РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 року
Справа № 902/1409/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя
Крейбух О.Г. , суддя Юрчук М.І.

при секретарі Макаревич В.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Заремба Ю.М.,
Воловодівський І.В.

від відповідача: Ковальчук С.В.,
Далєвський А.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
відповідача

Приватного підприємства "Компанія
Володимирський масив" на рішення
господарського суду Вінницької
області від 3 лютого 2014 року у справі №
902/1409/13 (суддя Банасько О.О.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фірма "Кредо"

до відповідача Приватне підприємство
"Компанія Володимирський масив"

про стягнення 279 636 грн. 89 коп..

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Кредо» (надалі -
Позивач) звернулося в господарський
суд Вінницької області з позовною
заявою (том 1, а.с. 2-7) до Приватного
підприємства «Володимирський масив»
(надалі - Відповідач), про стягнення з
Відповідача заборгованості в сумі 235 744
грн. 01 коп., 3 % річних в розмірі 22 747 грн. 69
коп. та 21 145 грн. 01 коп. інфляційних
втрат.

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 3 лютого 2014 року
(том 2, а.с. 144-148) з
підстав, вказаних у цьому рішенні,
позов задоволено повністю. Стягнуто з
Відповідача на користь Позивача 235 744
грн. 10 коп. боргу, 21 145 грн. 10 коп.
інфляційних втрат та 22 747 грн. 69 коп.
річних. Також, покладено на Відповідача
витрати по сплаті судового збору в
розмірі 5 592 грн. 74 коп. та витрати зі
сплатою вартості судової експертизи в
розмірі 1 713 грн. 60 коп..

Не погоджуючись із винесеним рішенням
суду першої інстанції Відповідач
звернувся з апеляційною скаргою (том 3,
а.с. 2-5) до Рівненського апеляційного
господарського суду, в якій, з підстав,
вказаних у цій апеляційній скарзі,
просить рішення господарського суду
Вінницької області від 3 лютого 2014 року
в справі № 902/1409/13 скасувати та прийняти
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
рішення місцевого господарського суду
прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Крім того, Відповідач як на підставу
скасування рішення суду посилається на
те, що господарським судом Вінницької
області в основу рішення суду було
покладено висновок судово-технічної та
почеркознавчої експертизи № 29/30/14-21 від
28 січня 2014 року про невідповідність
підписів громадянина ОСОБА_6, однак
залишено поза увагою факт дійсного
неодноразового отримання цегли
керамічної уповноваженим
представником Позивача - ОСОБА_6 за
довіреністю № 197 від 1 листопада 2012
року.

Ухвалою суду від 28 лютого 2014 року (том 3,
а.с. 1) апеляційну скаргу Відповідача
прийнято до провадження та призначено
її розгляд на 2 квітня 2014 року на 15
годину 10 хвилин.

Позивач не скористався правом
подачі письмового відзиву на
апеляційну скаргу, що у відповідності
частини 2 статті 96 Господарського
процесуального кодексу України не
перешкоджає перегляду рішення суду.

В судовому засіданні від 2 квітня
2014 року представники Позивача
заперечили проти апеляційної скарги,
вважають доводи Відповідача
необґрунтованими, рішення суду першої
інстанції - правомірним та законним.

В судовому засіданні від 2 квітня
2014 року представники Відповідача
підтримали доводи апеляційної скарги,
з підстав, висвітлених у ній, просять
рішення суду першої скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову .

Заслухавши пояснення
представників Позивача та Відповідача,
розглянувши матеріали та обставини
справи, апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що в задоволенні апеляційної скарги
Відповідача слід відмовити, а
оскаржуване рішення господарського
суду Вінницької області від 3 лютого 2014
року по справі № 902/1409/13 слід залишити
без змін. При цьому колегія суду
виходила з такого.

Рівненським апеляційним господарським
судом встановлено, що 28 березня 2008 року
між Позивачем та Відповідачем укладено
договір № 2131.05 про поставку
нафтопродуктів (надалі - Договір; том 1,
а.с. 12).

За умовами пунктів 2.1-2.3 Договору:
Відповідач придбаває у Позивачу паливо
в об'ємі і асортименті, встановленому
даним Договором; кількість палива, яке
має бути поставлене визначається
виходячи з даних по виборці
Відповідачем палива на АЗС; Позивач
видає без оплати Відповідачу бланки
талонів в необхідній Відповідачу
кількості; після зарахування
попередньої оплати за паливо на
розрахунковий рахунок Відповідача
грошові кошти обраховуються на
Субрахунку Відповідача і по мірі
вибірки палива на АЗС списуються з
Субрахунку Відповідача на підставі
даних, які надходять з АЗС на яких
Відповідач отримує паливо по талонам.

Відповідно до пункту 4.1 Договору:
паливо оплачується Відповідачем на
умовах попередньої оплати по цінам, які
діють на АЗС на момент надходження
коштів на розрахунковий рахунок
Позивача.

Пунктом 4.5 Договору визначено, що:
Позивач може відпускати Відповідачу
паливо без попередньої оплати; при
цьому ціна за отримане паливо в борг
збільшується на 1 % від ціни, яка діє на
АЗС на яких відбувалась вибірка палива
Відповідачем; виниклу суму
заборгованості Відповідач
зобов'язаний погасити не пізніше ніж за
один банківський день до закінчення
місяця на протязі якого виник борг.

В силу дії пунктів 5.2, 5.5 Договору:
Позивач веде в електронному вигляді
зведену відомість фактично
відпущеного Відповідачу по талонам
палива; в зведеній відомості
відображається дата отримання палива,
його марка, кількість і ціна, номера
талонів по яким здійснювався відпуск
палива.

Згідно пункту 5.4 Договору: щомісячно в
останній день місяця або в будь-який
інший день, за бажанням Відповідача,
виписується зведена податкова та
видаткова накладні, в яких вказуються
суми і дати оплат, фактична кількість
отриманого палива і його вартість.

В зв'язку із невиконанням Відповідачем
свого зобов'язання по Договору, щодо
проведення своєчасних оплат за
поставлене паливо, Позивач був
змушений звернутися за захистом свого
порушеного права в суду з позовом до
Відповідача.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах
справи, колегія суду зазначає, що
Відповідач за період з 30 квітня 2008 року
по 20 червня 2011 року на умовах Договору,
на підставі видаткових накладних за
вказаний період отримав від Позивача
нафтопродукти на загальну суму 2 254 611
грн. 50 коп., що підтверджується
видатковими накладними за період з 30
квітня 2008 року по 20 червня 2011 року,
відомостями Позивача та довіреностями
на працівників Відповідача на
отримання палива (том 1, а.с.13-42, 148-178).

Крім того, факт отримання палива на
вказану вище суму не заперечується і
самим Відповідачем ні в апеляційній
скарзі ні в усних поясненнях в судовому
засіданні від 2 квітня 2014 року.

Колегія суду, дослідивши первинні
докази в сукупності з умовами Договору,
зазначає, що за отримані на умовах
Договору нафтопродукти Відповідач
провів з Позивачем часткові розрахунки
в сумі 2 021 201 грн. 50 коп. з яких: 452 796 грн. 00
коп. сплачено готівковими коштами за
період з 19 травня 2010 року по 24 липня 2012
року, що підтверджується прибутковими
касовими ордерами (том 2, а.с. 78 - 102); 1 484 079
грн. 50 коп. сплачено шляхом проведення
безготівкових розрахунків через
банківські установи за період з 5
травня 2008 року по 4 липня 2012 року, що
підтверджується виписками по рахунку
Позивача (том 1, а.с. 16-27); 84 326 грн. 00 коп.
погашено проведенням взаємозаліків - 30
вересня 2010 року на суму 3 026 грн., 30
квітня 2012 року на суму 4 100 грн. та 19
грудня 2012 року на суму 77 200 грн. за
рахунок поставки Відповідачем
товарної продукції в рахунок погашення
заборгованості, що стверджується
видатковими накладними (том 2, а.с. 208-216),
довідкою щодо руху коштів по
взаєморахунках з Відповідачем (том 1,
а.с. 107-108).

Із описаних вище доказів слідує, що
суми проведених грошовими коштами
розрахунків є тотожними в
бухгалтерському обліку сторін.

Разом з тим, існують розбіжності у
визначенні суми поставленої
Відповідачем Позивачу товарної
продукції (цегли керамічної) в рахунок
погашення заборгованості за отримані
нафтопродукти по Договору.

Зокрема згідно даних бухгалтерського
та податкового обліку Позивача
Відповідачем поставлено такої
продукції на суму 84 326 грн. 00 коп., в той
час як Відповідач вказує, що сума такої
продукції рівна 318 171 грн. 00 коп. (том 1,
а.с.60-64, 130, 207-219, 224-226).

