КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2014 р. Справа№ 910/23068/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Вітошко В.О. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЧОРНИЙ ДІАМАНТ»

на рішення Господарського суду
міста Києва від 14.01.2014

у справі № 910/23068/13 (суддя
Мандриченко О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЧОРНИЙ ДІАМАНТ»

до Публічного акціонерного
товариства «Київський
суднобудівний-судноремонтний завод»

про визнання договору
недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «ЧОРНИЙ ДІАМАНТ»
(далі, позивач) звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «Київський
суднобудівний-судноремонтний завод»
(далі, відповідач) про визнання
договору оренди № 530/11 від
27.07.2011 недійсним.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 14.01.2014 у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «ЧОРНИЙ ДІАМАНТ»
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, відповідно до якої просить
скасувати повністю рішення
Господарського суду міста Києва від
14.01.2014 у справі № 910/23068/13 та прийняти
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЧОРНИЙ ДІАМАНТ» у
справі № 910/23068/13 було передано на
розгляд судді Київського апеляційного
господарського суду Михальській Ю.Б.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
27.02.2014 для розгляду апеляційної скарги
у справі № 910/23068/13 сформовано колегію
суддів у складі головуючого судді
Михальської Ю.Б., суддів: Отрюха Б.В.,
Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 27.02.2014
апеляційну скаргу прийнято до
провадження, розгляд справи призначено
на 25.03.2014.

У судове засідання, призначене на
25.03.2014, представники сторін не
з'явились. Представник позивача про
причини неявки суд не повідомив.

24.03.2014 від представника відповідача
через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду надійшло
клопотання про перенесення судового
засідання, мотивоване тим, що
представник відповідача в цей час буде
знаходитись в іншому судовому
засіданні.

У зв'язку з неявкою у судове засідання
представників сторін та враховуючи
клопотання представника відповідача
про відкладення розгляду справи,
ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 25.03.2014 розгляд
справи було відкладено на 15.04.2014.

14.04.2014 представник відповідача подав
через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду заперечення на
апеляційну скаргу, у яких просив суд
відмовити у її задоволенні, а рішення
Господарського суду міста Києва від
14.01.2014 у даній справі залишити без змін.

Представник позивача у судове
засідання, призначене на 15.04.2014, не
з'явився, про причини неявки суд не
повідомив.

Враховуючи те, що у матеріалах справи
містяться докази належного
повідомлення позивача про час і місце
проведення судового засідання по
розгляду апеляційної скарги, а саме
повідомлення про вручення поштового
відправлення, колегія суддів вважає
можливим здійснити перевірку рішення
суду першої інстанції в апеляційному
порядку за наявними матеріалами справи
та без участі представника позивача.

Розглянувши в судовому засіданні
апеляційну скаргу та заперечення на
неї, дослідивши матеріали справи та
зібрані у ній докази, заслухавши
пояснення представника відповідача,
судова колегія встановила наступне:

27 липня 2011 року між Закритим
акціонерним товариством «Київський
суднобудівний-судноремонтний завод»
(орендодавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «ЧОРНИЙ
ДІАМАНТ» (орендар) був укладений
Договір оренди № 530/11 (далі, Договір)
(том 1, а.с.12-15), відповідно до якого
орендодавець надає, а орендар приймає
згідно акту прийому-передачі в орендне
користування без права передачі в
суборенду частину причальної стінки,
яка належить на праві власності
орендодавцю та розташована за адресою:
м. Київ, вул. Набережно-Лугова, 8, що буде
використовуватись для відстою
несамохідного судна (дебаркадера).

Пунктом 2.1. Договору визначено, що з
01.08.2011 за надані послуги орендар
сплачує щомісячну орендну плату згідно
розрахунку (додаток 3 до Договору) в
сумі 7 200,00 грн. з ПДВ.

Оплата здійснюється в гривнях на
поточний рахунок орендодавця.

Згідно пункту 2.4. Договору оплата за
виставленими орендодавцем рахунками
здійснюється орендарем на поточний
рахунок орендаря щомісяця до 5-го числа
розрахункового періоду. Днем внесення
оплати вважається дата зарахування
коштів на поточний рахунок
орендодавця.

Термін дії Договору встановлюється з
27.07.2011 по 31.07.2012 (пункт 8.1. Договору).

