ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2014 р.
Справа № 914/3484/13

Львівський апеляційний господарський
суд, в складі колегії:

головуючого-судді:
Бойко С.М.,

суддів:
Бонк Т.Б.,

Марко Р.І.

при секретарі Борщ І.О.

з участю представників:

прокурор - не з'явився

від позивача 1 - не з'явився

від позивача 2 - не з'явився

від відповідача - Орищин О.А.

від третіх осіб - не з'явились

розглянув апеляційну скаргу
прокуратури центрального регіону
України з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері від 04.02.2014 року
№ 05/2-59вих.-14

на рішення господарського суду
Львівської області від 12.11.2013 року,
суддя - Т. Я. Рим

у справі за №914/3484/13

за позовом: заступника прокурора
Центрального регіону України з нагляду
за додержанням законів у воєнній сфері
в інтересах держави в особі:

позивача 1: Міністерства оборони
України, м. Київ

позивача 2: концерну
"Військторгсервіс", м. Київ

до відповідача: товариства з
обмеженою відповідальністю "Дует-СК", м.
Львів

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: 1. Регіональне
відділення Фонду державного майна
України по Львівській області, м. Львів

2. Фонд державного майна України, м. Київ

про: визнання недійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна та
зобов'язання повернути нерухоме майно

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду
Львівської області від 12.11.2013 року у
справі №914/3484/13 у задоволенні позовних
вимог відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що
матеріали справи не містять доказів
погодження відчуження майна за спірним
договором Фондом державного майна
України, яке є обов'язковим відповідно
до ч. 5 ст. 75 ГК України та п.п. 6, 8
постанови Кабінету Міністрів України
№ 803 від 06.06.2007р. "Про затвердження
Порядку відчуження об'єктів державної
власності", що в силу ст.ст. 203, 215 ЦК
України є підставою для визнання
такого договору недійсним. Проте,
зважаючи на те, що прокурор та позивач
при зверненні до суду з даним позовом
пропустили строк позовної давності та
не навели жодних причин поважності
його пропуску, а відповідач подав заяву
про застосування до позовних вимог
наслідків спливу позовної давності,
позов не підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі скаржник
(прокуратура центрального регіону
України з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері) просить
рішення місцевого господарського суду
скасувати та прийняти нове рішення про
задоволення позовних вимог, у зв'язку з
порушенням місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права, неповним
з'ясуванням обставин справи.

Скаржник зазначає, що на момент
укладення спірного договору, дозвіл
начальника Головного управління
торгівлі Тилу МОУ Пукіра П.Н. від
12.11.2004р. не відповідав вимогам
Постанови Кабінету Міністрів України
№803 від 06.06.2007р., а отже у концерну
«Військторгсервіс» не було достатніх
повноважень на вчинення оскаржуваного
правочину.

Скаржник покликається на те, що
реалізація спірного майна відбулася
всупереч волі власника, особою, яка
мала злочинний намір із зловживанням
службовим становищем.

Крім того, скаржник зазначає, що суд
першої інстанції безпідставно та
необгрунтовано дійшов висновку про те,
що прокурором та позивачем пропущено
процесуальний строк звернення до суду
з позовом, оскільки факти зловживання
посадовими особами концерну
«Війсьторгсервіс» були викриті лише
під час прокурорської перевірки, за
наслідками якої 21.03.2013р. внесено
відомості про кримінальне
правопорушення до Єдиного реєстру
досудових розслідувань.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач (товариство з обмеженою
відповідальністю "Дует-СК") просить
оскаржуване рішення залишити без змін
з підстав його законності та
обрунтованості, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Відповідач вказує, що згідно наявних в
матеріалах справи доказів
Міністерству оборони України та
органам прокуратури стало відомо про
описані в позовній заяві порушення ще у
2009 році, а для прокурора самостійних
строків позовної давності законом не
встановлено. Покликається на те, що
ТзОВ «Дует-СК» не могло знати про
обмеження концерну «Військторгсервіс»
щодо відчуження нерухомого майна, в
тому числі з огляду на продаж майна за
посередництва біржі та нотаріуса, на
яких законом покладено обов'язок
перевіряти повноваження продавця тощо.
Крім того зазначає, що пред'явивши
позов про визнання недійсним договору
купівлі-продажу, прокурор обрав
невірний спосіб захисту порушеного
права, що навіть у випадку звернення в
межах строку позовної давності
призвело б до прийняття рішення про
відмову в задоволенні позову, оскільки
Міністерство оборони України не є
стороною оспорюваного договору.

