КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2014 р. Справа№ 910/15576/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Якубовський В.О.,
довіреність № б/н від 26.02.2014;

від першого відповідача - Макидон М.М.,
довіреність № 04-06-2013 від 04.06.2013;

від другого відповідача - представник
не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Ллентаб" на рішення
господарського суду міста Києва від
18.02.2014 у справі № 910/15576/13 (колегія суддів
у складі: головуючий суддя - Ломака В.С.,
судді: Босий В.П., Васильченко Т.В.) за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Ллентаб" до
приватного виробничого підприємства
"Сіріус" та товариства з обмеженою
відповідальністю "Екіп Інвест" про
визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ллентаб" звернулось
до господарського суду міста Києва з
позовом до приватного виробничого
підприємства "Сіріус" та товариства з
обмеженою відповідальністю "Екіп
Інвест" про визнання недійсним
Договору відступлення права вимоги від
10.07.2013.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 18.02.2014 у справі №
910/15576/13 у задоволенні позову
відмовлено повністю.

При ухваленні рішення по даній справі
суд першої інстанції дійшов висновку
про відсутність підстав для визнання
недійсним Договору відступлення права
вимоги від 10.07.2013.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду міста
Києва від 18.02.2014 у справі
№ 910/15576/13 скасувати та
прийняти нове, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована, зокрема,
тим, що неотримання згоди боржника на
відступлення кредитором права вимоги
іншій особі є підставою для визнання
недійсним договору про відступлення.

Представник апелянта - позивача у
справі в судовому засіданні 14.04.2014
надав пояснення, якими підтримав
доводи та вимоги за апеляційною
скаргою.

Представник першого відповідача надав
пояснення, якими просив залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
рішення місцевого господарського суду
- без змін.

Другий відповідач не скористався
правом на участь свого представника в
судовому засіданні, хоча про дату, час
та місце судового засідання був
повідомлений належним чином, про що
свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо
неможливості бути присутнім у даному
судовому засіданні від другого
відповідача до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка
представників сторін не визнавалася
обов'язковою, певних пояснень суд не
витребував.

За наведених обставин, апеляційна
скарга розглянута судом у даному
судовому засіданні по суті з
винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Між приватним виробничим
підприємством "Сіріус", як замовником
та товариством з обмеженою
відповідальністю "Ллентаб", як
постачальником 08.12.2006 р. укладено
Договір № U/01/12/2006, відповідно до умов
якого (п. 4.1) Постачальник
зобов'язався поставити
металоконструкції з комплектатом
(будівельної споруди) та здійснити
нагляд за їх монтажем (шефмонтаж)
згідно з умовами затвердженої
Сторонами специфікації та кресленнями,
а Замовник зобов'язався здійснити
оплату обумовленими частинами.

Згідно п. 3.7 договору Постачальник
зобов'язався негайно розпочати роботи
з нагляду за монтажем після першої
поставки елементів металоконструкцій
на будівельний майданчик і здійснювати
її до повного завершення монтажу.

Відповідно до п. 4.1 договору Замовник
зобов'язався здійснювати платежі
наступним чином: 5% вартості договору в
термін 5 робочих днів з дати підписання
договору; 40% вартості договору в термін
5 робочих днів після отримання
проектної документації, але не пізніше
22 грудня 2006 року; 25% вартості договору в
період з 29 січня 2007 року до 02 лютого 2007
року при умові, якщо конструкції
перетнули кордон України; 25% вартості
договору після завершення монтажу
несучої конструкції; остаточна частина
вартості договору після завершення
монтажу і підписання акту прийому або
протоколу готовності будівельної
споруди.

У зв'язку з невиконанням товариством з
обмеженою відповідальністю "Ллентаб"
зобов'язань за договором № U/01/12/2006 від
08.12.2006 р., приватне виробниче
підприємство "Сіріус" звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом про стягнення з постачальника
збитків та штрафних санкцій.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 06.08.2008 р. у справі №
35/267 (залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 28.10.2008 р.) позов
задоволено частково, вирішено стягнути
з ТОВ "Ллентаб" на користь ПВП "Сіріус" 749
136,96 грн. штрафу, 7 491,36 грн. державного
мита та 61,36 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу; у задоволенні іншої
частині позовних вимог відмовлено.

На виконання вказаного рішення,
господарським судом міста Києва 10.12.2008
р. ПВП "Сіріус" було видано відповідний
наказ.

Між приватним виробничим
підприємством "Сіріус", як первісним
кредитором та товариством з обмеженою
відповідальністю "Екіп Інвест", як
новим кредитором 10.07.2013 р. укладено
Договір відступлення права вимоги.

Відповідно до п. 1 договору первісний
кредитор передав, а новий кредитор
набув права вимоги до боржника у
зобов'язаннях, що виникли на підставі
Договору № U/01/12/2006 від 08.12.2006 р. та
рішення господарського суду міста
Києва від 06.08.2008 р. у справі № 35/267, а
саме: право вимагати від боржника
належного та реального виконання
наступних обов'язків: сплати 749 136,96 грн.
штрафу, 7 491,36 грн. державного мита та 61,36
грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.

Враховуючи укладення Договору
відступлення права вимоги приватне
виробниче підприємство "Сіріус"
звернулось до суду з заявою про заміну
сторони правонаступником.

Зазначена заява була мотивована тим, що
у зв'язку з укладенням Договору
відступлення права вимоги до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Екіп Інвест"
перейшло право вимоги виконання
зобов'язань ТОВ "Ллентаб".

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 15.07.2013 р. у справі №
35/267 було здійснено заміну стягувача -
ПВП "Сіріус" на його правонаступника -
ТОВ "Екіп Інвест".

Дана ухвала не оскаржувалась та є
чинною на даний час.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ллентаб", вважаючи,
що неотримання згоди боржника на
відступлення кредитором права вимоги
іншій особі є підставою для визнання
недійсним договору про відступлення,
звернувся до суду з даним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що п. 15.3 договору
поставки передбачено обов'язковість
отримання кредитором згоди боржника на
відступлення прав вимоги.

Враховуючи те, що позивач такої згоди
не надавав, він просить суд визнати
договір про відступлення прав вимоги
недійсним.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставами
виникнення прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України,
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20
Господарського кодексу України
передбачають такий спосіб захисту
порушеного права як визнання недійсним
правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин може
бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом. Такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу
України:

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання
яких є необхідним для дійсності
правочину, є вичерпним.

Позивач просить суд визнати недійсними
договір про відступлення прав вимоги,
обґрунтовуючи свою вимогу тим, що
відповідної згоди на заміну кредитора
у зобов'язанні він не надавав.

Наведені доводи позивача відхиляються
колегією суддів за необґрунтованістю,
з огляду на наступне.

Як вже було зазначено вище, приватне
виробниче підприємство "Сіріус"
зверталось до суду з заявою про заміну
сторони правонаступником на підставі
Договору відступлення права вимоги,
який є предметом оскарження у даній
справі.

Зазначену заяву було задоволено та
ухвалою господарського суду міста
Києва від 15.07.2013 р. у справі № 35/267
здійснено заміну стягувача - ПВП
"Сіріус" на його правонаступника - ТОВ
"Екіп Інвест".

Так, заміну стягувача було здійснено на
підставі договору про відступлення
права вимоги, який на даний час
оскаржується в межах даної справи,
тобто судом вже встановлено
правомірність правонаступництва за
оспорюваним договором.

Відповідно до ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори) під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову
при вирішенні інших спорів, в яких
беруть участь ті самі сторони.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими
при вирішенні інших справ та не
підлягають доказуванню, оскільки їх
істинність встановлено у рішенні, у
зв'язку з чим немає необхідності
встановлювати їх знову, піддаючи
сумніву істинність та стабільність
судового акту, який набрав законної
сили.

Норми статті 124 Конституції України
визначають обов'язковість виконання
усіма суб'єктами прав судового рішення
у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1
Конвенції про захист прав та свобод
людини, згідно рішення Європейського
суду з прав людини від 25.07.02 року у
справі за заявою № 48553/99
"Совтрансавто-Холдінг" проти України", а
також згідно рішення Європейського
суду з прав людини від 28.10.99 року у
справі за заявою № 28342/95 "Брумареску
проти Румунії" встановлено, що існує
усталена судова практика конвенційних
органів щодо визначення основним
елементом верховенства права принципу
правової певності, який передбачає
серед іншого і те, що у будь-якому спорі
рішення суду, яке вступило в законну
силу, не може бути поставлено під
сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України,
статті 17 Закону України "Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини"
згадані судові рішення та зміст самої
Конвенції про захист прав та свобод
людини є пріоритетним джерелом права
для національного суду.

Таким чином, ухвала у справі №35/267 не
може бути поставлена під сумнів, а інші
рішення, в тому числі і у даній справі №
910/15576/13, не можуть їй суперечити.

Отже, правомірність договору про
відступлення права вимоги належним
чином підтверджено, а тому відповідно
підстави для визнання його недійсним
відсутні.

Слід також зазначити, що наявність в
договорі застереження стосовно
необхідності отримання письмової
згоди боржника у разі відступлення
кредитором права вимоги іншій особі не
встановлює недійсності (нікчемності)
правочину.

Аналогічної позиції дотримується і
Вищий господарський суд України в
постанові від 29.01.2013 р. у справі №
5023/282/12.

Слід також зазначити і те, що за умовами
пункту 15.3 договору №
U/01/12/2006 від 08.12.2006 р. перенесення прав
замовника на іншу особу вимагає
письмової згоди постачальника.

У даному випадку вже ухвалено рішення
про стягнення та відповідно ані ПВП
"Сіріус", ані ТОВ "Екіп Інвест" не
виконуватимуть функції замовника за
правовідносинами поставки.

На даний час є лише питання виконання
рішення про стягнення боргу.

За наведених обставин, доводи апелянта
про те, що неотримання згоди боржника
на відступлення кредитором права
вимоги іншій особі є підставою для
визнання недійсним договору про
відступлення, підлягають відхиленню за
необґрунтованістю.

Отже, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про відмову у
задоволенні позову.

З урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, колегія суддів дійшла
висновку про те, що оскаржуване рішення
місцевого господарського суду
прийнято з повним, всебічним та
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим,
правові підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної
скарги відмовлено, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за подання апеляційної скарги
покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Ллентаб"
залишити без задоволення, а рішення
господарського суду міста Києва від
18.02.2014 у справі № 910/15576/13 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового
збору за подачу апеляційної скарги
покласти на її заявника - позивача у
справі.

3. Матеріали справи № 910/15576/13 повернути
до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому Господарським
процесуальним кодексом України
порядку та строки.

Головуючий суддя
Є.Ю. Пономаренко

Судді
М.А. Дідиченко

М.А. Руденко