ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2014 р.
Справа № 5015/4127/12

За позовом: Прокурора Сихівського
району міста Львова в інтересах
держави в особі

позивач 1: Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Львівській області, м. Львів

позивач 2: Фонду державного майна
України, м. Київ

до відповідача: Відкритого акціонерко
товариства «Львівський меблевий
комбінат», м.Львів

третя особа 1, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору:
Приватне підприємство «Торгова
організація виробника «В.О. й КОМ», м.
Львів

третя особа 2, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору:
Обласне комунальне підприємство «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки» Львівської
обласної ради , м. Львів

про визнання за державою права
власності на гуртожитки за адресою:
АДРЕСА_1

Суддя Коссак С.М.

при секретарі Довгополов А.О.

Представники:

Від прокуратури: Леонтьєва Н.Т. -
посвідчення № 005508 від 24.09.2012р.;

Від позивача 1: Жуган І.О. - представник
за довіреністю №18-11-00018 від 09.01.2014р.;

Від позивача 2: Жуган І.О. - представник
за довіреністю № 456 від 17.12.2013р.;

Від відповідача: Жила В.С. - представник
за довіреністю №17/13 від 20.09.2013р.;

Від третьої особи 1: не з'явився;

Від третьої особи 2: не з'явився.

Господарським судом Львівської
області розглядається справа за
позовом Прокурора Сихівського району
міста Львова в інтересах держави в
особі Регіонального відділення Фонду
державного майна України у Львівській
області та Фонду державного майна
України до Відкритого акціонерко
товариства «Львівський меблевий
комбінат», третіх осіб 1 та 2, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні відповідача:
Приватне підприємство «Торгова
організація виробника «В.О. й КОМ» та
Обласне комунальне підприємство «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки» Львівської
обласної ради про визнання за державою
права власності на гуртожитки за
адресою: АДРЕСА_1

Ухвалою суду від 04.10.2012 р. порушено
провадження у справі та призначено
судовий розгляд справи на 16.10.2012 р.

Ухвалою суду від 16.10.2012р. за клопотання
прокурора (вх.23213/12 від 16.10.2012р.) про
зупинення провадження у справі
№5015/4127/12, зупинено провадження у справі
до розгляду і вирішення пов'язаною з
нею справи № 1319/8424/2012.

Ухвалою суду від 25.03.2013р. провадження у
справі поновлено та призначено до
розгляду на 11.04.2013р., про що сторони
належним чином повідомленні.

У зв'язку з хворобою судді Коссака
Степана Михайловича судове засідання
11.04.2013р. не відбулось. Ухвалою від
15.04.2013р. розгляд справи було відкладено
на 25.04.2013р.

З підстав зазначених в ухвалі суду від
25.04.2013р. розгляд справи відкладений на
13.05.2013р.

Ухвалою від 13.05.2013р. за клопотанням (вх.
№16058/13 від 13.05.2013р.) відповідача про
зупинення провадження у справі
№5015/4127/12, провадження у справі було
зупинено до завершення розгляду
Верховним судом України рішення у
справі № В/800/1489/13 за заявою ВАТ
"Львівського меблевого комбінату" про
перегляд ухвали Вищого
адміністративного суду України від
27.11.2012р. у справі № К-52390/09 (№2а-4/2008р.;
№22а-8897/08) за адміністративним позовом
ОСОБА_4 до Регіонального відділення
Фонду державного майна України у
Львівській області, за участю третіх
осіб Львівської міської ради,
Львівської обласної адміністрації, ВАТ
"Львівського меблевого комбінату", ПП
"Торгова організація виробника В.О. й
Ком" про визнання дій незаконними та
наказів недійсними.

Постановою Верховного суду України від
01.10.2013р. у справі 21-172 а 13 за позовом
ОСОБА_4 до Регіонального відділення
Фонду державного майна України у
Львівській області, треті особи:
Львівська міська рада, Львівська
обласна державна адміністрація, ВАТ
«Львівський меблевий комбінат», ПП
«Торгова організація виробника «В.О. й
КОМ» про визнання дій незаконними та
наказів недійсними, заяву ВАТ
«Львівський меблевий комбінат»
задоволено, ухвалу Вищого
адміністративного суду України від
27.11.2012р. в зазначеній справі скасовано,
справу направлено на новий касаційний
розгляд.