Позивач 2 (концерн "Війсьторгсервіс") в
письмових поясненнях зазначає, що
попереднім керівництвом концерну
"Війсьторгсервіс" було незаконно
реалізовано державне нерухоме майно
загальною площею 39 кв.м. (м. Львів, вул.
Стрийська, 36), а саме: за відсутності
дозволу суб'єкта управління та
погодження Фонду державного майна.

Позивач 1 (Міністерство оборони
України) в письмових поясненнях
просить рішення місцевого
господарського суду скасувати та
прийняти нове рішення про задоволення
позовних вимог з підстав аналогічним
тим, що викладені в апеляційній скарзі.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 05.03.2014р.
залучено до участі у справі як третю
особу, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні позивача
Фонд державного майна України.

Третя особа 2 (Фонд державного майна
України) у письмових поясненнях
зазначила, що Фонд державного майна
України не надавав погодження на
відчуження майна за спірним договором,
який є обов'язковим відповідно до ч. 5
ст. 75 ГК України, п.п. 6, 8 постанови
Кабінету Міністрів України № 803 від
06.06.2007 р. "Про затвердження Порядку
відчуження об'єктів державної
власності". Відтак, просить апеляційну
скапгу задоволити у повному обсязі.

Третя особа 1 (Регіональне відділення
Фонду державного майна України по
Львівській області) письмових пояснень
по справі не подала.

В судове засідання 16.04.2014р. з'явилась
представник відповідача, яка
підтримала доводи та заперечення,
викладені у відзиві на апеляційну
скаргу.

Прокурор, позивачі та треті особи
участі своїх уповноважених
представників в судовому засіданні не
забезпечили, хоча належним чином були
повідомлені про час та місце розгляду
апеляційної скарги, причин неявки суду
не повідомили.

Зважаючи на те, що у справі міститься
достатньо доказів для розгляду
апеляційної скарги по суті, прокурор,
позивачі та треті особи належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи, позивач 2 (концерн
"Війсьторгсервіс") подав клопотання про
розгляд справи без його участі, суд
вважає за можливе розгляд справи
провести без їх участі за наявних в
справі документів про права і обов'язки
сторін.

Суд, розглянувши апеляційну скаргу та
дослідивши наявні докази по справі,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено судом, довіреністю №220/2071
від 04.10.2004р. Міністр оборони України
уповноважив начальника Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України Пукіра П.Н. на надання
підприємствам військової торгівлі
дозволів на відчуження закріпленого за
ними державного майна.

На підставі повноважень, наданих
довіреністю Міністра оборони України
від 04.10.2004р. №220/2071, начальником
Головного управління торгівлі тилу
Міністерства оборони України видано
дозвіл начальнику державного
підприємства Міністерства оборони
України "Управління торгівлі Західного
оперативного командування" від 12.11.2004 р.
№140/6/1466/27 на відчуження нежитлового
приміщення площею 39,0 кв.м за адресою: м.
Львів, вул. Стрийська, буд. 36.

Окремим дорученням Міністра оборони
України від 12.02.2005р. відкликано
довіреності на право укладення
договорів (угод, контрактів), надання
від імені Міністерства оборони України
здійснювати інші правочини, термін дії
яких не закінчився (в тому числі
довіреність, видана Пукіру П.Н.).

Супровідним листом від 14.02.2005р. №1235/з на
виконання окремого доручення Міністра
оборони України повернуто перший
примірник довіреності Міністерства
оборони України від 04.10.2004 р. №220/2071.

31.01.2006р. наказом Міністра оборони
України №47 про реорганізацію
Головного управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України,
припинено діяльність Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України реорганізувавши його
шляхом приєднання до державного
господарського об'єднання
"Військторгсервіс", визначивши останнє
правонаступником всіх майнових прав та
обов'язків Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України.

05.04.2007р. наказом Міністра оборони
України №135 про реорганізацію
державного підприємства Міністерства
оборони України "Управління торгівлі
Західного оперативного командування",
припинено діяльність державного
підприємства Міністерства оборони
України "Управління торгівлі Західного
оперативного командування"
реорганізувавши його шляхом
приєднання до концерну
"Військторгсервіс", визначивши останнє
правонаступником всіх майнових прав та
обов'язків державного підприємства
Міністерства оборони України
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування".

Згідно з положенням пункту 4.4 статуту
концерну "Військторгсервіс"
(затвердженого Міністром оборони
України 27.12.2006 р. та зареєстрованим
28.04.2007р.) генеральний директор концерну
з урахуванням вимог щодо
конфіденційності інформації погоджує
укладення договорів (правочинів)
учасниками, відповідно до переліку
питань і правочинів, визначених
правлінням.

Довіреністю від 12.09.2007р. концерн
"Військторгсервіс" в особі
генерального директора концерну
Пукіра П.Н., який діє на підставі
статуту концерну, на підставі
попередньої усної домовленості
уповноважив начальника філії
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування Концерну
"Військторгсервіс" Свідерського Г.М.
укладати від імені концерну
"Віськторгсервіс" будь-які договори
щодо відчуження належного концерну
будь-якого нерухомого майна, а також
договори оренди з дозволу управління
майном концерну - Міністерством
оборони України.

Згідно з протоколом №1102-н про хід
публічних торгів від 21.11.2008р., ТзОВ
"Дует-СК" став переможцем аукціону
(публічних торгів) за результатами
якого отримав право на укладення
договору купівлі-продажу нежитлового
приміщення загальною площею 39,0 кв.м, що
належить концерну "Військторгсервіс"
та знаходиться за адресою: м. Львів, вул.
Стрийська, 36; остаточна ціна - 106650,00
грн.

За результатами публічних торгів, між
Державним господарським об'єднаннням
"Концерн "Військторгсервіс" в особі
начальника філії "Управління торгівлі
Західного оперативного командування"
Свідерського Г.М., який діяв на підставі
довіреності, посвідченої приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу 12.09.2007 року
зареєстрована в реєстрі за №4165 (далі -
продавець) та ТзОВ «Дует-СК» (далі -
покупець) було укладено договір
купівлі-продажу нежитлових приміщень
від 10.04.2009 р. (далі - договір), за умовами
якого продавець передає у власність, а
покупець приймає у власність у
відповідності до чинного
законодавства України наступне майно -
нежитлове приміщення, яке знаходиться
у м. Львові, по вулиці Стрийська, буд.
№36, загальною площею 39,0 кв.м.

Згідно розділу 2.1. договору продажна
ціна нерухомості становить 106650,00 грн. в
тому числі ПДВ на підставі протоколу №
1102-н про хід публічних торгів від
21.11.2008р.

Розділом 7 договору передбачено, що
передача нерухомості покупцю
засвідчується актом прийому-передачі
нерухомості, який підписується
уповноваженими представниками сторін.
Право власності на нерухомість
переходить до покупця з моменту
державної реєстрації, повного
розрахунку за цим договором та
підписання акта прийому-передачі
нерухомості.

У відповідності до п. 12.1 договір
набирає чинності з моменту його
нотаріального посвідчення та діє до
повного виконання сторонами своїх
зобов'язань.

Договір купівлі-продажу нежитлового
приміщення від 10.04.2009р. було підписано
представниками обох сторін, скріплено
відтисками їх печаток та посвідчено
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу Тимків
І.М. за реєстровим №1009.

За актом прийому-передачі від 17.04.2009 р.
(затвердженим начальником філії "УТ
ЗахОК" Концерну "Військторгсервіс" Г.М.
Свідерським) нежитлове приміщення у м.
Львові, по вулиці Стрийська, буд. №36,
загальною площею 39,0 кв.м., передано
відповідачу.

Як вбачається із відомостей з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, нежитлове приміщення
площею 39,0 кв.м, за адресою: м. Львів, вул.
Стрийська, будинок 36, належить ТзОВ
"Дует-СК" на праві власності на підставі
договору купівлі-продажу від 10.04.2009 р.
№1009.

