номер провадження справи 32/11/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2014
Справа № 908/612/14

за позовом Концерну "Міські теплові
мережі" (69091, м. Запоріжжя, бул.
Гвардійський, буд. 137) в особі
Філії Концерну "Міські теплові мережі"
Ленінського району (69065,
м. Запоріжжя, вул. Щаслива, буд. 2-А)

до відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Віртуоз" (69035, м.
Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 63, кв. 502)

про стягнення 9173,55 грн.

Суддя Н.А. Колодій

Представники:

від позивача: Пустова А.Л., довіреність
№ 9125/27 від 30.12.2013 р.

від відповідача: не з'явився

Суть
спору:

28.02.2014 р. до господарського суду
Запорізької області звернувся Концерн
"Міські теплові мережі" в особі Філії
Концерну "Міські теплові мережі"
Ленінського району м.
Запоріжжя з позовною заявою до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Віртуоз" про
стягнення 9173,55 грн., які складаються з
8790,02 грн. основного боргу за договором
постачання теплової енергії в гарячій
воді № 1593 від 01.02.2005 р., 205,27 грн. - 3%
річних та 178,26 грн. пені за неналежне
виконання умов договору.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 28.02.2014 р.
позовну заяву прийнято до розгляду,
порушено провадження у справі № 908/612/14
з призначенням судового засідання на
26.03.2014 р. Ухвала направлялась на адресу
сторін в установленому законом
порядку.

Ухвалою суду від 26.03.2014 р. у зв'язку з
неявкою представника відповідача
розгляд справи було відкладено на
09.04.2014 р.

Ухвалою суду від 09.04.2014 р. розгляд
справи відкладався на 16.04.2014 р.

Позивач підтримав заявлені позовні
вимоги та обґрунтовує їх ст., ст. 11, 15, 16,
96, 258, 509, 526, 629 Цивільного кодексу
України та ст., ст. 1, 2, 193, 232, 276
Господарського кодексу України,
Законом України "Про теплопостачання",
Правилами користування тепловою
енергією № 1198 від 03.10.2007 р. Законом
України "Про відповідальність про
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" та умовами договору
постачання теплової енергії в гарячій
воді № 1593 від 01.02.2005 р.

Відповідач в судове засідання 16.04.2014 р.
повторно не з'явився, про визнання
позову не заявив, відзив на позовну
заяву, витребувані ухвалами суду по
справі документи і матеріали суду не
надав, про поважність причин неявки
уповноваженого представника суд не
повідомив.

Від відповідача повернулась ухвала
суду від 28.02.2014 р. про порушення
провадження по справі з відміткою "за
закінченням терміну зберігання".

Позивач в судовому засіданні надав
витяг з Довідки з Єдиного державного
реєстру підприємств та організацій
України, юридичною адресою ТОВ
"Віртуоз" є: 69035, м.
Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 63, кв. 502,
що відповідає юридичній адресі
відповідача, зазначеній у позовній
заяві.

Згідно з п. 3.9.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" в разі якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації - адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

За таких обставин, суд вважає, що ним
були вжиті достатні заходи для
повідомлення відповідача про дату, час
та місце розгляду справи № 908/612/14.

У відповідності до ст. 22 ГПК України,
сторони зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Справа розглянута, в порядку ст. 75 ГПК
України, за наявними в ній матеріалами
та без застосування засобів технічної
фіксації судового процесу.

У засіданні суду 16.04.2014 р., на підставі
ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи та
вислухавши пояснення представника
позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

01.02.2005 р. між Концерном "Міські теплові
мережі" в особі філії Концерну "Міські
теплові мережі" Ленінського району
(позивачем) та ТОВ "Віртуоз"
(відповідачем) був укладений договір
про постачання теплової енергії в
гарячій воді № 1593 (далі за текстом
-договір).

Згідно з п. 1.2 договору
енергопостачальна організація бере на
себе зобов'язання постачати
споживачеві теплову енергію в гарячій
воді в потрібних йому обсягах, згідно з
п. 1.3., а споживач зобов'язується
оплачувати одержану теплову енергію
разом з втратами теплової енергії на
теплотрасі, що перебуває на балансі
споживача за встановленими тарифами
(цінами) в терміни, передбачені цим
договором.