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 06.03.2014р. у справі №
К/800/55321/13 (№ 2а-4 2008р.) за позовом ОСОБА_4
до Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Львівській
області, треті особи: Львівська міська
рада, Львівська обласна державна
адміністрація, ВАТ «Львівський
меблевий комбінат», ПП «Торгова
організація виробника «В.О. й КОМ» про
визнання незаконними дій та частково
недійсними наказів скасовано
постанову Галицького районного суду м.
Львова від 25.01.2008р. та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 16.09.2008р.,
ухвалено нове рішення по справі, яким у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

19.03.2014р. на адресу суду надійшло
клопотання (вх. 1463/14) про поновлення
провадження у справі.

24.03.2014р. представник прокуратури
подав клопотання (вх. 12533/14 від 24.03.2014р.)
про ознайомлення з матеріалами справи.
За результатами ознайомлення було
подано клопотання (вх. 1527/14 від 24.03.2014р.)
про продовження строку розгляду
справи. Крім того у даному клопотанні
було зазначено, що прокуратура не
заперечує проти поновлення
провадження у справі.

Ухвалою суду від 24.03.2014р. продовжено
строк розгляду справи, поновлено
провадження у справі та розгляд справи
призначити на 03.04.2014р.

03.04.2014р. від прокуратури надійшло
клопотання (вх.№14231/14) про припинення
провадження у справі, у зв'язку з
відмовою від позову.

В судовому засіданні 03.04.2014р.
представник прокуратури підтримав
подане ним клопотання про припинення
провадження на підставі п. 4 ст. 80 ГПК
України, у зв'язку усуненням на даний
час обставин, що стали підставою
звернення прокурора до суду.

В судовому засіданні 03.04.2014р.
представник позивача 1 та 2 позовні
вимоги підтримує, просить в позові
задоволити.

В судовому засіданні 03.04.2014р.
представник відповідача заперечує
проти заявлених позовних вимог,
просить в позові відмовити.

В судове засідання 03.04.2014р. третя особа-1
та третя особа-2 явки повноважних
представників не забезпечили, про
причини неявки суд не повідомили,
жодних документів чи клопотань не
подали.

У судовому засіданні 03.04.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Заслухавши пояснення представників
сторін, з'ясувавши дійсні обставини
справи та дослідивши подані докази,
судом встановлено наступне.

З матеріалів справи та підстав позову
вбачається, що в обґрунтування вимог
прокурор покликався на те, що згідно з
ч. 2 ст. З Закону України «Про
приватизацію майна державних
підприємств» (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин,
1993р.), дія цього закону не поширювались
на приватизацію об'єктів державного,
земельного та житлового фондів.
Відповідно до ч. 4 Житлового кодексу
України, жилі будинки, а також жилі
приміщення в інших будівлях утворюють
житловий фонд. Згідно ст. 127 Житлового
кодексу України та п.3 Примірного
положення про гуртожитки,
затвердженого постановою Ради
Міністрів Української РСР від 03.06.1986р.
№ 208, під гуртожитки надаються
спеціально споруджені або
переобладнані для цієї мети жилі
будинки. Враховуючи, що гуртожиток по
АДРЕСА_1 належав державному
підприємству Львівський меблевий
комбінат на праві повного
господарського відання, то такий
відноситься до об'єктів державного
житлового фонду.

Прокурор стверджує, що оцінка вартості
майна державного підприємства
Львівський меблевий комбінат, як
цілісного майнового комплексу, була
проведена всупереч вимогам Методики
оцінки вартості об'єктів приватизації
та оренди, затвердженої постановою
Кабінету Міністрів України від 02.09.1992р.
за №522. Зокрема, спірний гуртожиток
відносився до державного житлового
фонду, його вартість мала бути
виключена із складу майнового
комплексу підприємства яке
приватизувалося. При цьому зазначене
майно не могло бути відчужене в такий
спосіб та підлягало передачі в
комунальну власність. На переконання
прокурора, наведеним
унеможливлювалася приватизація
будівлі гуртожитку у складі цілісного
майнового комплексу комбінату, дії з
приватизації об'єкту є неправомірними,
а відтак право власності на спірне
нерухоме майно підлягає визнанню за
державою в особі РВ Фонду державного
майна України по Львівській області.

Відповідач - Відкрите акціонерне
товариство «Львівський меблевий
комбінат» заявлені позовні вимоги про
визнання права власності на будівлю
гуртожитку по АДРЕСА_1 не визнає, вважає
їх необгрунтованими та такими, що не
підлягають до задоволення.

Зокрема, відповідач стверджує, що
постановою Галицького районного суду
м. Львова від 25.01.2008р., залишеною без
зміни ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 16.09.2008р., у справі № 2а-4 2008р. за
позовом гр. ОСОБА_4 до Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Львівській області, треті
особи: Львівська міська рада, Львівська
обласна держана адміністрація, ВАТ
«Львівського меблевого комбінату», ПП
«Торгова організація виробника «В.О. й
ком», ВАТ КБ «Надра», за участю
прокуратури Львівської області про
визнання незаконними дій та визнання
наказів недійсними позовні вимоги
задоволено (копії рішень наявні у
матеріалах даної справи).

Судами визнано незаконними дії РВ ФДМ
України у Львівській області в частині
затвердження пункту 29 Переліку
нерухомого майна, що передається у
власність ВАТ «Львівський меблевий
комбінат»; визнано недійсними накази
РВ ФДМ України у Львівській області від
16.09.1993р. №№ 267 та 286 у частині передачі
гуртожитку у АДРЕСА_1 у складі
майнового комплексу ВАТ «Львівський
меблевий комбінат» і скасовано пункт 29
Переліку нерухомого майна, що
передається у власність ВАТ
«Львівський меблевий комбінат».

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 01.10.2009р. у справі № 18404/08
касаційну скаргу ВАТ «Львівського
меблевого комбінату» задоволено
частково, рішення попередніх інстанцій
скасовано, провадження в справі
закрито.

В подальшому, Вищим адміністративним
судом України за касаційною скаргою
ВАТ «Комерційний банк «Надра» повторно
відкрито касаційне провадження та
витребувано із суду першої інстанції
матеріали судової справи № 2а-4/08.
Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 27.11.2012р. у справі № К-52390/09
касаційну скаргу ВАТ «Комерційний банк
«Надра» залишено без задоволення, а
постанову Галицького районного суду м.
Львова від 25.01.2008р. та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 16.09.2008р. -
без змін; ухвалу Вищого
адміністративного суду від 01.10.2009р. в
цій справі скасовано.

Не погодившись із зазначеними
рішеннями, ВАТ «Львівський меблевий
комбінат» звернувся до Верховного Суду
України із заявою про перегляд ухвали
Вищого адміністративного суду України
від 27.11.2012р. у справі К-52390/09 (№ 2а-4 2008р.; №
22а-8897/08) за адміністративним позовом
ОСОБА_4 до Регіонального відділення
Фонду державного майна України у
Львівській області, треті особи:
Львівська міська рада, Львівська
обласна державна адміністрація, ВАТ
«Львівський меблевий комбінат», ПП
«Торгова організація виробника «В.О. й
Ком» про визнання дій незаконними та
наказів недійсними з підстав
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права (положень
ст.ст. З, 5 Закону України «Про
приватизацію майна державних
підприємств», ст.ст. 1,2,8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду», тощо), що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 12.04.2013р. допущено до
провадження Верховного Суду України
справу № В/800/1489/13 за заявою ВАТ
«Львівського меблевого комбінату» про
перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого адміністративного суду
України від 27.11.2012р. про визнання дій
незаконними та наказів недійсними.

Постановою Верховного Суду України від
01.10.2013р. у справі 21-172 а 13 за позовом
ОСОБА_4 до Регіонального відділення
Фонду державного майна України у
Львівській області, треті особи:
Львівська міська рада, Львівська
обласна державна адміністрація, ВАТ
«Львівський меблевий комбінат»,
Приватне підприємство «Торгова
організація виробника «В.О. й Ком» про
визнання дій незаконними та наказів
недійсними, заяву ВАТ «Львівського
меблевого комбінату» задоволено,
ухвалу Вищого адміністративного суду
України від 27.11.2012р. в зазначеній справі
скасовано, справу направлено на новий
касаційний розгляд (копія постанови
ВСУ наявна у матеріалах справи).

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 06.03.2014р. у справі №
К/800/55321/13 (№ 2а-4 2008р.) за позовом гр.
ОСОБА_4 до Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Львівській області, треті особи
Львівська міська рада, Львівська
обласна державна адміністрація, ВАТ
«Львівський меблевий комбінат», ПП
«Торгова організація виробника «В.О. й
Ком» про визнання незаконними дій та
частково недійсними наказів скасовано
постанову Галицького районного суду
міста Львова від 25.01.2008р. та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 16.09.2008р.,
ухвалено нове рішення по справі, яким у
задоволенні позовних вимог відмовлено
(копія постанови в матеріалах справи).