У 2013 році заступник прокурора
центрального регіону України з нагляду
за додержанням законів у воєнній сфері
звернувся до господарського суду
Львівської області в інтересах держави
в особі: Міністерства оборони України
та концерну «Військторгсервіс» з
позовною заявою, в якій просив визнати
недійсним договір купівлі-продажу
нежитлових приміщень, загальною площею
39 кв.м., які знаходяться за адресою: м.
Львів, вул. Стрийська, 36 від 10.04.2009р. та
зобов`язати ТзОВ «Дует-СК» повернути до
державної власності в особі
Міністерства оборони України у повне
господарське відання концерну
«Військторгсервіс» приміщення
магазину загальною площею 39 кв.м.,
розташованого по вул. Стрийській, 36 у м.
Львові.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п`ятою та шостою ст.. 203
цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину
зокрема: 1) зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності; 3)
волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; 4) правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; 5) правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
6) правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" загальні підстави і
наслідки недійсності правочинів
(господарських договорів) встановлені
статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208
ГК України. Правила, встановлені цими
нормами, повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої -
третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів, зокрема,
статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України,
абзацу другого частини шостої статті 29
Закону України "Про приватизацію
державного майна", частини другої
статті 20 Закону України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)",
частини другої статті 15 Закону
України "Про оренду землі", статті 12
Закону України "Про іпотеку", частини
другої статті 29 Закону України "Про
страхування", статті 78 Закону України
"Про банки і банківську діяльність",
статті 7-1 Закону України "Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам закону має
оцінюватися господарським судом
стосовно законодавства, яке діяло на
момент вчинення правочину. У разі, коли
після такого вчинення набрав чинності
акт законодавства, норми якого інакше
регулюють правовідносини, ніж ті, що
діяли в момент вчинення правочину, то
норми такого акта, якщо він не має
зворотної сили, застосовуються до прав
та обов'язків сторін, які виникли з
моменту набрання ним чинності (п.2.9.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними").

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно зі ст. 658 ЦК України право
продажу товару, крім випадків
примусового продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару.

Частиною 5 ст. 656 ЦК України встановлено,
що особливості договору
купівлі-продажу окремих видів майна
можуть встановлюватися законом.

Право розпорядження майном, належить
власникові (ст. 317 ЦК України).

Відповідно до статуту концерну
"Військторгсервіс", концерн
"Військторгсервіс" заснований на
державній формі власності та належить
до сфери управління Міністерства
оборони України (п.1.1); до складу
концерну "Військторгсервіс" входить
також державне підприємство МОУ
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування" (п.1.5);
концерн має право укладати угоди,
договори (контракти) (п.5.1); майно
концерну перебуває у державній
власності і закріплене за концерном на
праві господарського відання (п.7.3);
відчуження основних фондів концерну
здійснюється ним лише за попередньою
згодою органу управління майном і, як
правило, на конкурентних засадах (п.7.5).

Як вбачається з витягу з реєстру прав
власності на нерухоме майно №22297548 від
27.03.2009р., нежитлове приміщення площею 39,0
кв.м. за адресою: м. Львів, вул.
Стрийська, буд. 36, на момент укладення
оспорюваного договору було власністю
держави та знаходилося на праві
господарського відання державного
підприємства Міністрества оборони
України "Управління торгівлі Західного
оперативного командування".

Приписами статей 74, 136 ГК України
визначено, що майно державного
комерційного підприємства
закріплюється за ним на праві
господарського відання. Право
господарського відання є речовим
правом суб'єкта підприємництва, який
володіє, користується і
розпоряджається майном, закріпленим за
ним власником (уповноваженим ним
органом), з обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою власника у випадках,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами.

Частинами 2, 3 ст. 326 ЦК України
встановлено, що від імені та в
інтересах держави Україна право
власності здійснюють відповідно
органи державної влади. Управління
майном, що є у державній власності,
здійснюється державними органами, а у
випадках, передбачених законом, може
здійснюватися іншими суб'єктами.

Правові основи управління об'єктами
державної власності визначаються
Законом України "Про управління
об'єктами державної власності" від
21.09.2006р. №185-V, відповідно до ч.1 ст. 3, ч. 1
ст. 4 якого об'єктами управління
державної власності є, з поміж іншого,
майно, яке передане державним
господарським об'єднанням; управління
об'єктами державної власності
здійснює, зокрема, міністерства та інші
органи виконавчої влади (далі -
уповноважені органи управління).

Згідно з чинними в період 1997-2011р.р.
Положення про Міністерство оборони
України, затвердженого Указом
Президента України №888 від 21.08.1997 р.,
Положення про Міністерство оборони
України, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України №1080 від
03.08.2006 р., Міністерство оборони України
здійснює управління державним майном,
закріпленим за підприємствами,
установами і організаціями, які
належать до сфери управління
міністерства.