Згідно акту прийому-передачі від 27.07.2011
(том 1, а.с. 16) орендодавець передав, а
орендар прийняв об'єкт оренди,
розташований за адресою: м. Київ, вул.
Набережно-Лугова, 8 - частину причальної
стінки.

Позивач у позовній заяві просив суд
визнати недійсним Договір оренди,
посилаючись на невідповідність даного
договору положенням Цивільного
кодексу України.

Так, позивач зазначав, що умови
Договору суперечать частині 1 статті 760
Цивільного кодексу України та частині 1
статті 184 Цивільного кодексу України,
оскільки об'єкт оренди не визначений
індивідуальними ознаками. Також,
позивач наголошував, що відповідач не
має належним чином оформленого право
власності чи права користування
частиною земельної ділянки, на якій
знаходиться об'єкт оренди, а тому не мав
права передавати його позивачу в
оренду.

Рішенням суду першої інстанції у
задоволенні позовних вимог було
відмовлено з огляду на недоведеність
позивачем обставин, що Договір оренди
не відповідає вимогам закону, зокрема,
цивільного та господарського кодексів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
рішення судом першої інстанції
прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
при неповному з'ясуванні обставин, що
мають значення для справи, висновки
суду не відповідають обставинам
справи.

У апеляційній скарзі позивач зазначає,
що договір підлягає визнанню недійсним
на підставі частини 1 статті 215 та
частини 1 статті 203 Цивільного кодексу
України як такий, що суперечить вимогам
частини 1 статті 796 та частини 1 статті 761
Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 761 Цивільного кодексу
України визначено, що право передання
майна у найм має власник речі або особа,
якій належать майнові права.

Відповідно до частини 1 статті 796
Цивільного кодексу України одночасно з
правом найму будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої
частини) наймачеві надається право
користування земельною ділянкою, на
якій вони знаходяться, а також право
користування земельною ділянкою, яка
прилягає до будівлі або споруди, у
розмірі, необхідному для досягнення
мети найму.

Так, апелянт зазначає, що передання у
найм частини причальної стінки
передбачає одночасне передання у
користування і відповідної частини
земельної ділянки, на якій знаходиться
об'єкт оренди.

Однак, як вказує позивач, на момент
укладення спірного Договору,
відповідач не мав належним чином
оформленого права користування
земельною ділянкою під об'єктом оренди,
а тому не мав права передавати цю
ділянку в користування іншій особі. З
огляду на це, на думку апелянта, Договір
має бути визнаний судом недійсним.

Вказані доводи апелянта не приймаються
колегією суддів до уваги з огляду на
наступне.

Згідно статті 202, частини 2 статті 203,
статей 205, 207, 237 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; правочин може вчинятися
усно або в письмовій формі; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами); правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою; представництвом є
правовідношення, в якому одна сторона
(представник) зобов'язана або має право
вчинити правочин від імені другої
сторони, яку вона представляє;
представництво виникає на підставі
договору, закону, акта органу юридичної
особи та з інших підстав, встановлених
актами цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом,
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 215 Цивільного
Кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного Кодексу
України. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Частинами 1, 2, 3, 4, 5 статті 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначено у пункті 2.1. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Як уже зазначалося вище, позивач як на
підставу визнання Договору недійсним
посилається на порушення відповідачем
вимог частини 1 статті 796 та частини 1
статті 761 Цивільного кодексу України.

Однак, зазначені твердження апелянта є
необґрунтованими та спростовуються
наступним:

Згідно Акту на право користування
землею від 07.09.1967 (том 1, а.с. 56-57)
(далі, Акт) Київському суднобудівному
та судноплавному заводу міста Києва
було відведено в постійне користування
15,27 га землі, у тому числі земельної
ділянки, розташованої під об'єктом
оренди.

Відповідно до Статуту Публічного
акціонерного товариства «Київський
суднобудівний-судноремонтний завод»,
зареєстрованого 30.09.2013 (том 1, а.с. 26-42),
Публічне акціонерне товариство
«Київський
суднобудівний-судноремонтний завод» є
новим найменуванням Закритого
акціонерного товариства «Київський
суднобудівний-судноремонтний завод»
відповідно до вимог Закону України
«Про акціонерні товариства».

У свою чергу, Закрите акціонерне
товариство «Київський
суднобудівний-судноремонтний завод»
створене на підставі рішення
установчих зборів засновників
протокол №1 від 07.10.1993 шляхом
перетворення (реорганізації) суб'єкта
підприємницької діяльності -
Колективного підприємства «Київський
суднобудівний-судноремонтний завод»,
яке в свою чергу є правонаступником
Організації орендарів Київського
суднобудівного-судноремонтного
заводу.

Як вбачається із матеріалів справи,
причальна стіна за адресою: м. Київ, вул.
Набережно-Лугова, 8 належить позивачу,
як правонаступнику організації
орендарів Київського
суднобудівного-судноремонтного
заводу, та була передана йому за Актом
прийому-передачі державної частки
цілісного майнового комплексу
Київського
суднобудівного-судноремонтного заводу
(том 1, а.с. 49-55) на підставі Договору
купівлі-продажу майна державного
підприємства від 14.04.1993 (том 1, а.с. 48).

У матеріалах справи також міститься
реєстраційне посвідчення
№ 003595, яке посвідчує, що майно
цілісного майнового комплексу,
розташоване в місті Києві по вул.
Набережна-Лугова, 8, зареєстроване за
Організацією орендарів Київського
суднобудівного-судноремонтного
заводу.

Відповідно до частини 1 статті 377
Цивільного кодексу України до особи,
яка набула право власності на житловий
будинок (крім багатоквартирного),
будівлю або споруду, переходить право
власності, право користування на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення в обсязі та на умовах,
встановлених для попереднього
землевласника (землекористувача).

Таким чином, позивач користується
земельною ділянкою, на якій розміщена
причальна стінка, на праві постійного
користування в обсязі та на умовах,
встановлених для Київського
суднобудівного та судноремонтного
заводу згідно Акту на право
користування землею від 07.09.1967.

Доказів скасування зазначеного Акту
суду не надано, а відтак, останній є
чинним.

Отже, на момент укладення спірного
Договору, право власності відповідача
на об'єкт оренди та права відповідача
щодо користування земельною ділянкою
під об'єктом оренди були належним чином
підтверджені, а тому посилання
скаржника на порушенням відповідачем
норм статей 796 та 761 Цивільного кодексу
України є безпідставними та такими, що
спростовуються матеріалами справи.

Позивач у апеляційній скарзі також
посилається на статтю 125 Земельного
кодексу України, відповідно до якої
право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Так, апелянт зазначає, що відповідачем
не було надано суду належних доказів
реєстрації речових прав на земельну
ділянку, на якій знаходиться об'єкт
оренди.

З приводу вищевказаних посилань
апелянта, колегія суддів зазначає, що
вони є необґрунтованими з огляду на
наступне.

Так, Земельний кодекс України був
доповнений положеннями статті 125
відповідно до прийнятого 05.03.2009 Закону
України «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку, а також порядку
поділу та об'єднання земельних
ділянок». До прийняття вказаного
закону діяли правила, згідно з якими
права власності та постійного
користування виникали виключно після
їх оформлення відповідними
документами.

Таким чином, враховуючи те, що право
постійного користування спірною
земельною ділянкою виникло у
Київського суднобудівного та
судноремонтного заводу ще у 1967 році, що
підтверджується Актом на право
користування землею, у відповідача
відсутній обов'язок реєструвати таке
право, оскільки на момент передачі
земельної ділянки у постійне
користування (у 1967 році) чинне
законодавство не вимагало обов'язкової
державної реєстрації такого права..

Зазначене підтверджується також
нормами статті 4 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень» від
01.07.2004, згідно якої права на нерухоме
майно, що виникли до набрання чинності
цим Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, якщо на
момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Посилання апелянта на постанову Вищого
господарського суду України від 04.09.2013
у справі № 5011-38/10841-2012 та постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 07.02.2013 у справі №
2а-16078/12/2670 як на судові рішення, якими,
на думку скаржника, підтверджено факт
відсутності у відповідача прав на
користування земельною ділянкою під
об'єктом оренди, є безпідставними з
огляду на те, що зі змісту вказаних
рішень не вбачається, що вони
стосуються саме земельної ділянки, на
якій розташований спірний об'єкт
оренди.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що
для рішень господарських судів
важливою умовою преюдиціальності
фактів, що містяться в рішенні
господарського суду, є суб'єктний склад
спору. Преюдиціальне значення мають
лише рішення зі справи, в якій беруть
участь ті самі сторони, що й у справі,
яка розглядається. Отже, повна
тотожність суб'єктного складу спору є
обов'язковою умовою преюдиціальності
щодо сторін. Втім, суб'єктний склад
спору у справі № 5011-38/10841-2012 зовсім
інший, ніж у справі №
910/23068/13.

