ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

07.04.2014
Справа № 905/1290/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Єнакіївське Благо»,
с.Малоорлівка, Донецька область

до Реєстраційної служби Шахтарського
міськрайонного управління юстиції
Донецької області, м. Шахтарськ,
Донецька область

Малоорлівської сільської ради
Шахтарського району Донецької області,
с. Малоорлівка, Донецька
область

про визнання дійсним договору
купівлі-продажу та визнання права
власності.

Суддя Говорун О.В.

Представники:

від позивача -Рамазанова Т.А.,
довіреність від 01.12.2013;

від відповідача 1 - Юрнюк В.О.,
довіреність №139 від 04.04.2014;

від відповідача 2 - Козак Т.М.,
довіреність №46/01-17 від 21.03.2014.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Єнакіївське Благо»
(далі - позивач) звернулось до
господарського суду Донецької області
з позовом до Реєстраційної служби
Шахтарського міськрайонного
управління юстиції Донецької області
(далі - відповідач 1) про визнання
дійсним договору купівлі-продажу та
визнання права власності.

Ухвалою господарського суду від 12.03.2014
було залучено третю особу, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача,
Малоорлівську сільську раду
Шахтарського району Донецької області,
яка ухвалою суду від 24.03.2014 була
виключена зі складу учасників судового
процесу як третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача та залучена до
участі у справі як інший відповідач
(далі - відповідач 2).

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що за договором
купівлі-продажу нерухомого майна від
20.12.2005 він придбав у власність спірне
майно, однак, відповідач 1 рішенням
відмовив у державній реєстрації прав
та їх обтяжень, з огляду на те, що
договір купівлі-продажу нерухомого
майна від 20.12.2005 не посвідчений
нотаріально, у зв'язку із чим його форма
не відповідає вимогам, які встановлені
законом. Крім того, право власності на
це майно вже зареєстровано. За вказаних
обставин, позивач вважає, що зазначений
договір є дійсним та він є власником
спірного майна, а відмова відповідача 1
від оформлення за ним права власності
на спірне майно є оспорюванням та
невизнанням його права власності, за
захистом якого він звернувся до суду.

Відповідач 1 у відзиві на позовну заяву
проти задоволення позову заперечує з
посиланням на те, що договір
купівлі-продажу нерухомого майна від
20.12.2005, який був поданий позивачем для
проведення державної реєстрації права
власності не посвідчений нотаріально,
з огляду на що його форма не відповідає
вимогам, встановленим законом, право
власності на спірне майно вже
зареєстровано, а отже підстав для
проведення державної реєстрації прав
не було. Крім того зазначив, що
відповідач 1 не є стороною за договором
купівлі-продажу, право власності
позивача не оспорює, з огляду на що
вважає що не може бути відповідачем у
зазначеній справі.

Відповідач 2 у листах №05/01-02 від 06.03.2014
та від 04.04.2014 проти задоволення позову
не заперечує та зазначає, що без
правовстановлюючих документів на
спірний об'єкт нерухомого майна
неможливе подальше укладання договору
оренди земельної ділянки з позивачем
під нерухомий об'єкт, який є предметом
спору.

Суд, заслухавши представників сторін,
дослідивши письмові докази у судовому
засіданні, встановив наступні факти та
відповідні ним правовідносини.

30.12.2005 між Сільськогосподарським
товариством з обмеженою
відповідальністю «Єнакіївське» (далі -
продавець) та позивачем був укладений
договір купівлі-продажу нерухомого
майна (далі - договір), відповідно до
умов якого продавець зобов'язується
продати та передати у власність
позивачу будівлі впродовж дев'яносто
днів з моменту підписання даного
договору (а.с.14-16).