Відповідно до пункту 6 постанови
Кабінету Міністрів України №803 від
06.06.2007 р. "Про затвердження Порядку
відчуження об'єктів державної
власності" відчуження майна
здійснюється безпосередньо суб'єктом
господарювання, на балансі якого
перебуває таке майно, лише після
надання на це згоди або дозволу
відповідного суб'єкта управління
майном, який є представником власника і
виконує його функції у межах,
визначених законодавчими актами.
Рішення про надання згоди на
відчуження нерухомого майна, а також
повітряних та морських суден, суден
внутрішнього плавання та рухомого
складу залізничного транспорту
приймається суб'єктами управління лише
за погодженням з Фондом державного
майна.

Відчуження майна, що перебуває на
балансі суб'єкта управління,
здійснюється за рішенням такого
суб'єкта, крім нерухомого майна, а також
повітряних та морських суден, суден
внутрішнього плавання та рухомого
складу залізничного транспорту,
відчуження якого здійснюється лише за
погодженням з Фондом державного майна.
Згідно з пунктом 8 зазначеної постанови
рішення про надання згоди на
відчуження майна приймається
відповідним суб'єктом управління у
формі розпорядчого акта, а про відмову
в наданні такої згоди - у формі листа.
Рішення про погодження чи відмову в
погодженні відчуження майна надається
Фондом державного майна у формі листа.

Апеляційним судом встановлено, що суд
першої інстанції обґрунтовано
відхилив покликання прокурора на те, що
на час здійснення спірного правочину
був відсутній дозвіл Міністерства
оборони України на відчуження
нежитлових приміщень загальною площею
39 кв.м., що розташовані за адресою: м.
Львів, вул. Стрийська 36, оскільки в
матеріалах справи наявні докази
надання згоди/дозволу Міністерством
оборони України на відчуження
вказаного майна.

Такою згодою/дозволом є
лист-розпорядження начальника
Головного управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України Пукіра
П.Н. №140/6/1466/27 від 12.11.2004 р., який діяв на
підставі довіреності Міністерства
оборони України №220/2071 від 04.10.2004 р.,
наданий державному підприємству
Міністерства оборони України
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування" на
відчуження нерухомого майна,
закріпленого за вказаним державним
підприємством, а саме: нежитлового
приміщення загальною площею 39 кв.м. за
адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 36.

Саме на підставі вказаного дозволу був
укладений договір купівлі-продажу від
10.04.2009р.

Суд апеляційної інстанції констатує
факт відсутності жодних застережень
щодо строку дії чи реалізації
вказаного дозволу.

Посилання ж скаржника на п.50 постанови
Кабінету Міністрів України №803 від
06.06.2007р. "Про затвердження Порядку
відчуження об'єктів державної
власності", яким визначено, що рішення
про надання згоди суб'єкта управління
на відчуження майна діє не більш як 12
місяців з дати його прийняття,
розцінюється колегією суддів як
безпідставне та необґрунтоване,
оскільки на момент видачі начальником
Головного управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України дозволу
№140/6/1466/27 від 12.11.2004р. на відчуження
нерухомого майна вказану постанову
прийнято не було, а відповідно до ст.58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Безпідставним є посилання прокурора
також і на те, що дозвіл на відчуження
майна №140/6/1466/37 від 12.11.2004р. втратив
чинність, у зв'язку з втратою чинності
довіреністю №220/2071 від 04.10.2004р., на
підставі якої даний дозвіл видавався, з
огляду на наступне.

Відповідно до ст. 239 ЦК України
правочин, вчинений представником,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки особи, яку він
представляє.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 249 ЦК України особа,
яка видала довіреність і згодом
скасувала її, повинна негайно
повідомити про це представника, а також
відомих їй третіх осіб, для
представництва перед якими була видана
довіреність. Права та обов'язки щодо
третіх осіб, що виникли внаслідок
вчинення правочину представником до
того, як він довідався або міг
довідатися про скасування довіреності,
зберігають чинність для особи, яка
видала довіреність, та її
правонаступників. Це правило не
застосовується, якщо третя особа знала
або могла знати, що дія довіреності
припинилася.

Припинення представництва за
довіреністю не має своїм наслідком
припинення виданих на її виконання
дозволів або вчинених на її виконання
правочинів тощо, окрім наслідків,
визначених ст.248 ЦК України (припинення
передоручення).