При цьому, заперечуючи проти доводів
Відповідача, висвітлених у апеляційній
скарзі Позивач зазначає, що ним не
отримувалась продукція згідно
видаткових накладних
№ РНп-000000948 від 20 листопада 2012 року (на
суму 15 960 грн.) та № РН-000001547 від 20
листопада 2012 року (на суму 212 800 грн.; том
2, а.с. 92-93) через свого працівника ОСОБА_6
за довіреністю № 197 від 1 листопада 2012
року (том 2, а.с. 91).

З огляду на вищенаведене колегія суду
зазначає, що в матеріалах справи
наявний лист Вінницької об'єднаної
державної податкової інспекції
головного управління міндоходів у
Вінницькій області № 8000/10/15-1 від 20
листопада 2013 року з долученою до нього
декларацією з податку на додану
вартість та реєстрами виданих та
отриманих податкових накладних за
листопад 2012 року (том 2, а.с. 2-12),
дослідивши які вбачається, що у
вказаному періоді в податковому обліку
Відповідача не відображено відомості
щодо спірних видаткових накладних (№
РНп-000000948 та № РН-000001547 від 20 листопада
2012 року) на суму 228760 грн., що
опосередковано підтверджує факт того,
що продукція за даними накладними
Відповідачем для Позивача не
поставлялась.

Крім того, колегія суду зауважує, що
опосередкованим доказом непоставки
спірної продукції Відповідачем
Позивачу є і те, що в поданих самим
Відповідачем актах звірки та реєстрі
накладних (том 1, а.с. 130, 146) також не
зазначені спірні накладні (дане
опосередковано вказує на їх
неіснуування на момент створення цих
документів).

З метою усунення розбіжностей між
наданими Позивачем та Відповідачем
доказами та встановлення об'єктивної
дійсності у даному спорі місцевим
господарським судом 20 грудня 2013 року
(том 2, а.с. 124-126) було призначено судову
почеркознавчу експертизу на розгляд
якої поставлено питання визначення
належності підпису зробленого на
довіреності від 1 листопада 2012 року № 197
та видаткових накладних № РНп-00000948 від
20 листопада 2012 року, №РН-000001547 від 20
листопада 2012 року працівнику Позивача -
ОСОБА_6.

Дослідивши висновок судового експерта
Вінницького відділення КНДІСЕ
№ 29/30/14-21 від 28 січня 2014 року (том 2,
а.с. 132-136) з котрого вбачається, що
підписи від імені ОСОБА_6, що
розташований на довіреності № 197 від 1
листопада 2012 року в графі "Зразок
підпису особи, що одержала довіреність"
та видаткових накладних № РНп-00000948 від
20 листопада 2012 року, № РН-000001547 від 20
листопада 2012 року в графі "Отрима(ла),
виконані не самим громадянином ОСОБА_6,
а іншими особами.

Що ж стосується відображення
Відповідачем в реєстрі видаткових
накладних поставки Позивачу згідно
видаткових накладних за період з 30
вересня 2011 року по 19 листопада 2012 року
продукції на суму 5 085 грн. (том 1, а.с. 130),
то колегія суду не приймає даний доказ
до уваги позаяк Відповідачем окрім
вказаного реєстру не надано
відповідних видаткових накладних, які
є первинними обліковими документами і
як наслідок являються належними
доказами здійснення вказаних
господарських операцій із врахуванням
приписів статті 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні".

Крім того, відображені Відповідачем в
реєстрі видаткові накладні на суму 5 085
грн., не значаться в податковому обліку
Позивача, що підтверджується долученим
до справи реєстром податкових
накладних отриманих від Відповідача за
період з 1 червня 2010 року по 31 грудня 2012
року (том 2, а.с.28-65).

Таким чином, Відповідач не сплатив
Позивачу 233 410 грн. 00 коп. за отримані на
умовах Договору нафтопродукти

Стаття 11 Цивільного кодексу України
вказує, що цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
й серед підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, передбачає
договори та інші правочини.

Як зазначено в статті 174 Господарського
кодексу України: господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 509 Цивільного
кодексу України: зобов'язанням є
правовідносини, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Таке ж положення містить і стаття 173
Господарського кодексу України, в якій
зазначено, що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

З моменту укладення сторонами Договору
між ними виникли зобов'язання які
регулюються параграфом 3 глави 54
Цивільного кодексу України "Поставка".

Згідно статті 712 Цивільного кодексу
України: за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму;
до договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

В силу дії статті 655 Цивільного кодексу
України, за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Згідно приписів частини 2 статті 632 та
частини 1 статті 691 Цивільного кодексу
України: зміна ціни після укладення
договору допускається лише у випадках
і на умовах, встановлених договором або
законом; покупець зобов'язаний
оплатити товар за ціною, встановленою у
договорі купівлі-продажу, або, якщо
вона не встановлена у договорі і не
може бути визначена виходячи з його
умов, - за ціною, що визначається
відповідно до статті 632 цього Кодексу, а
також вчинити за свій рахунок дії, які
відповідно до договору, актів
цивільного законодавства або вимог, що
звичайно ставляться, необхідні для
здійснення платежу.

Відповідно до статті 692 Цивільного
кодексу України: покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Нормами частини 1 статті 530 Цивільного
кодексу України передбачено, що: якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статті 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно ставляться
(аналогічна позиція висвітлена в
статті 193 Господарського кодексу
України).

Відповідно до статті 527 Цивільного
кодексу України: боржник зобов'язаний
виконати свій обов'язок, а кредитор -
прийняти виконання особисто, якщо інше
не встановлено договором або законом,
не випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Як вказувалось вище, пунктом 4.5
Договору визначено кінцевий строк
оплати товару - не пізніше чим за один
банківський день до закінчення місяця
в якому утворився борг.

Оскільки пальне Відповідачем
отримувалось без попередньої плати, то
борг Відповідача збільшується на 1 % із
врахуванням пункту 4.5 Договору та
становить 235 744 грн. 10 коп. (233 410 * 1 % = 2334,10 +
233 410 = 235 744,10).

З урахуванням усього
вищевказаного, згідно пунктів 4.5, 6.2
Договору, статті 193 Господарського
кодексу України та статтей 526, 525, 692
Цивільного кодексу України позовні
вимоги Позивача про стягнення з
Відповідача суми боргу в розмірі 235744
грн. 10 коп., підлягають до задоволення.
Відповідно Рівненський апеляційний
господарський суд - задовольняє
позовні вимоги Позивача в цій частині.

Дане, в свою чергу, вчинено судом у
оспорюваному судовому рішенні.
Відповідно, колегія суду залишає без
змін судове рішення господарського
суду Вінницької області в цій частині.

Крім суми основного боргу Позивач
просив стягнути з Відповідача 22 747 грн.
69 коп. 3% річних (за період з 30 червня 2010
року по 15 вересня 2013 року) та 21 145 грн. 10
грн. - інфляційних втрат (за період з
липня 2010 року по червень 2013 року), з
огляду на що, колегія суду зазначає
наступне.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України: боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Отже, проаналізувавши дані норми
законодавства та перевіривши
правильність розрахунку, проведеного
Позивачем (том 1, а.с. 5-6), а також
зважаючи на умови Договору
Рівненський апеляційний господарський
суд констатує той факт, що вимоги
Позивача щодо стягнення інфляційних
втрат в розмірі 21 145 грн. 10 коп. та річних
в розмірі 22 747 грн. 69 коп. підлягають до
задоволення.

Відповідно, Рівненський апеляційний
господарський суд залишає рішення
господарського суду Вінницької
області і в цій частині без змін.

Що ж стосується посилання Відповідача
щодо застосування строку позовної
давності до позовних вимог про
стягнення боргу в сумі 279 636 грн. 89 коп.
(оскільки даний борг виник 30
червня 2010 року), то колегія суду
зауважує слідуюче.

Відповідно до статті 256 Цивільного
кодексу України: позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Приписами частини 1, 5 статті 261
Цивільного кодексу України визначено,
що: перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила; за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

Згідно з частиною 1 статті 264 Цивільного
кодексу України: перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку.

Частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу
України унормовано, що: сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

За змістом частини 1 статті 264
Цивільного кодексу України, перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку.

Відповідно до частини 3 статті 264
Цивільного кодексу України: після
переривання перебіг позовної давності
починається заново. Час, що минув до
переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

Колегія суду констатує, що пунктом 4
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року № 10 "Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів" роз'яснено, що у дослідженні
обставин, пов'язаних із вчиненням
зобов'язаною особою дії, що свідчить
про визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку (частина перша статті 264
Цивільного кодексу України),
господарському суду необхідно у
кожному випадку встановлювати, коли
конкретно вчинені боржником
відповідні дії, маючи на увазі, що
переривання перебігу позовної
давності може мати місце лише в межах
строку давності, а не після його спливу.
До дій, що свідчать про визнання боргу
або іншого обов'язку, можуть, з
урахуванням конкретних обставин
справи, належати, зокрема, часткова
сплата боржником або з його згоди іншою
особою основного боргу та/або сум
санкцій, підписання уповноваженою на
це посадовою особою боржника разом з
кредитором акта звірки
взаєморозрахунків, який підтверджує
наявність заборгованості в сумі, щодо
якої виник спір тощо.

При цьому, якщо виконання зобов'язання
передбачалося частинами або у вигляді
періодичних платежів і боржник вчинив
дії, що свідчать про визнання лише
певної частини (чи періодичного
платежу), то такі дії не можуть бути
підставою для переривання перебігу
позовної давності стосовно інших
(невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання
зобов'язання вважається таким, що
перериває перебіг позовної давності,
лише за умови, коли такі дії здійснено
уповноваженою на це особою, яка
представляє боржника у відносинах з
кредитором у силу закону, на підставі
установчих документів або довіреності.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суду зауважує, що в період з 30 червня 2010
року (дата з якою за твердженням
Відповідача починається перебіг
позовної давності по справі) по 10
жовтня 2013 року (дата звернення Позивача
з позовом до суду) Відповідач
періодично здійснював Позивачу
часткову оплату за отримані на умовах
Договору нафтопродукти, а також
здійснював поставку товарної
продукції (цегли) в рахунок погашення
заборгованості (останній платіж
датується 24 липня 2012 року, а остання
поставка товарної продукції 19
листопада 2012 року, проведення
взаємозаліку - 19 лютого 2012 року; том 2,
а.с. 16, 26-28).

Враховуючи наведене Рівненський
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що строк
позовної давності за вимогою про
стягнення заборгованості за
поставлений за Договором товар на
момент звернення Позивача з позовною
заявою до суду не закінчився, що
виключає можливість відмови у позові
на підставі статті 267 Цивільного
кодексу України.

Колегія суду бере до уваги той факт, що
Позивачем були подані всі належні та
допустимі докази щодо підтвердження
факту поставки товару Відповідачу та
оплати цегли керамічної, відповідно до
укладеного між Позивачем та
Відповідачем Договору.

При цьому Рівненський апеляційний суд
критично оцінює заперечення
Відповідача щодо безпідставності
вимог Позивача. Зокрема, суд зауважує,
що Відповідач сам погоджуючи умови
Договору (підписаши даний Договір та
скріпивши його своєю печаткою)
згодився на те, що за порушення строку
оплати, він несе відповідальність,
визначену Договором та чинним
законодавством в Україні. Водночас,
Відповідач а ні суду першої інстанції,
а ні апеляційному господарському суду
не надав доказів існування інших
договірних відносин з Позивачем.

Крім того, в розрізі усього вище
висвітленого, оцінюючи вказаний
висновок судової експертизи в
сукупності із даними податкового
обліку Відповідача, матеріалами
справи, колегія суду приходить до
висновку про необгрунтованість та
безпідставність твердження
Відповідача про поставку Позивачу в
рахунок боргу цегли керамічної саме за
видатковими накладними №
РНп-00000948 від 20 листопада 2012 року та №
РН-000001547 від 20 листопада 2012 року, на
котрі посилається Відповідач в своїй
апеляційній скарзі.

Відповідно, суд відхиляє заперечення
Відповідача, висвітлені у апеляційній
скарзі, оскільки вони не відповідають
обставинам справи, спростовуються
наявними у справі доказами, а також
спростовані усім вищевказаним у даній
судовій постанові.

Враховуючи усе вищевказане у даній
судовій постанові, Рівненський
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що рішення
господарського суду Вінницької
області слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу Відповідача - без
задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної
скарги, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, суд залишає за Відповідачем.

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
підприємства "Компанія Володимирський
масив" - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
Вінницької області від 03 лютого 2014 року
в справі № 902/1409/13 - залишити
без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

5. Справу № 902/1409/13 повернути
господарському суду Вінницької
області.

Головуючий суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Крейбух О.Г.

Суддя
Юрчук М.І.