КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2014 р. Справа№ 910/13750/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Дяченко
Р.Г.

за участю представників сторін:

від позивача: Антоненко І.В. (за
довіреність № 01-457 від 27.12.2013р.)

відповідача: Шевченко Т.М. (за
довіреністю від 05.09.2013 року)

розглянувши апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «Ділайс»

на рішення Господарського суду м. Києва
від 18.09.2013 року

у справі № (Судця: Босий В.П..)

за позовом приватного акціонерного
товариства « Укрстальконструкція» до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Ділайс» про
стягнення 9 567 080,83 грн.

ВСТАНОВИВ:

В липні 2013 року позивач звернувся до
господарського суду м. Києва з позовною
заявою, в якій просив стягнути з
товариства з обмеженою
відповідальністю « Ділайс» на його
користь суму загальної заборгованості
у розмірі 8 086 984, 72 грн., три відсотки
річних 248 533,31 грн. та пеню в сумі 1 231 562,80
грн.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 18.09.2013 року позовні вимоги
приватного акціонерного товариства
«Укрстальконструкція» задоволено
частково: стягнуто з товариства з
обмеженою відповідальністю "ДІЛАЙС" на
користь Приватного акціонерного
товариства "Укрсталькострукція"
заборгованість у розмірі 8 086 984 (вісім
мільйонів вісімдесят шість тисяч
дев'ятсот вісімдесят чотири) грн. 72 коп.,
пеню у розмірі 608 945 (шістсот вісім тисяч
дев'ятсот сорок п'ять) грн. 54 коп., 3%
річних у розмірі 248 533 (двісті сорок
вісім тисяч п'ятсот тридцять три) грн. 31
коп., в іншій частині в задоволенні
позову відмовити.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції
зазначив на те, що відповідачем
частково оплачено поставлену
продукцію на суму 68 254 919,33 грн. та
зазначив, що матеріалами справи
підтверджується наявність у
відповідача заборгованості у розмірі 8
086 984, 72 грн. Окрім того, задовольнив
позовні вимоги щодо стягнення 3
відсотків річних у розмірі 248 533, 31 грн.
та частково пеню в розмірі 608 945, 54 грн. ,
на підставі ч.6 ст. 232 Господарського
кодексу України.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції відповідач звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просив скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 18.09.2013 року та відмовити в
задоволенні позовних вимог .

В обгрунтування вимог апеляційної
скарги вказав на те, що судом першої
інстанції при розгляді справи було
порушено норми матеріального та
процесуального права. Зазначив на те,
що судом першої інстанції не було
враховано таку обставину справи, як
припинення в порядку встановленому
Договором, поставки продукції та
необхідність застосування особливого
порядку визначення суми зобов'язання в
такому випадку. Суд першої інстанції
належним чином не встановив факт
заборгованості, висновки суду не
грунтуються на матеріалах справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 29 січня 2014 року
у справі № клопотання товариства
з обмеженою відповідальністю «Ділайс»
про поновлення строку подання
апеляційної скарги задоволено, розгляд
апеляційної скарги призначено на 05.03.2014
року о 11 год. 00 хв. у складі колегії
суддів головуючий суддя Руденко М.А.
судді: Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю.

В судовому засіданні 05.03.2014 року
представник скаржника вимоги
апеляційної скарги підтримав, просив
рішення суду першої інстанції
скасувати, в позові відмовити.

Представник позивача просив змінити
рішення господарського суду м. Києва в
частині задоволення позовних вимог
щодо стягнення пені у розмірі 608 945,54
грн., задовольнити стягнення з
відповідача пені у розмірі 1 231 562,80 грн.,
в іншій частині залишити без змін.

Колегією суддів розгляд справи було
відкладено на 11.03.2014 року

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 11.03.2014р., у
зв'язку з перебуванням суддів
Дідиченко М.А. та Станік С.Р. у
відпустці, змінено склад колегії
суддів, та призначено новий склад
колегії: головуючий суддя Руденко М.А.,
судді Шапран В.В., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 11.03.2014 року
було прийнято апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ділайс" на рішення
Господарського суду міста Києва від
18.09.2013р. у справі №910/13750/13 до
провадження у складі колегії суддів:
головуючий суддя: Руденко М.А., судді:
Шапран В.В., Пономаренко Є.Ю.

