ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2014 р.
Справа № 911/785/14

Розглянувши матеріали справи за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «РІО», м. Харків

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Спар-Центр», м.
Вишневе

про стягнення 33121,58 грн.

Суддя А.Ю.Кошик

Представники:

Від позивача: Горбань Р.О.

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської
області надійшла позовна заява
Товариства з обмеженою
відповідальністю «РІО» (далі - позивач)
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Спар-Центр» (далі -
відповідач) про стягнення 33121,58 грн.

Провадження у справі №911/785/14 порушено
відповідно до ухвали суду від 12.03.2014
року та призначено справу до розгляду
на 27.03.2014 року.

Відповідач, належним чином
повідомлений про час і місце розгляду
спору, у судове засіданні 27.03.2014 року
без поважних причин не з'явився, про
причини неявки суд не повідомив, відзив
на позов не подав. Розгляд справи
відкладався до 10.04.2014 року.

У відповідності з положеннями
постанови пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» від
26.12.2011 року № 18, місцезнаходження
юридичної особи або місце проживання
фізичної особи - підприємця
визначається на підставі відомостей,
внесених до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців (стаття 17 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців»).
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК. За
змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо
ухвалу про порушення провадження у
справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Пунктом 11 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році» від 15.03.2007 р.01-8/123
передбачено, що до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

У відповідності до ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України, ухвали
надсилались відповідачу
рекомендованою кореспонденцією з
повідомленням про вручення за адресою,
що зазначена в позовній заяві.

Оскільки, про поважні причини неявки в
судове засідання відповідача суд не
повідомлений; клопотань про
відкладення розгляду справи від
відповідача не надходило, тому суд
вважає, що, у відповідності до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України, справа може бути розглянута за
наявними в ній матеріалами, без участі
представника відповідача, яких
достатньо для винесення рішення по
суті.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача та дослідивши надані докази,
судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
10.11.2011 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «РІО» (надалі
позивач) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «СПАР-ЦЕНТР» (надалі
відповідач) було укладено Договір
поставки № 454. Відповідно до п. 9.1.
Договору строк його дії закінчувався
31.12.2012 року, але підлягав автоматичному
подовженню на додаткові однорічні
терміни за відсутності заперечень
сторін. Відомостей щодо закінчення
строку дії Договору поставки № 454
сторонами не надано.

Відповідно до п.1.1. Договору позивач
зобов'язувався поставляти і передавати
у власність відповідача товар, а
останній в свою чергу зобов'язався
приймати такий товар та оплачувати
його вартість згідно умов Договору за
цінами вказаними у Специфікації.

Згідно з п.2.10. Договору товари
приймаються за кількістю та якістю у
відповідній торговій точці Покупця,
куди товари поставляються, на підставі
накладних та інших супровідних
документів, які підтверджують якість
та повноту товарів.

На виконання своїх договірних
зобов'язань позивач за період з 16.12.2011
року по 11.05.2012 року поставив
відповідачу товари на суму 33325,41 грн., що
підтверджується видатковими
накладними: № 869 від 16.12.2011 р., № 870 від
16.12.2011 р., № 871 від 16.12.2011 р., №1041 від 21.12.2011
р., № 140 від 05.01.2012 р., № 141 від 05.01.2012 р., №
142 від 05.01.2012 р., № 165 від 05.01.2012 р., № 166 від
05.01.2012 р., № 1150 від 20.01.2012 р., № 1151 від
20.01.2012 р., № 1152 від 20.01.2012 р., № 678 від
15.02.2012 р., № 679 від 15.02.2012 р., № 680 від 15.02.2012
р., № 681 від 15.02.2012 р., № 682 від 15.02.2012 р., №
683 від 15.02.2012 р., № 140 від 02.03.2012 р., № 2073
від 28.04.2012 р., № 2074 від 28.04.2012 р., № 2075 від
28.04.2012 р., № 2076 від 28.04.2012 р., № 2077 від
28.04.2012 р., № 2078 від 28.04.2012 р., № 1004 від
11.05.2012 р.

Пунктом 3.6. Договору Сторонами було
домовлено, що покупець оплачує грошові
кошти на протязі 14 календарних днів з
дати поставки товару, яка зазначена в
накладних, за якими поставлявся товар..

Однак, відповідач своєчасно та в
повному обсязі за отриманий товар не
розрахувався, у зв'язку з чим, за ним
утворилась заборгованість в сумі 33121,58
грн., що відповідачем не заперечено та
не спростовано.

Частиною 1 ст.509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу
(ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно з ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу
України правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків.

Згідно зі ст. 207 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до п. 1 ст. 265 Господарського
кодексу України, за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно з ч.2 ст. 712 Цивільного кодексу
України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Таким чином, враховуючи, що сторони
вчинили зустрічні юридично значимі дії
по передачі товару та його прийняттю,
між ним виникли відносини щодо
купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу
України покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського
кодексу України, ст. 599 Цивільного
кодексу України зобов'язання, зокрема,
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Стаття 525 Цивільного кодексу України
передбачено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язання є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
законом або договором.

У відповідності до ст. 610 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог і заперечень.

За наслідками розгляду спору суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
позивачем доведені та обґрунтовані,
відповідачем не спростовані, тому
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Відшкодування судових витрат
відповідно до статей 44, 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються судом на
відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд Київської
області,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«СПАР-ЦЕНТР» (08132, Київська обл., м.
Вишневе, вул. Ломоносова, 1, код 36148976) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «РІО» (61052, м. Харків,
вул. Полтавський шлях, 155-а, кв. 40, код
31149540) 33121,58 грн. основного боргу та 1827,00
грн. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим
рішенням законної сили.

Суддя
Кошик А.Ю.