Також у апеляційній скарзі позивач
зазначає, що відповідно до частини 1
статті 760 Цивільного кодексу України
предметом договору найму може бути річ,
яка визначена індивідуальними
ознаками і яка зберігає свій первісний
вигляд при неодноразовому
використанні (неспоживна річ).

Згідно частини 1 статті 184 Цивільного
кодексу України річ є визначеною
індивідуальними ознаками, якщо вона
наділена тільки їй властивими
ознаками, що вирізняють її з-поміж
інших однорідних речей,
індивідуалізуючи її.

Водночас, як вказує скаржник, частина
причальної стінки, яка є об'єктом
оренди, не містить індивідуальних,
властивих тільки даному об'єкту ознак,
які б давали можливість вирізнити його
з-поміж інших частин причальної стінки
за адресою: м. Київ, вул.
Набережно-Лугова, 8.

Зазначені твердження апелянта також є
безпідставними з огляду на наступне.

Згідно частини 1 статті 628 Цивільного
кодексу України зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Частиною 3 статті 180 Господарського
кодексу України визначено, що при
укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Як вбачається зі змісту апеляційної
скарги, позивач, посилаючись на статті
184 та 760 Цивільного кодексу України,
фактично вказує на невизначеність у
Договорі його предмету, зазначаючи при
цьому, що вказана обставина є підставою
для визнання Договору оренди
недійсним.

Недосягнення згоди у відношенні
предмету договору утім не може бути
підставою для визнання договору
недійним. Так, недосягнення сторонами
договору істотних умов для його
укладення, відповідно до приписів
статті 638 Цивільного кодексу України,
має наслідком неукладення такого
договору, однак не може бути підставою
визнання такого договору недійсним,
оскільки недійсним можна визнати лише
існуючий правочин, зокрема
оспорюваний.

Так, як вбачається з матеріалів
справи, позивач, як орендар, вважав
договір укладеним, оскільки, з початку
дії Договору до травня 2012 року
здійснював оплату послуг по Договору.
Також, сторонами без будь-яких
застережень та зауважень були
підписані акти про надання послуг по
Договору (том 1, а.с. 59-62).

Свідченням фактичного визнання
позивачем зобов'язань за Договором є
також і лист позивача про визнання
зобов'язання по сплаті боргу в розмірі
57 600 грн., що виник за період з травня 2012
року по грудень 2012 року, який не містить
жодних заперечень щодо припинення дії
Договору та надання послуг відповідно
до його умов (том 1, а.с. 58).

З огляду на вищевикладене
вбачається, що сторонами Договору було
досягнуто згоди щодо його предмету.
Окрім того, жодних зауважень,
заперечень та/або пропозицій щодо
розірвання або зміни умов Договору або
доказів того, що орендар не міг
визначитися, яка саме частина
причальної стіни була надана йому в
оренду, від позивача не надходило, що
свідчить про те, що свої зобов'язання за
Договором відповідач виконував
належним чином, а сторонами при
укладенні Договору було досягнуто
згоди стосовно того, яка саме частина
причальної стіни є об'єктом оренди за
Договором.

З огляду на вищезазначене,
обставини, на які посилається позивач у
апеляційній скарзі, не відповідають
дійсності та не спростовують висновків
суду першої інстанції, а тому колегія
суддів погоджується з рішенням суду
першої інстанції, що позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЧОРНИЙ ДІАМАНТ»
задоволенню не підлягають, оскільки
відсутні визначені законом підстави
для визнання спірного правочину
недійсним.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин в їх сукупності.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає рішення суду по даній справі
обґрунтованим та таким, що відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи,
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається. Апеляційна скарга
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЧОРНИЙ ДІАМАНТ» є
необґрунтованою та задоволенню не
підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «ЧОРНИЙ
ДІАМАНТ» на рішення Господарського
суду міста Києва від 14.01.2014 у справі №
910/23068/13 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста
Києва від 14.01.2014 у справі №
910/23068/13 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/23068/13 повернути
Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Ю.Б. Михальська

Судді
Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко