ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2014 р.
справа №
911/779/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Яреми В.А., розглянувши
матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «БКМ Аудит», м. Київ

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,
Київська обл., смт. Глеваха

про стягнення 28 662,79 гривень

за участю представників:

від позивача: Жук В.О. (довіреність №2
від 20.03.2014р.)

від відповідача: ОСОБА_1 (особисто)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

06.03.2014р. Товариство з обмеженою
відповідальністю «БКМ Аудит» (далі-ТОВ
«БКМ Аудит»/позивач) звернулось до
господарського суду Київської області
з позовом до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (далі-ФОП ОСОБА_1./відповідач) про
стягнення 28 662,79 грн., з яких: 28 000,00 грн.
заборгованості за договором оренди
нежилого приміщення №1-13-19 від 25.10.2013р.,
538,52 грн. грн. пені та 124,27 грн. 3% річних.

У відповідності до наданих суду
пояснень, відповідач наявність
заборгованості за означеним договором
визнав у повному обсязі.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 11.03.2014р. порушено
провадження у справі №911/779/14 та
призначено справу до розгляду на
25.03.2014р.

Разом з позовними вимогами, позивач
просив суд вжити заходи до
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на грошові кошти та майно,
належне відповідачу або іншим особам у
розмірі заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 66 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд за заявою сторони,
прокурора чи його заступника, який
подав позов, або з своєї ініціативи має
право вжити передбачених статтею 67
цього Кодексу заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Пунктом 3 постанови пленуму Вищого
господарського суду України №16 від
26.12.2011р. «Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову» передбачено, що умовою
застосування заходів до забезпечення
позову за вимогами майнового характеру
є достатньо обґрунтоване припущення,
що майно (в тому числі грошові суми,
цінні папери тощо), яке є у відповідача
на момент пред'явлення позову до нього,
може зникнути, зменшитись за кількістю
або погіршитись за якістю на момент
виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на
потенційну можливість ухилення
відповідача від виконання судового
рішення без наведення відповідного
обґрунтування не є достатньою
підставою для задоволення відповідної
заяви.

Оскільки позивачем не надано доказів,
які підтверджували б наявність
фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування заявленого
заходу до забезпечення позову у даній
справі, судом, у відповідності до ст. 66
ГПК України, у задоволенні зазначеної
заяви про вжиття заходів до
забезпечення позову відмовлено з
огляду на її необґрунтованість.

В судовому засіданні 25.03.2014р.
оголошувалась перерва до 08.04.2014р.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши наявні в ній докази,
оцінивши їх в сукупності та заслухавши
пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

25.10.2013р. між ТОВ «БКМ Аудит»
(далі-орендодавець) та ФОП ОСОБА_1
(далі-орендар) було укладено договір
оренди нежилого приміщення №1-13-19
(далі-договір), відповідно до якого
орендодавець зобов'язався передати
орендарю в оренду нежиле приміщення, а
орендар зобов'язався прийняти його,
своєчасно та у повному обсязі
сплачувати орендодавцю орендну плату і
по настанню дня закінчення строку
оренди повернути приміщення
орендодавцю.

Пунктами 3.1 та 4.1 договору передбачено,
що орендодавець передає в оренду
нежиле приміщення площею 220,1 м2, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

У відповідності до договору,
приміщення передається орендарю в
оренду з 01.11.2013р. до 30.09.2016р.

У додатку №1 до договору сторонами
погоджено розміри орендної плати за
кожний місяць строку дії договору.

Судом встановлено, що позивач свої
договірні зобов'язання виконав
належним чином.

Так, 01.11.2013р. між сторонами було
підписано акт прийому-передачі нежилих
приміщень згідно договору, відповідно
до якого позивач передав, а відповідач
прийняв в оренду визначене договором
майно.

Протягом листопада 2013 року-січня 2014
року відповідач безперешкодно
користувався орендованим майном.

Про належне виконання позивачем своїх
зобов'язань за договором свідчить
також відсутність з боку відповідача
претензій та повідомлень про порушення
орендодавцем (позивачем) умов договору.

Натомість, відповідач свої обов'язки за
договором в частині своєчасної сплати
орендної плати за вказаний період не
виконав, сплативши орендну плату лише
за листопад-грудень 2013р., внаслідок
чого за ним утворилось 28 000,00 грн.
заборгованості за січень 2014р.

Факт проведення відповідачем вказаних
грошових розрахунків за договором
підтверджується наявними в матеріалах
справи банківськими виписками з
поточного рахунку позивача та довідкою
ПАТ «Банк перший» №26/03-48-150 від 21.03.2014р.

З метою досудового врегулювання даного
спору, 16.01.2014р. та 23.01.2014р. позивачем
надсилались відповідачу листи №3 та №4
відповідно, згідно яких відповідача
було проінформовано про порушення
останнім своїх грошових зобов'язань за
договором, а також попереджено про
розірвання договору з 31.01.2014р. у разі
несплати існуючої заборгованості.

У відповідності до наданих пояснень, з
огляду на невиконання відповідачем
своїх грошових зобов'язань, сторони
дійшли згоди про його розірвання, у
зв'язку з чим 03.02.2014р. між сторонами було
підписано акт прийому-передачі нежилих
приміщень згідно договору, за яким
орендоване за договором майно було
повернуто відповідачем позивачу.

Наявність 28 000,00 грн. заборгованості
відповідача за договором
підтверджується наявною в матеріалах
справи довідкою позивача №18 від
25.03.2014р., а також визнається
відповідачем у повному обсязі.

Посилаючись на те, що відповідач
остаточні розрахунки за договором не
здійснив, позивач просить суд стягнути
з першого, зокрема, 28 000,00 грн.
заборгованості по сплаті орендної
плати за січень 2014 року згідно
договору.

Дослідивши матеріали справи та подані
докази, заслухавши пояснення
представників сторін, суд встановив, що
заявлена позовна вимога підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Приписами статей 175, 173, 283
Господарського кодексу України
встановлено, що майнові зобов'язання,
які виникають між учасниками
господарських відносин, регулюються
Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

За договором оренди одна сторона
(орендодавець) передає другій стороні
(орендареві) за плату на певний строк у
користування майно для здійснення
господарської діяльності.

Приписами статей 762, 629 ЦК України
встановлено, що за користування майном
з наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.

Договір є обов'язковим для виконання.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що
орендна плата за поточний місяць
сплачується орендарем не пізніше
п'ятого числа поточного місяця.

З огляду наведеного, безперешкодне
користування відповідачем орендованим
майном протягом січня 2014 року породжує
для останнього обов'язок по сплаті
орендної плати за вказаний період у
повному обсязі та у строки, визначені
договором, а саме до 06.01.2014р.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Не допускаються одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом, а також
відмова від виконання або відстрочка
виконання з мотиву, що зобов'язання
другої сторони за іншим договором не
було виконано належним чином. Дана
норма кореспондує з приписами статей
525, 526 ЦК України.

Відтак, беручи до уваги наведені
нормативні приписи, а також те, що
станом на день прийняття рішення
відповідач свої договірні зобов'язання
в частині сплати орендної плати за
спірний період не виконав, суд дійшов
висновку, що вимога позивача про
стягнення з відповідача 28 000,00 грн.
заборгованості по сплаті орендної
плати за січень 2014 року згідно договору
підлягає задоволенню як така, що
доведена позивачем належними та
допустимими доказами та визнана
відповідачем у повному обсязі.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем своїх договірних
зобов'язань за договором в частині
щомісячної сплати орендної плати,
позивач просить суд стягнути з першого
538,52 грн. пені та 124,27 грн. 3% річних,
нарахованих з 05.01.2014р. по 28.02.2014р. на 28
000,00 грн. заборгованості.

Відповідно ст. 230 ГК України штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Згідно статті 625 ЦК України, боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Пунктом 14.4 договору передбачено, що у
разі прострочення внесення плати,
орендар сплачує пеню за кожен день
прострочення, у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла в період,
за який сплачується пеня, до моменту
погашення заборгованості.

Водночас, статтею 612 ЦК України
унормовано, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

З огляду наведеного, а також враховуючи
встановлені пунктом 5.3 договору строки
сплати орендної плати (не пізніше
п'ятого числа поточного місяця), суд
дійшов висновку, що право на
нарахування пені за порушення строків
сплати орендної плати за січень 2014 року
у позивача виникло лише з 06.01.2014р., а не з
05.01.2014р., як помилково вважає позивач.

Враховуючи вищевикладене, а також
враховуючи заявлений позивачем період,
суд здійснював обрахунок пені та 3%
річних з 06.01.2014р. по 28.02.2014р. на 28 000,00 грн.
заборгованості.

Оскільки розмір пені та 3% річних,
заявлених позивачем до стягнення та
обрахованих судом, з урахуванням вимог
вищезазначених норм Закону та положень
договору, є арифметично вірним, тому
вимога позивача про стягнення з
відповідача 538,52 грн. пені та 124,27 грн. 3%
річних підлягає задоволенню.

Водночас, п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України
«Про судовий збір» унормовано, що
сплачена сума судового збору
повертається за ухвалою суду в разі
зменшення розміру позовних вимог або
внесення судового збору в більшому
розмірі, ніж встановлено законом.

З огляду наведеного, а також враховуючи
внесення позивачем судового збору в
більшому розмірі, ніж це встановлено
Законом за подання до господарського
суду, одночасно з заявою про
забезпечення позову, позову про
стягнення 28 662,79 грн., суд дійшов
висновку про повернення позивачу 1 827,00
грн. надмірно сплаченого судового
збору в порядку п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону
України «Про судовий збір».

При винесенні даного рішення судом
також враховані положення п. 5.2
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»,
відповідно до якого питання про
повернення сплаченої суми судового
збору вирішується господарським судом
за результатами розгляду відповідних
матеріалів, у тому числі й за
відсутності заяви (клопотання) сторони
чи іншого учасника судового процесу
про повернення суми судового збору. Про
таке повернення зазначається, зокрема,
в резолютивній частині судового
рішення, яким закінчується розгляд
справи по суті (при цьому в його
мотивувальній частині наводяться
підстави повернення сум судового збору
згідно із Законом).

Враховуючи викладене, керуючись ст. 124
Конституції України, ст. ст. 49, 59, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, ст. ст. 173, 175, 193, 230, 232, 283
Господарського кодексу України, ст. ст.
525, 526, 625, 629, 762, 785 Цивільного кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «БКМ
Аудит» (01015, м. Київ, вул.
Старонаводницька, 4Б, оф. 34,
ідентифікаційний код 23526526) 28 000
(двадцять вісім тисяч) грн. 00 коп.
заборгованості, 538 (п'ятсот тридцять
вісім) грн. 52 коп. пені та 124 (сто
двадцять чотири) грн. 27 коп. 3% річних.

3. Видати наказ після набрання рішення
законної сили.

4. Повернути Товариству з обмеженою
відповідальністю «БКМ Аудит» (01015, м.
Київ, вул. Старонаводницька, 4Б, оф. 34,
ідентифікаційний код 23526526) з
Державного бюджету України 1 827 (одну
тисячу вісімсот двадцять сім) грн. 00
коп. судового збору, сплаченого згідно
платіжного доручення №38 від 04.03.2014р.

Дане рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
належного оформлення та підписання, і
може бути оскаржено в апеляційному
порядку.

Повне рішення складено 09.04.2014р.

Суддя

В.А. Ярема