Відповідно до п.п.1.1 п.1 договору
продавець передає у власність позивача
нерухоме майно: будівлю контори,
загальною площею 197,3 м.кв., вартістю 4
071грн., яка розташована за адресою:
Донецька область, с. Малоорлівка, вул.
Широка, буд. 226; будівлю семенного
складу, загальною площею 578,8 м.,
вартістю 10 024грн., яка розташована за
адресою: Донецька область, с.
Малоорлівка, вул. Широка, буд. 21; будівлю
(ангару), загальною площею 440, 4м.,
вартістю 10 800грн., яка розташована за
адресою: Донецька область, с.
Малоорлівка, вул. Широка, буд. 21.

Загальна сума договору складає 24 895
грн. з урахуванням ПДВ (п.1.2 договору).

Згідно з п.2.1 договору, продавець
зобов'язаний після підписання договору
впродовж трьох місяців передати у
власність позивача зазначене майно.

Відповідно до п.3.1 договору,
приймання-передавання майна
здійснюється уповноваженими
представниками обох сторін із
складанням акта приймання-передачі,
який підписується уповноваженими
представниками сторін, який є
невід'ємною частиною даного договору.

На виконання умов вказаного договору
між сторонами був підписаний акт
прийому-передачі за договором №4 від
22.03.2006 (а.с.17) і накладна №7 від 22.03.2006
(а.с.20) та відповідно до квитанції до
прибуткового касового ордера №11 від
23.01.2006 позивач сплатив відповідачу 10 000
грн. (а.с.19).

В подальшому позивач звернувся до
відповідача 1 для оформлення права
власності на об'єкт нерухомого майна:
будівлю контори відділення №1, яка
розташована за адресою: Донецька
область, с. Малоорлівка, вул. Широка,
буд. 226.

Відповідач 1, рішенням про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень №8255440 від 23.11.2013, вирішив
відмовити у державній реєстрації прав
та їх обтяжень на будівлю контори
відділення №1, з огляду на те, що,
договір купівлі-продажу нерухомого
майна від 20.12.2005 не посвідчений
нотаріально, у зв'язку із чим його форма
не відповідає вимогам встановленим
законом, а право власності на вище
наведене майно вже зареєстровано
(а.с.13).

04.12.2013 позивач звернувся до відповідача
2 з листом про надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки для
надання в оренду для обслуговування
нежитлового приміщення, яке
розташоване за адресою: Донецька
область, с. Малоорлівка, вул. Широка,
буд. 226, набутої позивачем на підставі
договору купівлі-продажу нерухомого
майна від 20.12.2005 (а.с.87).

04.04.2014 відповідач 2 листом відмовив
позивачу у наданні дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки для
надання в оренду для обслуговування
нежитлового приміщення з причини того,
що в доданих документах відсутній
будь-який документ, який би свідчив про
належність зазначеного майна на праві
власності позивачу. Крім того зазначив,
що Сільськогосподарське товариство з
обмеженою відповідальністю
«Єнакіївське», яке було власником
зазначеного нерухомого майна, рішенням
суду визнане банкрутом, з огляду на що
зазначене майно може бути оформлене та
зареєстроване як безхазяйне майно
(а.с.85-86).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 209 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України),
зокрема, правочин, який вчинений у
письмовій формі, підлягає
нотаріальному посвідченню лише у
випадках, встановлених законом або
домовленістю сторін. Нотаріальне
посвідчення правочину здійснюється
нотаріусом або іншою посадовою особою,
яка відповідно до закону має право на
вчинення такої нотаріальної дії,
шляхом вчинення на документі, в якому
викладено текст правочину,
посвідчувального напису.

Згідно ст. 210 ЦК України, правочин
підлягає державній реєстрації лише у
випадках, встановлених законом. Такий
правочин є вчиненим з моменту його
державної реєстрації. Перелік органів,
які здійснюють державну реєстрацію,
порядок реєстрації, а також порядок
ведення відповідних реєстрів
встановлюються законом.

Частиною 1 ст. 657 ЦК України, в редакції
на дату укладання договору,
встановлено, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Відповідно до ст. 640 ЦК України, договір
є укладеним з моменту одержання особою,
яка направила пропозицію укласти
договір, відповіді про прийняття цієї
пропозиції. Якщо відповідно до акта
цивільного законодавства для
укладення договору необхідні також
передання майна або вчинення іншої дії,
договір є укладеним з моменту
передання відповідного майна або
вчинення певної дії. Договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Згідно ст. 220 ЦК України, у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним. Якщо сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Частиною 1,3,4 ст. 334 ЦК України, право
власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом. Право власності
на майно за договором, який підлягає
нотаріальному посвідченню, виникає у
набувача з моменту такого посвідчення
або з моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.
Якщо договір про відчуження майна
підлягає державній реєстрації, право
власності у набувача виникає з моменту
такої реєстрації.

Договір купівлі-продажу нерухомого
майна від 30.12.2005 нотаріально
посвідчений не був, в судовому порядку
дійсним не визнаний, державну
реєстрацію не пройшов.

Відповідачі не є сторонами за
договором купівлі-продажу, не
оспорюють його дійсність, з огляду на
що позовні вимоги в частині визнання
договору купівлі-продажу нерухомого
майна від 20.12.2005 дійсним задоволенню не
підлягають.

Частиною 1 ст. 182 ЦК України
встановлено, що право власності та інші
речові права на нерухомі речі,
обмеження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації.

Згідно ст.6 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
майно та їх обтяжень» систему органів
державної реєстрації прав становлять:
Міністерство юстиції України;
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
державної реєстрації прав; органи
державної реєстрації прав, утворені
Міністерством юстиції України в
установленому законодавством порядку.

Відповідно до п.1 Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень (далі-Порядок), затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
«Про затвердження Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень і Порядку надання інформації
з Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно» від 22.06.2011 №703, органи
державної реєстрації прав - структурні
підрозділи територіальних органів
Мін'юсту, що забезпечують реалізацію
повноважень Укрдержреєстру.

Згідно з Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на майно та їх
обтяжень» державна реєстрація прав на
нерухоме майно та їх обтяжень з 01.01.2013
проводиться державним реєстратором
прав на нерухоме майно органу
державної реєстрації, а також
нотаріусами як спеціальними
суб'єктами, на яких покладаються
функції державного реєстратора, що
кореспондується з п. 2 Порядку.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Реєстраційна служба Шахтарського
міськрайонного управління юстиції
Донецької області здійснює реєстрацію
речових прав на нерухоме майно, і у
даній справі, не перебуваючи з
позивачем у правовідносинах щодо
здійснення ним прав володіння,
користування та розпорядження майном,
стосовно якого заявлені позовні вимоги
про визнання права власності, не
оспорює та не претендує на таке право.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачі не оспорюють право
власності позивача, не заявляють на
нього прав, відповідач 1 лише відмовляє
в його оформленні з підстав
відсутності нотаріального посвідчення
договору купівлі-продажу нерухомого
майна від 20.12.2005 та наявності
реєстрації права власності на спірне
майно, а відповідач 2 відмовляє у
наданні дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки для надання в оренду для
обслуговування зазначеного нерухомого
майна з причини відсутності будь-яких
документів на підтвердження
належності зазначеного нерухомого
майна на праві власності позивачу.

Відмова органу державної реєстрації
прав в оформленні права власності на
об'єкт нерухомого майна не є
оспорюванням права власності на об'єкт
нерухомого майна.

Аналогічного висновку дійшов
Верховний Суд України у постанові від
12.09.2011 у справі №6/315 та постанові від
20.06.2011 у справі № 3-55гс11.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України), кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Водночас, судом зазначається, що, на
підставі ст. 38 ГПК України,
господарський суд витребовує докази за
наявності відповідного клопотання, у
разі неможливості самостійно надати
докази сторонами.

Згідно ч.1 ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд вважає позовні
вимоги не обґрунтованими та такими що
задоволенню не підлягають.

Господарські витрати розподілити
відповідно до ст.49 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не було скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів, через
господарський суд, який розглянув
справу.

Повне рішення складено 14 квітня 2014
року.

Суддя
О.В.
Говорун