Таким чином, начальник Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України Пукір П.Н., видаючи
12.11.2004 р. від імені Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України дозвіл №140/6/1466/27 ДП МОУ
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування" на
відчуження закріпленого на праві
господарського відання за вказаним
підприємством нежитлових приміщень
загальною площею 39 кв.м., що
розташовані за адресою: м. Львів, вул.
Стрийська,36, діяв в межах наданих йому
повноважень на підставі чинної на той
час довіреності №220/2071, виданої
Міністром оборони України.

Чинне законодавство не передбачає
наслідків відкликання такої
довіреності у майбутньому у вигляді
втрати чинності виданого на підставі
такої довіреності до моменту її
скасування дозволу (чи дозволів), а
також інших правочинів, вчинених
представником.

Листом №10/2-1698вих06 від 15.03.2006р.
начальник відділу Генеральної
прокуратури України повідомив концерн
"Військторгсервіс", що дозволи, видані
начальником ГУ торгівлі Тилу МОУ на
відчуження майна, що закріплене за ними
на праві повного господарського
відання до моменту скасування
довіреності від 04.10.2004р. (до 12.02.2005р.)
вважаються чинними на час їх дії і
можуть використовуватись за
призначенням.

Одночасно, прокурор не вказав жодної
норми цивільного законодавства, яка
обумовлює і пов'язує чинність дозволу
на відчуження нерухомого майна із
зміною порядку видачі таких дозволів
або автоматичної втрати чинності
такого дозволу внаслідок скасування
довіреності.

З огляду на наведене, колегія суддів
погоджується з висновками місцевого
господарського суду про те, що договір
купівлі-продажу нежитлових прміщень
від 10.04.2009р. укладено за згодою
Міністерства оборони України, якою є
дозвіл №140/6/1466/27 від 12.11.2004р.

Окрім того, відповідно до п.3.3
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарський договорів)
недійсними», припис абзацу першого
частини третьої статті 92 ЦК України
зобов'язує орган або особу, яка
виступає від імені юридичної особи не
перевищувати своїх повноважень.
Водночас саме лише порушення даного
обов'язку не є підставою для визнання
недійсними правочинів, вчинених цими
органами (особами) від імені юридичної
особи з третіми особами, оскільки у
відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження (абзац
другий частини третьої статті 92 ЦК
України). Отже, позов про визнання
недійсним відповідного правочину може
бути задоволений у разі доведеності
юридичною особою (позивачем) у
господарському суді тієї обставини, що
її контрагент знав або повинен був
знати про наявні обмеження повноважень
представника цієї юридичної особи, але,
незважаючи на це, вчинив з ним
оспорюваний правочин (що не отримав
наступного схвалення особи, яку
представляють).

З наявних матеріалів справи
вбачається, що ТзОВ «Дует-СК» не могло
знати про обмеження концерну
«Військторгсервіс» щодо відчуження
нерухомого майна, в тому числі з огляду
на продаж майна за посередництва біржі
та нотаріуса, на яких законом покладено
обов'язок перевіряти повноваження
продавця тощо.

Разом з тим, згідно з ч. 5 ст. 75 ГК України
відчуження нерухомого майна, а також
повітряних і морських суден, суден
внутрішнього плавання та рухомого
складу залізничного транспорту
здійснюється за умови додаткового
погодження в установленому порядку з
Фондом державного майна України.

В матеріалах справи відсутні докази
погодження відчуження спірного майна
Фондом державного майна України, які є
обов'язковими для відчуження
державного майна відповідно до вимог
постанови Кабінету Міністрів України
№803 від 06.06.2007р. "Про затвердження
Порядку відчуження об'єктів державної
власності" та ч.5 ст. 75 ГК Україи, що в
силу статей 203, 205 ЦК України є підставою
для визнання такого договору
недійсним.

Проте, відповідачем заявлено
клопотання про застосування наслідків
спливу позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Ні чинним законодавством (ст.258 ЦК
України), ні домовленістю сторін (ст.259
ЦК України) не збільшено строк позовної
давності до заявлених прокурором
позовних вимог.

Крім того, відповідно до 2.8 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі
питання практики вирішення
господарськими судами спорів про
визнання недійсними правочинів
(господарських договорів)", щодо вимог,
пов'язаних з визнанням правочинів
недійсними, застосовується загальна
позовна давність (стаття 257 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи
позовну заяву прокурором датовано
29.04.2013р., відправлено на адресу
господарського суду Львівської
області 02.09.2013р., що підтверджується
відбитком поштового штемпеля на
конверті, та зареєстровано канцелярією
суду 10.09.2013р.