Рішенням Сихівського районного суду
міста Львова від 26.09.2011р. залишеним без
змін ухвалою Апеляційного суду
Львівської області від 22.03.2012р., у
справі №2-588/11, за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 до ВАТ
«Львівського меблевого комбінату»,
ПП «Торгова організація виробника
«В.О. й ком», Філії ПАТ КБ «Надра»,
треті особи Львівська міська
рада, Регіональне відділення Фонду
державного майна України по Львівській
області, ПП «Р.Е.Й.В.-ПЛЮС», ОСОБА_17 про
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу приміщень та
скасування державної реєстрації права
власності позовні вимоги задоволено
повністю.

Судами визнано недійсними з моменту
укладення договори купівлі-продажу
приміщень будівлі гуртожитку, що
знаходиться по АДРЕСА_1 укладені між
ВАТ «Львівського меблевого комбінату»
та ПП «Торгова організація виробника
«В.О. й ком» та договори іпотеки
приміщень будівлі гуртожитку, що
знаходиться по АДРЕСА_1 укладені між ПП
«Торгова організація виробника «В.О. й
ком» та ВАТ КБ «Надра»; скасовано
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно за ПП «Торгова
організація виробника «В.О. й ком» на
окремі приміщення будівлі гуртожитку,
що знаходиться по АДРЕСА_1; зобов'язано
ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації
та експертної оцінки» внести у Реєстр
прав власності на нерухоме майно
відомості про скасування державної
реєстрації права власності ПП «Торгова
організація виробника «В.О. й ком» на
окремі приміщення будівлі гуртожитку,
що знаходиться по АДРЕСА_1.

Зазначені судові рішення набрали
законної сили та є чинними на
сьогоднішній день. Як стверджує
відповідач, в силу визнання недійсними
зазначених правочинів, власником
спірного нерухомого майна на
сьогоднішній день є ВАТ «Львівського
меблевого комбінату». В контексті
заявлених позовних вимог відзначаємо,
що жодних фактів (обставин) щодо
правомірності (чи неправомірності)
включення гуртожитку до складу майна
товариства при проведенні
приватизації у 1993 році, судами в межах
справи № 2-588/11 не встановлено.

Належних та допустимих доказів
зворотнього прокурором та
представником позивачів суду не
надано.

При прийнятті рішення суд керувався
наступним.

Відповідно до статті 121 Конституції
України на органи прокуратури
покладено представництво інтересів
держави в суді, у випадках передбачених
законом.

Згідно з ст. 36-1 Закону України
"Про прокуратуру", рішення
Конституційного Суду України від
08.04.1999р. у справі № 1-1/99 представництво
прокуратурою інтересів громадянина
або держави в суді полягає у здійсненні
прокурорами від імені держави
процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом. Підставою
представництва в суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози порушень інтересів держави.
Прокурор, який звертається до суду в
інтересах держави, в позовній заяві
самостійно визначає, в чому полягає
порушення інтересів держави
обґрунтовує необхідність її захисту.

Заявлений прокурором
Сихівського району Львівської області
в інтересах держави в особі РВ ФДМ
України у Львівській області, Фонду
державного майна України позов
відповідає вимогам Закону України "Про
прокуратуру" і підлягає до розгляду по
суті.

Водночас, згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України
власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

За статтею 13 Конституції України
держава забезпечує захист прав усіх
суб'єктів права власності і
господарювання, соціальну
спрямованість економіки. Усі суб'єкти
права власності рівні перед законом.

Стаття 41 Конституції України
встановлює, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю.

Як вбачається зі ст. 41 Конституції
України та ст.321 Цивільного кодексу
України ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності чи
обмежений у його здійсненні. Право
приватної власності є непорушним.

За статтею 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Відповідно до частини 1
статті 15 Цивільного кодексу України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 179 Господарського
кодексу України майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і
негосподарюючими суб'єктами -
юридичними особами на підставі
господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України (надалі
- ГПК України) підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Відповідно ч. 2 ст. 1, ч. 2 ст. 2 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» (в редакції, що діяла
під час виникнення спірних
правовідносин) до державного житлового
фонду, який підлягав приватизації на
користь громадян України, відносився
житловий фонд місцевих рад та житловий
фонд, який знаходився у повному
господарському віданні чи
оперативному управлінні державних
підприємств, крім, кімнат в
гуртожитках.

Таким чином, на момент видачі спірного
наказу існувало законодавче обмеження
на приватизацію громадянами України,
як суб'єктами приватизації, в розумінні
положень Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», зокрема, кімнат в гуртожитках.

Також відповідно до до ч. 1-2 п.9 ст.8
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» (в чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин редакції), державний
житловий фонд, який знаходиться у
повному господарському віданні або
оперативному управлінні державних
підприємств, організацій та установ, за
їх бажанням може передаватись у
комунальну власність за місцем
розташування будинків з наступним
здійсненням їх приватизації органами
місцевої державної адміністрації та
місцевого самоврядування згідно з
вимогами цього Закону.

На виконання цієї норми Закону
постановою Кабінету Міністрів України
від 06.11.1995р. № 891 було затверджено
Положення про порядок передачі в
комунальну власність
загальнодержавного житлового фонду, що
перебував у повному господарському
віданні або в оперативному управлінні
підприємств, установ та організацій,
згідно п. 2 якого передачі в комунальну
власність підлягають житлові будинки
відомчого житлового фонду (крім
гуртожитків). Зміни до зазначеного
пункту 2 Положення щодо передачі в
комунальну власність відомчого
житлового фонду, в т.ч. гуртожитків,
були внесені постановою Кабінету
Міністрів України № 695 лише 26.05.2004.

Суд зазначає, що Методика оцінки
вартості об'єктів приватизації та
оренди, затверджена постановою
Кабінету Міністрів України від 02.09.1992р.
за №522 не містить обмежень у включенні
будівель гуртожитків до складу майна
цілісного майнового комплексу, що
підлягав приватизації. Окрім цього, на
момент прийняття оскаржуваних актів
(наказів відділення ФДМ України),
Постанова КМУ №522 від 02.09.1992р. втратила
чинність на підставі Постанови
Кабінету Міністрів України № 717 від
08.09.1993р.

Також суд посилається на правову
позицію, висловлену колегією суддів
Судової палати в адміністративних
справах і Судової палати у
господарських справах Верховного Суду
України в постанові від 01.10.2013р., якою
скасовувалася ухвала Вищого
адміністративного суду України від
27.11.2012р. та справа направлялася на новий
касаційний розгляд, а саме: «... згідно з
частиною другою статті З Закону № 2163-XII
дія цього Закону не поширюється,
зокрема, на приватизацію об'єктів
державного земельного та житлового
фондів, а також об'єктів
соціально-культурного призначення, за
винятком тих, які належать
підприємствам, що приватизуються.

Частиною першою статті 5 цього Закону
визначено, що до об'єктів державної
власності, що підлягають приватизації,
належать: майно підприємств, цехів,
виробництв, дільниць, інших
підрозділів, що виділяються в
самостійні підприємства і є єдиними
(цілісними) майновими комплексами.

Відповідно до положень пунктів 8, 9
Методики цілісний майновий комплекс -
це господарський об'єкт із закінченим
циклом виробництва продукції (робіт,
послуг). Оцінка вартості цілісного
майнового комплексу здійснюється на
підставі балансу підприємства у такій
послідовності: проведення повної
інвентаризації майна; розроблення
передаточного балансу; визначення
вартості об'єкта приватизації згідно з
даними інвентаризації та балансу;
складання акта оцінки вартості
цілісного майнового комплексу. При
цьому пунктом 42 розділу V Методики
визначено, що вартість майна цілісного
майнового комплексу зменшується,
зокрема, на вартість майна державного
житлового фонду, який приватизується
відповідно до Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду».

Державний житловий фонд у розумінні
Закону № 2482-ХП - це житловий фонд
місцевих Рад народних депутатів та
житловий фонд, який знаходиться у
повному господарському віданні чи
оперативному управління державних
підприємств, організацій, установ
(частина друга статті 1 Закону). До
об'єктів, які підлягали приватизації у
порядку визначеному цим Законом
відносились: квартири
багатоквартирних будинків та
одноквартирні будинки, які
використовувались громадянами на
умовах найму; незаселені квартири,
частини будинків, одноквартирні
будинки після закінчення їх
будівництва, реконструкції, ремонту та
поточного звільнення (частина перша
статті 2 Закону). Натомість кімнати у
гуртожитках відносились до об 'єктів
державного житлового фонду, які не
підлягали приватизації у
встановленому порядку ( частина друга
зазначеної статті).