У судовому засіданні 11.03.2014 року
колегія суддів заслухавши
представників сторін оголосила
перерву у судовому засіданні до 25.03.2014
рік

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 25.03.2014р., у
зв'язку з зайнятістю судді Шапран В.В. у
розгляді інших справи, змінено склад
колегії суддів, та призначено новий
склад колегії: головуючий суддя
Руденко М.А., судді Дідиченко М.А,,
Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 25.03.2014 року
було прийнято апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ділайс" на рішення
Господарського суду міста Києва від
18.09.2013р. у справі №910/13750/13 до
провадження у складі колегії суддів:
головуючий суддя: Руденко М.А., судді:
Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю.

У судовому засіданні 25.03.2014 року
колегія суддів заслухавши
представників сторін оголосила
перерву у судовому засіданні до 01.04.2014
рік

У судовому засіданні 01.04.2014 року
колегією суддів, було оголошено
перерву до 15.04.2014 року.

В судовому засіданні представник
відповідача просив рішення суду першої
інстанції скасувати та відмовити в
задоволені позовних вимог.

Представник позивача просив змінити
рішення суду першої інстанції в
частині стягнення розміру пені, в іншій
частині залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників
сторін, вивчивши матеріали справи,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
заперечень на апеляційну скаргу,
дослідивши письмові докази, долучені
до матеріалів справи, виходячи з вимог
чинного законодавства, апеляційний суд
дійшов до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст.101 Господарського
процесуального кодексу апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність та
обгрунтованість рішення місцевого
господарського суду в повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено матеріалами справи,
15.08.2011 р. між ПАТ "Уксталькострукція"
(постачальник) та ТОВ "ДІЛАЙС" (покупець)
було укладено договір поставки №11/53
(надалі - "Договір") (а.с. 46-54 том 1).

Згідно з умовами зазначеного договору,
а саме п. 1.1 постачальник приймає на
себе зобов'язання власними та
залученими силами забезпечити
виготовлення та поставку
металоконструкцій, необхідних для
будівництва об'єкту:
"Торгово-побутово-розважальний центр
на перетині просп. Григоренка та вул.
Колекторна в Дарницькому районі м.
Києва", а покупець зобов'язується
прийняти поставлену продукцію та
оплатити її в строки та на умовах,
визначених даним договором.

Пунктом 1.3 Договору передбачено, що
найменування, кількість, ціна та строки
поставки вказуються сторонами в
специфікаціях до даного договору.
Кожна специфікація є окремою угодою,
укладеною в рамках даного договору.
Кожна наступна специфікація не
відміняє та не призупиняє дію
попередніх специфікацій ні повністю,
ні в частині, якщо тільки в ній не
вказано зворотне.

Відповідно п. 4.1.2 Договору розрахунок
за кожну партію поставленої продукції
здійснюється покупцем протягом 5
банківських днів з моменту здійснення
поставки партії продукції згідно з
виставлених постачальником
рахунків-фактур, з урахуванням
пропорційного відрахування раніше
перерахованого авансового платежу. Для
проведення розрахунків під «партією»
належить розуміти кількість продукції,
вказану в одній видатковій накладній.

На виконання умов зазначеного договору
між сторонами було підписано
специфікації № 2 та № 3.

Відповідно до специфікації № 2 від
01.09.2011 року (а.с. 55 том 1) орієнтовний
об'єм продукції при поставці 5 000 тонн;
ціна за одну тонну продукції : 12 670,00
грн.; авансовий платіж 65% від загальної
вартості продукції, а оплата за
поставлену продукцію у розмірі 35 % від
вартості поставленої продукції, в
порядку та строки, що передбачено п.4.2.1
Договору поставки.

Також , 30 березня 2012 року між сторонами
було укладено додаткову угоду № 3 (а.с. 61
том 1) до Договору та специфікації №2 ,
відповідно до якої був змінений базис
поставки металоконструкцій об'ємом
303,280 тон з DDU на ЕХW - склад ПрАТ «УСК», м.
Дніпропетровськ, вул. Ударників 54., у
зв'язку з чим зменшено ціну за
продукції.