Оскільки спорюваний договір, як
зазначено вище, укладено 10.04.2009 року,
колегія суддів погоджується з
висновками місцевого господарського
суду про те, що позовну заяву подано
після спливу трьохрічного строку
позовної давності.

Згідно з ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд
визнає поважними причини пропущення
позовної давності, порушене право
підлягає захисту.

В апеляційній скарзі скаржник
покликається на те, що факти
зловживання посадовими особами
концерну «Війсьторгсервіс» були
встановлені лише під час прокурорської
перевірки, за наслідками якої 21.03.2013р.
внесено відомості про кримінальне
правопорушення до Єдиного реєстру
досудових розслідувань.

З приводу даного твердження скаржника
колегія суддів зазначає наступне.

Приписами ч.1 ст.261 ЦК України
передбачено, що перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Пунктом 4.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №10 від
29.05.2013 року "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів"
зазначено, що якщо у передбачених
законом випадках з позовом до
господарського суду звернувся
прокурор, що не є позивачем, то позовна
давність обчислюватиметься від дня,
коли про порушення свого права або про
особу, яка його порушила, довідався або
мав довідатися саме позивач, а не
прокурор.

Зважаючи на те, що спірний договір був
укладений за згодою/волею власника
такого майна - Міністерства оборони
України, відтак останнє знало про факт
відчуження концерном
"Військторгсервіс" нерухомого майна з
дати укладення договору 10.04.2009р.,
концерн "Військторгсервіс", як сторона
спірного договору, також знала про його
укладення, відповідачем представлено
численні докази того, що Міністерство
оборони не могло не знати про ймовірне
порушення його прав при укладенні
договору, колегія суддів вважає, що ще
станом на 2009 рік позивачам було і могло
бути відомо про порушення їх права, яке
описує прокурор у позовній заяві та
доданих до неї документах, а відтак,
встановлений Законом трирічний строк
позовної давності (з врахуванням
описаної вище дати пред'явлення позову)
позивачем пропущено.

Як вбачається з постанови Верховного
Суду України від 20.08.2013р. №6/17-4949-2011, яка
відповідно до ст.111-28 ГПК України є
обов'язковою, початок перебігу
позовної давності слід обраховувати не
з моменту, коли прокуратурі стало
відомо про наявність оспорюваних
правочинів, а з моменту, коли органи
прокуратури дізнались про факт
відсутності у представника юридичної
особи необхідного обсягу дієздатності.

З листа в.о. начальника відділу нагляду
за додержанням законів у військових
формуваннях військової прокуратури
Західного регіону України №6/2154 від
02.09.2009р. вбачається, що військовою
прокуратурою Західного регіону
України проводилась перевірка
законності реалізації філією
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування" концерну
"Військторгсервіс" нерухомого майно, в
тому числі і нежитлового приміщення по
вул. Стрийській, 36 у м. Львові (об'єкт
оренди за оспорюваним договором) ще у
2009р.

Відтак, ні прокурором, ні позивачами не
наведено жодного доводу щодо
поважності причин пропуску строку
позовної давності, а в матеріалах
справи відсутні доводи чи докази щодо
існування причин, які б могли бути
визнані судом як поважні причини
пропуску строку позовної давності.

З огляду на наведене, колегія суддів
вважає, що позовна давність у даній
справі обчислена судом першої
інстанції вірно, а твердження
скаржника про безпідставність
висновків місцевого господарського
суду про те, що прокурором та позивачем
пропущено процесуальний строк
звернення до суду з позовом, є
необґрунтованим.

Відповідно до ч. 3 ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, відповідно до статті 9
Конституції України чинні міжнародні
договори, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, є
частиною національного законодавства
України.