У пункті 1.3 договору визначено, що
енергопостачальна організація
постачає споживачу в період з 01.03.2005 р.
по 29.02.2006 р. теплову енергію в гарячій
воді в межах 5,2 Гкал з максимальним
тепловим навантаженням 0,003279 Гкал/год.

За період з березень 2012 р., квітень 2012 р.
та з жовтня 2012 року по квітень 2013 року, з
жовтня 2013 р. по січень 2014 р. нарахування
теплової енергії за договором
становить 8790,02 грн., що підтверджується
актами приймання-передачі теплової
енергії, копії яких містяться в
матеріалах справи.

Акти приймання-передачі теплової
енергії за період березень 2012 р.,
квітень 2012 р. та з жовтня 2012 року по
квітень 2013 року, з жовтня 2013 р. по січень
2014 р. складені позивачем на підставі
договору.

Акти та рахунки направлялись на адресу
відповідача поштою, про що свідчать
реєстри відправки рекомендованих
листів за вказаний період.

Відповідач згідно п. 3.2.2. договору
зобов'язався виконувати умови та
порядок оплати в терміни, які
передбачені розділом VI договору.

Відповідно до п. 6.2 договору ,
розрахунковим періодом є календарний
місяць.

За п. 6.3 договору, енергопостачальна
організація після 7-го числа місяця,
наступного за розрахунковим, надає
споживачу рахунок за фактично спожиту
теплову енергію, акт надання послуг і
податкову накладну. Споживач
зобов'язаний оформити акт надання
послуг і до 25 числа місяця, наступного
за розрахунковим, повернути його
Енергопостачальній організації.

Відповідно до п. 6.4 договору підставою
для розрахунків відповідача з
позивачем є Акт надання послуг,
підписаний обома сторонами.

Відповідно до п. 6.5 договору розрахунок
кількості теплової енергії, яка
відпущена споживачу, проводиться на
підставі показань розрахункових
приладів обліку з урахуванням втрат,
або розрахунковим способом -при
відсутності приладів обліку.

Споживач зобов'язаний згідно з п. 6.6
договору до 20 числа поточного місяця
перерахувати на розрахунковий рахунок
енергопостачальної організації суму
заборгованості за фактично спожиту
теплову енергію і передоплати.

В абзаці другому п. 10.1 договору,
вказано, що договір вважається
пролонгованим на кожний наступний рік,
окрім досягнення взаємної згоди сторін
про його розірвання.

За вказаний період відповідач оплат не
здійснював. Таким чином,
заборгованість за договором складає
8790,02 грн.

Проаналізувавши фактичні обставини
справи, оцінивши представлені докази,
заслухавши представника позивача, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України,
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утримуватися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Правовідносини сторін є
господарськими, які виникли на
підставі договору енергопостачання .

Відповідно до ст. ст. 1, 19 Закону України
"Про теплопостачання", теплова енергія -
товарна продукція, що виробляється на
об'єктах сфери теплопостачання для
опалення, підігріву питної води, інших
господарських і технологічних потреб
споживачів, призначена для
купівлі-продажу. Вироблена теплова
енергія постачається споживачу згідно
з договором купівлі-продажу.

Згідно ч. 1 ст. 275 ГК України, за
договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
(енергопостачальник) відпускає
електричну енергію, пару, гарячу і
підігріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ч. ч. 6, 7 ст. 276 ГК України,
розрахунки за договорами
енергопостачання здійснюються на
підставі цін (тарифів), встановлених
відповідно до вимог закону. Оплата
енергії, що відпускається,
здійснюється, як правило, у формі
попередньої оплати. За погодженням
сторін можуть застосовуватися планові
платежі з наступним перерахунком або
оплата, що проводиться за фактично
відпущену енергію.

Глава 50 ЦК України передбачає
підстави та умови припинення
зобов'язання, зокрема, статтею 599 ЦК
України встановлено, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Отже, зобов'язання відповідача
оплатити спожиту протягом спірного
період теплову енергію не припинено.

Статтею 193 ГК України встановлено, що
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання
-відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Норми права аналогічного змісту
містить ст. 526 ЦК України.

У відповідності до приписів ст. 525 ЦК
України одностороння відмова від
зобов'язання є недопустимою, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України також
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлено строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Нарахування підтверджуються
помісячними актами приймання-передачі
теплової енергії, які додані до
позовної заяви. Позивач направляв на
адресу споживача рахунки та акти, що
підтверджено відповідними реєстрами.

Приймаючи до уваги те, що на момент
розгляду справи в суді відповідач має
заборгованість в сумі 8790,02 грн., доказів
її погашення не надав, вимога позивача
про стягнення 8790,02 грн. основного
боргу підлягає задоволенню.

Позивачем заявлені вимоги про
стягнення 205,27 грн. - 3 % річних.

У відповідності до положень чинного
законодавства захист цивільних прав
здійснюється, зокрема, шляхом
стягнення з особи, яка порушила право,
завданих збитків, а у випадках
передбачених законодавством або
договором, неустойки (штрафу, пені), а
також інших засобів передбачених
законодавством.

До інших засобів захисту цивільних
прав, у відповідності до ст. 625 ЦК
України, відносяться втрати від
інфляції та 3 % річних.

Статтю 625 ЦК України встановлено, що
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Надані розрахунки судом перевірені та
встановлено, що розрахунок 3 % річних
позивачем виконаний вірно, а вимога про
стягнення з відповідача 205,27 грн. - 3 %
річних є обґрунтованою та підлягає
задоволенню судом.

Крім того, позивачем заявлені вимоги
про стягнення з відповідача пені в
розмірі 178,26 грн.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського
кодексу України штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за увесь
час користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законом або договором.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України
від 22.11.1996 р. N 543/96-ВР "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

На підставі п. 7.2.3. договору, за
несвоєчасне виконання розрахунків за
теплову енергію - пеня в розмірі 0,5 % від
належної до сплати суми за кожен день
прострочення, але не більш подвійної
облікової ставки НБУ.

Судом перевірено правильність
нарахування пені та встановлено, що
розрахунок позивачем виконано не
вірно.

Згідно проведеного перерахунку
суми пені в судовому засіданні судом
встановлено, що сума пені за 182 дня, яка
підлягає стягненню складає 161,90 грн. В
решті вимог щодо стягнення пені слід
відмовити, як необґрунтовано
заявлених.

Приймаючи до уваги те, що на
момент розгляду справи в суді
відповідач має заборгованість та
доказів її погашення не надав, вимога
позивача належить задоволенню
частково в сумі 9157,19 грн., які
складаються з 8790,02 грн. основного боргу,
205,27 грн. - 3% річних і 161,90 грн. пені.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК
України, судові витрати, в частині
задоволених вимог, слід покласти на
відповідача, поскільки спір доведений
до суду з його вини.

Керуючись ст. ст. 49, 75, 82, 84, 85 ГПК
України, суд

Вирішив:

1. Позов Концерну "Міські теплові
мережі" в особі Філії Концерну "Міські
теплові мережі" Ленінського району до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Віртуоз" про
стягнення 9173,55 грн. задовольнити
частково.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю "Віртуоз"
(69035, м. Запоріжжя, вул.
Перемоги, буд. 63, кв. 502, )
на користь Концерну "Міські теплові
мережі" (69091, м. Запоріжжя, бул.
Гвардійський, 137; , п/р зі
спеціальним режимом використання
№ 1951 в у філії -
Запорізьке обласне правління ПАТ
"Державний ощадний банк України", МФО
313957) 8790 (вісім тисяч сімсот дев'яносто)
грн. 02 коп. основного боргу, 205 (двісті
п'ять) грн. 27 коп. - 3% річних, 161 (сто
шістдесят одна) грн. 90 коп. пені та 1823
(одна тисяча вісімсот двадцять три) грн.
75 коп. судового збору. Видати наказ.

3. В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

Повне рішення оформлено і
підписано у відповідності до вимог ст.,
ст. 84, 85 ГПК України "17" квітня 2014 р.

Суддя
Н.А. Колодій

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.