних на повернення та
наданих позивачем письмових вибірок
колегією суддів встановлено, що
визначений позивачем у письмових
вибірках товар дійсно постачався
відповідачу на підставі Договору, і
проведення експертизи для
встановлення вказаного факту не
потрібно.

Крім того, в матеріалах справи наявна
копія заяви позивача про зарахування №
14/11 від 14.11.2013 (а.с. 14-15), в якій позивач
зазначає, що з повернутого за
накладними на повернення № ЛТ-00000782 від
24.07.2012 та № ЛТ-00000785 від 24.07.2012 він
зараховує в рахунок оплати по Договору
суму 3 695,52 грн., та просить оплатити
заборгованість за Договором в сумі 22
511,52 грн. На доказ направлення вказаного
листа за адресою реєстрації
відповідача до матеріалів справи
залучені належним чином засвідчені
копії опису вкладення та фіскального
чеку № 8280 від 21.11.2013 (а.с. 19-20).

Також, в матеріалах справи наявна
належним чином засвідчена копія
підписаного сторонами акту звірки
взаємних розрахунків 01.23.2012-31.12.2012 (а.с.
13), в якому відповідач визнав
заборгованість перед позивачем саме в
сумі 22 511,52 грн., тобто в сумі, яка
заявлена позивачем до стягнення та
становить різницю між вартість
поставленого за Договором (26 207,04 грн.)
та визначеної позивачем частини з
повернутого за вказаними вище
накладними на повернення (3 695,52 грн.)
товару.

З огляду на зазначені обставини,
колегія суддів вважає доведеним факт
повернення відповідачем позивачу
товару на загальну суму 3 695,52 грн.

Позивач звернувся до відповідача з
вимогою про оплату поставленого товару
№ 02/12 від 02.12.2013 (а.с. 22), в якій просив
сплатити спірну заборгованість або
повернути товар. На доказ направлення
зазначеного листа до матеріалів справи
залучені належним чином засвідчені
копії опису вкладення та фіскального
чеку № 7528 від 03.12.2013 (а.с. 24-25).

Відповідач на зазначений лист не
відповів, спірну заборгованість не
погасив, товар не повернув, наслідком
чого і стало звернення позивача до суду
з даним позовом.

За таких обставин, є доведеним, що
неоплаченим залишився товар на
загальну суму 22 511,52 грн. (26 207,04-3 695,52).

Згідно з ч. 1 ст. ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу
(ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 зазначеної статті
встановлено, що до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 627 УК України встановлено,
що відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства;
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 3.3 Договору розрахунки за
товар здійснюються в безготівковому
порядку не пізніше ніж за тридцять
календарних днів з моменту продажу
товару кінцевому споживачу (з правом
повернення та обміну) за умови
своєчасного надання позивачем всіх
передбачених Договором та чинним
законодавством України документів на
товар, що постачається. У випадку
несвоєчасного надання позивачем всіх
передбачених Договором та чинним
законодавством документів на товар, що
постачається, термін розрахунків
подовжується на відповідну кількість
днів затримки.

Відповідачем не надано доказів того, що
спірний товар станом на дату звернення
позивача до суду з даним позовом ним не
реалізований (акт інвентаризації
залишків тощо), з огляду на що колегія
суддів вважає доведеним факт
реалізації спірного товару кінцевим
споживачам.

Матеріали справи не містять доказів
виконання відповідачем зобов'язання з
оплати поставленого позивачем за
Договором Товару на суму 22 511,52 грн.,
тому суд першої інстанції правомірно
задовольнив вимоги позивача в частині
стягнення основного боргу на зазначену
суму. Рішення суду першої інстанції
залишається без змін.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Позивачем належним чином доведено
обставини, на які він посилається як на
підставу для задоволення своїх вимог,
відповідач вказаних обставин
належними та допустимим доказами не
спростував, правами, наданими стороні у
справі Господарським процесуальним
кодексом України не скористався.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна
скарга Товариства з обмеженою
відповідальністю «Логос Транс»
задоволенню не підлягає, рішення
господарського суду міста Києва від
17.03.2014 у справі № 910/2317/14 відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам і матеріалам справи,
підстав для його скасування не
вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної
скарги, відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК
України, покладаються на Товариство з
обмеженою відповідальністю «Логос
Транс».

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Логос
Транс» на рішення господарського суду
міста Києва від 17.03.2014 у справі № 910/2317/14
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 17.03.2014 у справі № 910/2317/14
залишити без змін.

3. Повернути до господарського суду
міста Києва матеріали справи № 910/2317/14.

Повний текст постанови складено:
23.04.2014

Головуючий суддя
Н.Ф. Калатай

Судді
О.М. Баранець

С.А. Пашкіна