Господарський суд вирішує
господарські спори на підставі
Конституції України, цього Кодексу,
інших законодавчих актів України,
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України (частина 1 статті 4
Господарського процесуального кодексу
України). Конвенція про захист прав
людини та основоположних свобод, яка,
серед іншого, регулює діяльність
Європейського суду з прав людини, була
ратифікована Верховною Радою України
17.07.1997 р. Рішення Європейського суду з
прав людини є обов'язковими до
застосування для кожної з
країн-учасниць Конвенції, оскарженню
не підлягають і є частиною
національного законодавства
країни-учасниці. Відповідно до статті
17 Закону України "Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини" суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

Як зазначено у рішенні Європейського
суду з прав людини від 09.01.2013 р. у справі
"Олександр Волков проти України", строк
давності переслідує декілька важливих
цілей, зокрема забезпечує правову
визначеність і завершеність, захищає
потенційних відповідачів від
застарілих вимог, які було б важко
заперечувати, дозволяє уникнути
несправедливості, яка може виникнути
при прийнятті судами рішень відносно
подій, які відбувались в далекому
минулому на основі доказів, які з часом
можуть стати ненадійними та
недостатніми (див. Stubbings and Others v. the United
Kingdom, 22 October 1996, § 51, eports 1996 IV). Суд
постановив, що процесуальні норми
направлені на забезпечення належного
правосуддя і дотримання принципу
правової визначеності, і заявники
повинні розраховувати, що ці норми
будуть застосовуватись.

Зважаючи на те, що прокурором та
позивачами при зверненні до суду із
даним позовом пропущено строк позовної
давності та не наведено жодних причин
поважності його пропуску, суд
апеляційної інстанції погоджується з
висновками місцевого господарського
суду про те, що у задоволенні позову
слід відмовити.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статті 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

З огляду на все викладене вище, колегія
суддів Львівського апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
господарського суду Львівської
області від 12.11.2013 року у даній справі
відповідає матеріалам справи,
ґрунтується на вимогах чинного
законодавства і підстав для його
скасування немає, а зазначені в
апеляційній скарзі доводи скаржника не
визнаються такими, що можуть бути
підставою згідно ст. 104 ГПК України для
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір покладається: у спорах, що
виникають при укладанні, зміні та
розірванні договорів, - на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
пропозицій іншої сторони, або на обидві
сторони, якщо господарським судом
відхилено частину пропозицій кожної із
сторін; у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав,
- на сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Якщо спір
виник внаслідок неправильних дій
сторони, господарський суд має право
покласти на неї судовий збір незалежно
від результатів вирішення спору.
Судовий збір, від сплати якого позивач
у встановленому порядку звільнений,
стягується з відповідача в доход
бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.
Стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони і в тому
разі, коли друга сторона звільнена від
сплати судового збору.

Відповідно до п.4.6. Постанови пленуму
Вищого господарського суду України №7
від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України"
приймаючи рішення зі справи,
провадження в якій порушено за заявою
прокурора, господарський суд у разі
повного або часткового задоволення
позову (скарги) стягує судовий збір з
відповідача (повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), якщо він не
звільнений від сплати судового збору; у
разі ж повної або часткової відмови в
позові судовий збір стягується з
визначеного прокурором позивача (так
само повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), за винятком
випадків, коли останнього звільнено
від сплати судового збору, та коли
позивачем у справі є сам прокурор.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход державного
бюджету України у розмірі, визначеному
згідно з частиною першою статті 4
Закону України "Про судовий збір",
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати, встановленого
законом на 1 січня того календарного
року, в якому відповідна заява або
скарга подавалася до суду.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу
прокуратури центрального регіону
України з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері залишено без
задоволення, витрати по сплаті
судового збору за подання та розгляд
апеляційної скарги, в порядку ст.49 ГПК
України, слід покласти на визначених
прокурором позивачів - Міністерство
оборони України та концерн
"Військторгсервіс".

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд,-

П О С Т А Н О В И В :

рішення господарського суду
Львівської області від 12.11.2013р. у справі
№914/3484/13 залишити без змін, апеляційну
скаргу прокуратури центрального
регіону України з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері -
без задоволення.

Стягнути з Міністерства оборони
України (адреса: Повітрофлотський
проспект, будинок 6, місто Київ, 03168;
ідентифікаційний код 00034022) в доход
Державного бюджету України 897
грн.судового збору.

Стягнути з Концерну "Військторгсервіс"
(адреса: вулиця Молодогвардійська,
будинок 28-А, місто Київ, 03151;
ідентифікаційний код 33689922) в доход
Державного бюджету України 897 грн.
судового збору.

На виконання постанови місцевому
господарському суду видати відповідні
накази.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий
господарський суд.

Головуючий суддя
Бойко С.М.

Суддя
Бонк Т.Б.

Суддя
Марко Р.І.

Повний текст постанови

виготовлено 22.04.2014р.