На виконання своїх зобов'язань по
специфікації № 2 від 01.09.2011 року позивач
поставив 100% продукції на загальну суму
54 551 248,58 грн., а отримав лише 54 121 467,80 грн.

Відповідно до специфікації № 3 від
28.12.2011 року (а.с. 58 том 1) до договору
орієнтовний об'єм продукції при
поставці 3 812,12 тонн, ціна за одну тону
продукції 11 720,00 грн.; авансовий платіж
65% від загальной вартості продукції;, а
оплата за поставлену продукцію у
розмірі 35 % від вартості поставленої
продукції, в порядку та строки, що
передбачені п.4.2.1 Договору поставки.

При цьому, між сторонами підписано
додаткову угоду № 4 від 19.07.2012 року (а.с.
64- 65) до Договору поставки , відповідно
до якої був змінений базис поставки
металоконструкцій з DDU на ЕХW - склад
ПрАТ «УСК», м. Житомир, вул. Баранова 87 ,
у зв'язку з чим також було змінено ціну
поставки.

На виконання зобов'язань по
Специфікації № 3 та з врахування умов
додаткової угоди № 4 позивач виготовив
100 % металоконструкції та поставив 49%
металоконструкцій у кількості 1 869,399
тонн загальною вартістю 21 743 7771, 58 грн.,
поставка 51 % виготовлених
металоконструкцій відповідач зупинив
у зв'язку з обставинами, що склалися на
будівельному майданчику об'єкта, про що
був направлений відповідний лист від
28.05.2012 року за №16 (т.1 а.с.77)

Таким чином, позивач виконав свої
зобов'язання по специфікації № 3 від
28.12.2011 року, проте відповідач за
поставлену продукцію не розрахувався.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем грошових зобов'язань по
Договору поставки № 1153 від 15.08.2011 року,
з врахуванням специфікацій № 2 та № 3 та
додаткових угод № 3 та № 4 позивач
звернувся до суду з позовними вимогами
про стягнення заборгованості в розмірі
8 086 984,72 грн. та відповідно 3% річних ,
пені.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції прийшов до висновку
про те, що позовні вимоги обгрунтовані,
підтверджені наявними в справі
доказами та підлягають частковому
задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції
зважаючи на наступне.

Згідно з частиною 1 ст. 173
Господарського кодексу України
визначено, що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Як підтверджується матеріалами справи,
а саме видаткові накладні, підписані
сторонами у період з грудня 2011 року по
31.07.2012 року (а.с. 78 - 157, том 1)
підтверджується передача відповідачу
продукції згідно Договору на загальну
суму 76 341 904,05 грн.

Відповідно до п.1 Інформаційного листа
№ 01-069282012 Вищого господарського суду
України від 17.07.2012 року зазначено, що
підписання покупцем видаткової
накладної, яка є первинним документом у
розумінні Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» і яка відповідає
вимогам, зокрема статті 9 названого
Закону та фіксує факт здійснення
господарської операції і встановлення
договірних відносин, є підставою
виникнення обов'язку щодо здійснення
розрахунків за отриманий товар.

Також згідно пункту 1 Оглядового листа
Вищого господарського суду України від
29.04.2013 року № 067672013 «Про деякі питання
практики застосування господарськими
судами законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» факт отримання
товару відповідачем і видаткові
накладні, надані позивачем на
підтвердження своїх вимог, є
самостійними підставами для
виникнення обов'язку у відповідача
здійснити розрахунки за отриманий
товар.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів, погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що позивачем
належним чином, враховуючи положення
п.7.3.3 договору поставки, відповідно до
видаткових накладних, підписаних
сторонами в період з грудня 2011 року по
31.07.2012 року, актів передачі продукції на
відповідальне зберігання (а.с. 72-76 том 1),
підтверджено передачу продукції
відповідачу, згідно договору поставки,
на загальну суму 76 341 904,05 грн.