Кабінет Міністрів України 6 листопада
1995 року постановою № 891 на виконання
вимог Закону № 2482-ХП затвердив
Положення про порядок передачі в
комунальну власність
загальнодержавного житлового фонду, що
перебував у повному господарському
віданні або в оперативному управлінні
підприємств, установ та організацій, у
пункті 2 якого встановив, що передачі у
комунальну власність підлягають
житлові будинки відомчого житлового
фонду (крім гуртожитків). Зміни до
пункту 2 вказаного Положення щодо
передачі в комунальну власність
відомчого житлового фонду, у тому числі
гуртожитків, були внесені постановою
Кабінету Міністрів України № 695 лише 26
травня 2004 року.

Відповідні зміни до законів № 2482-ХП та
№ 2163-ХП, згідно з якими гуртожитки
включено до об'єктів державного
житлового фонду, який підлягає
приватизації, були внесені Законом
України від 3 березня 2005 року № 2453-ІУ
«Про внесення змін до деяких законів
України з питань забезпечення захисту
житлових прав громадян, які проживають
у гуртожитках».

Аналіз наведених норм матеріального
права дає підстави дійти висновку, що
на час проведення приватизації
Комбінату (1993 рік) гуртожитки не
відносилися до об'єктів державного
житлового фонду, який підлягав
приватизації громадянами України чи
підлягав передачі у комунальну
власність відповідних рад. Отже, дії
відділення ФЛМУ щодо оцінки цілісного
майнового комплексу та затвердження
плану приватизації згідно з якими до
його складу було включено спірний
гуртожиток, відповідали вимогам
чинного на час виникнення спірних
відносин законодавства».

Аналогічну правову позицію Верховний
суд України неодноразово висловлював,
переглядаючи судові рішення у справах
щодо приватизації державного майна в
порядку господарського судочинства,
зокрема у постановах від 8 листопада 2010
року №3-6г10, 28 лютого 2011 року №3-15 гс11, 22
жовтня та 8 травня 2012 року №№3-33гс12,
№3-25гс12 відповідно.

Скасовуючи рішення попередніх
інстанцій та відмовляючи у задоволенні
позовних вимог по вказаній справі
Вищий адміністративний суд України в
постанові від 06.03.2014р. відзначив
наступне: «Згідно частини другої
статті 3 Закону України «Про
приватизацію державного майна» від 04
березня 1992 року № 2163-ХП (далі Закон
України № 2163, в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) дія цього Закону не
поширюється, зокрема, на приватизацію
об'єктів державного земельного та
житлового фондів, а також; об'єктів
соціально-культурного призначення,
за винятком тих, які належать
підприємствам, що приватизуються.

Частиною першою статті 5 цього Закону
визначено, що до об'єктів державної
власності, що підлягають приватизації,
належать: майно підприємств, цехів,
виробництв, дільниць, інших
підрозділів, що виділяються в
самостійні підприємства і є єдиними
(цілісними) майновими комплексами.

Відповідно до положень пунктів 8, 9
Методики оцінки вартості об'єктів
приватизації, затвердженої постановою
Кабінету Міністрів України від 8
вересня 1993 року №717 (далі - Методика)
цілісний майновий комплекс - це
господарський об'єкт із закінченим
циклом виробництва продукції (робіт,
послуг). Оцінка вартості цілісного
майнового комплексу здійснюється на
підставі балансу підприємства у такій
послідовності: проведення повної
інвентаризації майна; розроблення
передаточного балансу; визначення
вартості об'єкта приватизації згідно з
даними інвентаризації та балансу;
складання акта оцінки вартості
цілісного майнового комплексу. При
цьому пунктом 42 розділу V Методики
визначено, що вартість майна цілісного
майнового комплексу зменшується,
зокрема, на вартість майна державного
житлового фонду, який приватизується
відповідно до Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду».

Державний житловий фонд у розумінні
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» - це
житловий фонд місцевих Рад народних
депутатів та житловий фонд, який
знаходиться у повному господарському
віданні чи оперативному управління
державних підприємств, організацій,
установ (частина друга статті 1 Закону).
До об'єктів, які підлягали приватизації
у порядку, визначеному цим Законом,
відносились: квартири
багатоквартирних будинків та
одноквартирні будинки, які
використовувались громадянами на
умовах найму; незаселені квартири,
частини будинків, одноквартирні
будинки після закінчення їх
будівництва, реконструкції, ремонту та
поточного звільнення (частина перша
статті 2 Закону). Натомість кімнати у
гуртожитках відносились до об'єктів
державного житлового фонду, які не
підлягали приватизації у
встановленому порядку ( частина друга
зазначеної статті).

Кабінет Міністрів України б листопада
1995 року постановою № 891 на виконання
вимог Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» затвердив
Положення про порядок передачі в
комунальну власність
загальнодержавного житлового фонду, що
перебував у повному господарському
віданні або в оперативному управлінні
підприємств, установ та організацій, у
пункті 2 якого встановив, що передачі у
комунальну власність підлягають
житлові будинки відомчого житлового
фонду (крім гуртожитків). Зміни до
пункту 2 вказаного Положення щодо
передачі в комунальну власність
відомчого житлового фонду, у тому числі
гуртожитків, були внесені постановою
Кабінету Міністрів України № 695 лише 26
травня 2004 року.

Відповідні зміни до Законів України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» та Закону України
«Про приватизацію державного майна»,
згідно з якими гуртожитки включено до
об'єктів державного житлового фонду,
який підлягає приватизації, були
внесені Законом України від 3 березня
2005 року № 2453-ІУ «Про внесення змін до
деяких законів України з питань
забезпечення захисту житлових прав
громадян, які проживають у
гуртожитках».

Аналіз наведених норм матеріального
права дає підстави дійти висновку, що
на час проведення приватизації
Комбінату (1993 рік) гуртожитки не
відносилися до об'єктів державного
житлового фонду, який підлягав
приватизації громадянами України чи
підлягав передачі у комунальну
власність відповідних рад.

З наведеного вбачається, що висновок
судів першої та апеляційної інстанції
про неправомірність дій РВ ФДМУ по
Львівській області в частині передачі
гуртожитку по АДРЕСА_1 у складі
майнового комплексу ВА Т «Львівський
меблевий завод» є невірним».

З наведеного випливає, що Верховним
Судом України та Вищим
адміністративним судом України в ході
розгляду зазначеної справи
встановлено правомірність включення
до складу статутного фонду ВАТ
«Львівського меблевого комбінату»
будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1.

Системний же аналіз зазначених
законодавчих норм, які підлягають
застосуванню до спірних правовідносин,
дає підстави для висновку, що
гуртожитки у спірний період не
відносились до об'єктів державного
житлового фонду, який би підлягав
приватизації громадянами України або
підлягав передачі у комунальну
власність. А отже, за відсутності
законодавчої заборони щодо включення
вартості гуртожитків до вартості
цілісних майнових комплексів
державних підприємств, які підлягали
приватизації, видання Регіональним
відділенням Фонду державного майна
України по Львівській області наказів
№ 267 та № 268 від 16.09.1993р., якими
затверджено акт оцінки вартості
цілісного майнового комплексу та
статут ВАТ «Львівський меблевий
комбінат» в частині включення вартості
гуртожитку по АДРЕСА_1 в статутний
(складений) капітал товариства, не
свідчить про порушення вимог чинного
на той час законодавства про
приватизацію, чого, однак, не враховано
судами попередніх інстанцій, адже,
будь-яких інших підстав визнання
наказів недійсним не зазначено.

Відповідно до статті 392 Цивільного
кодексу України власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також втрати ним документа,
який засвідчує його право власності.

Поряд з тим, прокурором та позивачами
не надано суду належних та допустимих
доказів на підтвердження своєї
правової позиції. Крім цього,
прокурором Сихівського району м.Львова
подано клопотання про припинення
провадження у справі у зв'язку з
відмовою ним від поданого позову.

Відповідно до п.4 постанови пленуму
Вищого господарського суду

України від 23.03.2012 року №7 «Про деякі
питання участі прокурора у розгляді
справ, підвідомчих господарським
судам» відмова прокурора від поданого
ним позову не є обов'язковою для
позивача, і так само відмова позивача
від позову не є обов'язковою для
прокурора, оскільки така відмова не
означає вибуття позивача з процесу чи
зміни його процесуального статусу. У
відповідних випадках спір підлягає
вирішенню по суті.

Представник позивачів не заявляв
клопотання про відмову від позову, тому
суд розглядає справу по суті.

Згідно з ст.33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Відповідно до ст.34
ГПК України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

Згідно з п.2.3 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду від 26.12.2011р. №18
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» якщо стороною (або
іншим учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

З урахуванням наведеного вище, суд
приходить до висновку про відмову у
задоволенні позову повністю.

Щодо розподілу судових витрат суд
зазначає наступне.

Відповідно до п. 4.6. Постанови пленуму
Вищого господарського суду № 7 від
21.02.2013р. «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»
приймаючи рішення зі справи,
провадження в якій порушено за заявою
прокурора, господарський суд у разі
повного або часткового задоволення
позову (скарги) стягує судовий збір з
відповідача (повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), якщо він не
звільнений від сплати судового збору; у
разі ж повної або часткової відмови в
позові судовий збір стягується з
визначеного прокурором позивача (так
само повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), за винятком
випадків, коли останнього звільнено
від сплати судового збору, та коли
позивачем у справі є сам прокурор.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход державного
бюджету України у розмірі, визначеному
згідно з частиною першою статті 4
Закону України "Про судовий збір",
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати, встановленого
законом на 1 січня того календарного
року, в якому відповідна заява або
скарга подавалася до суду.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону
України «Про судовий збір» із позовних
заяв майнового характеру, сплачується
судовий збір у розмірі 2 відсотки ціни
позову, але не менше 1,5 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше 60 розмірів мінімальної
заробітної плати; із позовної заяви
немайнового характеру 1 розмір
мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ст.55 ГПК України,
ціна позову визначається у позовах про
витребування майна - вартість майна, що
витребується.

Відповідно п. 2.2. вище згадуваної
постанови статтею 55 ГПК передбачено
визначення ціни позову у позовах про
стягнення грошей і про витребування
майна. Відповідні позовні заяви мають
майновий характер, і розмір ставок
судового збору за їх подання
визначається за приписом підпункту 1
пункту 2 частини другої статті 4 Закону.

Відповідно до п.2.2.1. Постанови пленуму
Вищого господарського суду № 7 від
21.02.2013р. «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»
судовий збір з позовної заяви про
визнання права власності на майно,
витребування або повернення майна (в
тому числі в зв'язку з вимогами,
заснованими на приписах частини п'ятої
статті 216, статті 1212 Цивільного кодексу
України тощо) визначається з
урахуванням вартості спірного майна,
тобто як зі спору майнового характеру.

Як вбачається з прохальної частини
позовної заяви вартість майна
становить 863 226,00 грн.

Відповідно до п. 2.9. Постанови пленуму
Вищого господарського суду № 7 від
21.02.2013р. «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України» у разі
об'єднання позовних вимог відповідно
до статті 58 ГПК, а також у випадках
подання позовної заяви кількома
позивачами до одного або кількох
відповідачів судовий збір
обчислюється із загальної суми позову
і сплачується кожним позивачем
пропорційно долі заявлених кожним з
них вимог окремим платіжним документом
(частина шоста статті 6 Закону).

Зважаючи на те, що прокурором у
позовній заяві заявлено дві вимоги
майнового характеру і саме в інтересах
позивача-1: 1) визнання за Державою в
особі РВ Фонду державного майна
України по Львівській області права
власності та 2) вилучення і передачу
майна у володіння РВ Фонду державного
майна України по Львівській області,
судовий збір в сумі 34 529,04 грн.
стягується з Позивача -1 в дохід
Державного бюджету України.

Судові витрати покладаються на
позивача -1, згідно із вимогами ст. 49 ГПК
України.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 1,
22, 27, 33, 34, 49, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити
повністю.

2. Стягнути з Регіонального
відділення Фонду державного майна
України у Львівській області (79000, місто
Львів, вулиця Січових Стрільців, 3;
ідентифікаційний код юридичної особи
20823070) в дохід Державного бюджету
України (отримувач коштів: ГУ ДКСУ у
Личаківському районі м. Львова; Код
отримувача (код за ЄДРПОУ): 38007620; Банк
отримувача: ГУ ДКСУ у Львівській
області; Код банку отримувача (МФО): 825014;
Рахунок отримувача: 3006; Код
класифікації доходів бюджету: 22030001; Код
ЄДРПОУ суду: 03499974) 34 529,04 грн. судового
збору.

3. Наказ видати відповідно до ст.116
ГПК України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені статтями
91-93 Господарського процесуального
кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено
та підписано 08.04.2014 р.

Суддя
Коссак С.М.