Згідно банківських виписок позивача
щодо розрахунків за специфікаціями № 2
та № З (235-250 том 1, а.с. 1-8 том 2),
відповідачем частково сплачено за
поставлену продукцію на суму 68 254 919,33
грн., таким чином заборгованість
складає 8 086 984,72 грн.

Твердження представника відповідача
про те, що умови договору поставки
виконанні не були, оскільки
металоконструкції не були поставлені
на будівельний майданчик за адресою
об'єкта будівництва
«Торгово-побутово-розважального
центру на перетину просп. П.Григоренка
та вул. Колекторній у Дарницькому
районі м. Києва», колегія суддів вважає
необгрунтованими, оскільки відповідно
до додаткової угоди № 3 та № 4,
відповідно до специфікацій № 2 та № 3,
було змінено базис поставки з DDU на EXW, (
згідно додаткової угоди № 3 до
специфікації 2 склад за адресою м.
Дніпропетровськ, вул. Ударників, 54 та
відповідно згідно додаткової угоди № 4
до специфікації № 3 м. Житомир, вул.
Баранова 87). У зв'язку з цим, відповідно
до додаткових угод також було зменшено
ціну за одну тону металоконструкцій.
Зазначені додаткові угоди підписані
обома сторонами без зауважень.

Аналізуючи надані відповідачем копії
платіжних доручень, в обгрунтування
сплати ним продукції за специфікаціями
№ 2 від 01.09.2011 року та № 3 від 28.12.2011 року
у розмірі 85 142 394, 88 грн., колегія суддів
вважає зазначити на наступне.

Як з'ясовано в судовому засіданні між
сторонами існують тривалі відносини,
щодо поставки продукції за договором
1153 від 15.08.2011 року

Відповідно до пункту 4.2 Договору
поставки № 1153 від 15.08.2011 року, покупець
(відповідач) при здійсненні платежу
повинен у платіжних дорученнях
зазначати призначення платежу, номер
та дату Договору, а також номер та дату
відповідної специфікації.

Проте як видно з наданих копій
платіжних доручень № 301 від 15.08.2011 року,
№ 307 від 29.08.2011 року, № 341 від 02.09.2011 року,
№ 379 від 12.09.2011 року, № 432 від 22.09.2011 року,
№511 від 07.10.2011 року, № 601 від 27.10.2011 року,
№ 804 від 09.12.2011 року , № 96 від 27.01.2012 року,
№ 426 від 06.04.2012 року, № 427 від 06.04.2012 року,
№ 511 від 16.05.2012 року за ними
підтверджується перерахування
грошових коштів відповідачем по іншим
специфікаціям та також додатково
проводиться доплата за метизи за
додатковими угодами, що не входить в
вартість виготовленої продукції та
анкерні блоки.

Посилання відповідача на оплату
поставки товару за видатковими
накладними та специфікаціями № 2 та № 3,
згідно наданих платіжних доручень (а.с.
161-215 том 2) , судова колегія вважає
необгрунтованими, оскільки п. 4.2
договору обов'язковою його умовою
сторони визначили необхідність
зазначення у платіжних документах
призначення платежу з посиланням на
специфікацію, за якою проводиться
оплата отриманного товару.

При цьому умовами договору передбачено
проведення попередньої оплати товару,
узгодженого у специфікаціях у розмірі
65 відсотків, а залишок суми 35 відсотків
- після поставки, тоді як з матеріалів
справи вбачається подальше виконання
умов договору, щодо постачання товару,
узгодженого сторонами у наступних
специфікаціях.

Отже , надані відповідачем платіжні
доручення не можуть бути допустимими
доказами оплати саме товару,
поставленого по специфікаціям № 2 та №
3, вимогу про оплату якого заявлено у
позові.

Щодо, посилання представника
відповідача на акт звірки взаємних
розрахунків від 30.09.2013 року, колегія
суддів зазначає, що згідно позовних
вимог заборгованість за поставлені
металоконструкції стягується за
специфікаціями №2 та № 3, в той час, як
відповідно до зазначеного акту не
вбачається за якими специфікаціями
розрахована заборгованість.

Колегія суддів, вважає
необґрунтованими доводи відповідача
стосовно того, що приватним
акціонерним товариством
«Укрстальконструкція» неправомірно
було змінено призначення платежу у
розмірі 5 298 343, 86 грн., за платіжним
дорученням відповідача № 206, в
призначені якого зазначено: «аванс на
купівлю металопрокату згідно договору
та специфікації № 3 від 01.09.2011 року,
оскільки в день здійснення платежу
відповідачем за підписами директора
відповідача та скріплений печаткою
підприємства надійшов лист № 162 від
16.02.2012 року (а.с. 247 том 3) про уточнення
призначення платежу, а саме в
платіжному дорученні № 206 від 16.02.2012
року необхідно вважати вірним
призначення «аванс за купівлю
металопрокату, згідно договору та
специфікації № 2 від 01.09.2011 року»,
оскільки отримавши лист, за підписом
керівника підприємства та скріплений
печаткою підприємства, у позивача не
виникло сумніву щодо дійсного наміру
боржника відносно зміни призначення
платежу.

Щодо, позовних вимог про стягнення з
відповідача пені у розмірі 1 231 562,80
грн. та 3% річних у розмірі 248 533,31 грн. за
прострочення виконання грошового
зобов'язання у період з 05.04.2012 р. по
01.07.2013 р. колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції та
зазначає на наступне.

Судом першої інстанції правомірно
зроблено висновок про те, що оскільки
відповідач у встановлений строк свого
обов'язку по перерахуванню коштів не
виконав, допустивши прострочення
виконання грошового зобов'язання, тому
дії відповідача є порушенням
зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу
України), і він вважається таким, що
прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу
України), відповідно є підстави для
застосування встановленої законом
відповідальності.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
може забезпечуватися неустойкою,
різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Окрім того, відповідно до п. 10.1 Договору
поставки у випадку порушення покупцем
умов договору по фінансуванню,
розрахункам за поставлену продукцію,
постачальник має право вимагати від
покупця сплати пені у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла на період, за який нараховується
пеня, від несвоєчасно сплаченої суми за
кожен день прострочки.

Перевіривши розрахунок пені, зроблений
судом першої інстанції, колегія суддів
погоджується , що правомірним є
стягнення пені у розмірі 608 945,54 грн.,
відповідно до ч.6 ст. 232 Господарського
кодексу України, за перші шість місяців
прострочення, а не за весь період
прострочення до подачі позову.

Відповідно до положень договору про
сплату пені за кожен день прострочення
не є встановленням іншого строку
нарахування пені ніж зазначено в
наведеній законодавчій нормі. Вказане
положення договору визначає порядок
нарахування штрафної санкції - за кожен
день, а не встановлення строку
нарахування.

Також, відповідно до частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України
правомірною є вимога позивача про
стягнення з відповідача 3% річних у
розмірі 248 533,31 грн., оскільки останній
прострочив виконання грошового
зобов'язання.

Враховуючи вищевикладене, та докази
які містяться в матеріалах справи,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції вірно дійшов висновку про
часткове задоволення вимог позивача
про стягнення з відповідача
заборгованості в розмірі 8 086 984 , 72 грн.,
пені в розмірі 608 945, 54 грн. та 3% річних в
розмірі 248 533, 31 грн.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновку місцевого
господарського суду з огляду на
вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі,
апеляційний суд робить висновок, що суд
першої інстанції дав належну оцінку
доказам по справі та виніс законне
обґрунтоване рішення, яке відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що скаржник не довів
обґрунтованість своєї апеляційної
скарги, докази на підтвердження своїх
вимог суду не надав, апеляційний суд
погоджується із рішенням
господарського суду міста Києва від
18.09.2013 року у справі № 910/13750/13, отже
підстав для його скасування або зміни
не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Ділайс»
на рішення господарського суду міста
Києва від 18.09.2013 року у справі № 910/13750/13
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста
Києва 18.09.2013 року у справі № 910/13750/13
залишити без змін.

Матеріали справи № 910/13750/13 повернути до
місцевого господарському суду.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України через суд
апеляційної інстанції протягом
двадцяти днів.

Головуючий суддя
М.А. Руденко

Судді
М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко