ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2014 р.
Справа №917/62/14

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, поштова адреса: АДРЕСА_1;
юридична адреса: АДРЕСА_2

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,
АДРЕСА_3

про стягнення 23 069,16 грн

Суддя Сірош Д.М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_3, довіреність б/н
від 02.01.2014 р.

від відповідача: не з'явився

У судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення у
відповідності до вимог ст. 85 ГПК
України.

Суть спору: розглядається позовна
заява про стягнення з відповідача
заборгованості за договором поставки
продукції № 1053/12 від 07.09.2012 р., з яких:
1 418,87 грн - сума основного боргу;
76,33 грн - пеня; 283,77 грн - штраф; 21 290,19 грн
за користування чужими грошовими
коштами.

Ухвалою суду від 20.01.2014 р. прийнято до
провадження позовну заяву Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 та порушено
провадження у справі.

Ухвалою суду від 13.03.2014 р. розгляд
справи відкладено та продовжено строк
вирішення спору на 15 днів.

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримав у повному
обсязі та наполягав на його
задоволенні.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, відзив на позовну заяву не
надав. Ухвали господарського суду про
порушення провадження у справі і про
відкладення розгляду справи,
направлені відповідачу
рекомендованими листами за адресою,
зазначеною в позовній заяві
повернулися до суду з відміткою
поштового відділення: "за закінченням
терміну зберігання".

Відповідно до п. 3.9.1. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
№ 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та
статті 87 Господарського
процесуального кодексу України.

Зокрема, відповідно до ст. 64 ГПК
України, в разі якщо ухвалу було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеному в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 ГПК України
спір має бути вирішено господарським
судом у строк не більше двох місяців
від дня одержання позовної заяви. У
виняткових випадках за клопотанням
сторони, з урахуванням особливостей
розгляду спору, господарський суд
ухвалою може продовжити строк розгляду
спору, але не більш як на п'ятнадцять
днів.

Стаття 6 Конвенції про захист прав
людини та основних свобод,
ратифікованої Законом від 17.07.97 р.
гарантує кожній фізичній або юридичній
особі право на розгляд судом упродовж
розумного строку цивільної,
кримінальної, адміністративної або
господарської справи, а також справи
про адміністративне правопорушення, в
якій вона є стороною.

Оскільки, необхідних для
вирішення спору доказів наявних в
матеріалах справи достатньо, і
господарський суд повідомив належним
чином позивача та відповідача про час,
дату і місце проведення судового
засідання, а неявка відповідача не
перешкоджає розгляду справи по суті,
тому справа розглядається за наявними
матеріалами на підставі ст. 75 ГПК
України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представника позивача, суд
встановив:

07.09.2012 р. між фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1 (далі -
Постачальник) та фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 (далі - Покупець)
укладено договір поставки продукції №
1053/12 (а. с. 10).

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору
Постачальник передає, а Покупець
приймає для подальшого продажу
продукти харчування, продукти першої
потреби, господарчі товари, тощо (далі -
Товар).

Сторони у п. 1.2 погодили, що ціна,
кількість, асортимент Товару
вказуються в накладних, які є
невід'ємними частинами договору.

Пунктом 2.8 договору передбачено, що
Покупець здійснює розрахунок за
поставлену продукцію впродовж 14
(чотирнадцяти) календарних днів з дня
підписання супровідних документів на
прийнятий Товар.

Факт прийому-передачі Товару
оформлюється шляхом підписання
відповідної накладної та/або інших
супроводжувальних документів (п. 5.2.
договору).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач поставив відповідачу Товар за
наступними накладними: № РН - 1032187 від
10.07.2013 р. на суму 119,89 грн, № РН - 1032129 від
10.07.2013 р. на суму 140,26 грн, № РН - 1034148 від
16.07.2013 р. на суму 64,18 грн, № РН - 1034177 від
17.07.2013 р. на суму 517,88 грн, № РН - 1034228 від
17.07.2013р. на суму 23,96 грн, № РН - 1034247 від
17.07.2013 р. на суму 38,81 грн, № РН - 1034248 від
17.07.2013 р. на суму 354,78 грн, № РН - 1034262 від
17.07.2013 р. на суму 215,53 грн (а. с. 13 - 20).

Всього згідно вказаних накладних
позивачем поставлено відповідачу
Товар на суму 1 538,76 грн.

Порушуючи умови договору ФО-П ОСОБА_2 не
здійснила розрахунки за отриману
продукцію в повному обсязі, у зв'язку з
чим у неї виникла заборгованість в сумі
1 418,87 грн.

Вказану суму бору позивач просить суд
стягнути з відповідача.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України
за договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України
визначено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

У відповідності до ст. 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Не допускаються
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Відповідно до статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 629 ЦК України визначено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

На підставі вищевикладеного, суд
дійшов висновку, що у даному випадку
мало місце порушення відповідачем
договірних зобов'язань щодо здійснення
розрахунків за поставлений товар, тому
позовні вимоги в частині стягнення
основного боргу в сумі 1 418,87 грн є
правомірними, обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 216 Господарського
кодексу України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230
Господарського кодексу України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Одним із видів забезпечення виконання
зобов'язань відповідно ст. 546
Цивільного кодексу України та ст. 199
Господарського кодексу України, є
неустойка (штраф, пеня), розмір якої
визначається відповідно до умов
договору, що не суперечить чинному
законодавству України.

Пункт 3 статті 549 Цивільного кодексу
України визначає, що пенею є неустойка,
яка обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства (частина 2
статті 551 Цивільного кодексу України).

За порушення виконання грошового
зобов'язання відповідачу нарахована
пеня в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ від суми боргу за кожен день
такого прострочення, що складає 76,33 грн
за період з 25.07.2013 р. по 27.12.2013 р.

Відповідно до п. 6.2 договору за
порушення встановленого строку
розрахунку за поставлений товар більше
ніж на 20 календарних днів нарахований
штраф у розмірі 20% від суми
заборгованості, що складає 283,77 грн.

Можливість одночасного стягнення пені
та штрафу за порушення окремих видів
господарських зобов'язань передбачено
частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою статтею 627 ЦК України,
коли сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України.

У межах одного виду відповідальності
може застосовуватися різний набір
санкцій (вказаної правової позиції
дотримується Верховний суд України в
Постановах № 06/5026/1052/2011
від 27.04.2012 р., № 20/246-08 від 09.04.2012 р.).

Враховуючи вищевикладене позовні
вимоги щодо стягнення пені в сумі 76,33
грн та 283,77 грн штрафу підлягають
задоволенню.

Також, відповідно до п. 6.3 договору у
разі несвоєчасної оплати поставленого
товару Покупець сплачує на користь
Постачальника відсотки за
користування чужими грошовими коштами
(відповідно до ст. 536 ЦК України) у
розмірі 10% від суми боргу, за кожен день
такого прострочення за період з 25.07.2013
р. по 27.12.2013 р., що складає 21 290,19 грн.

Суд відмовляє у задоволенні вказаної
вимоги, оскільки за своєю правовою
природою ці проценти підпадають під
визначення неустойки, а саме пені,
згідно статті 549 ЦК України частина
третя якої встановлює, що пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

У свою чергу підпунктом 6.2 пункту 6
договору сторони вже передбачили
нарахування пені в розмірі двох
облікових ставок Національного банку
України від суми заборгованості за
кожен день прострочення від
неоплаченої суми.

Зазначене дає можливість дійти
висновку про те, що умовами договору
передбачене подвійне стягнення пені за
несвоєчасне виконання зобов'язання
покупцем, що не узгоджується з
приписами статті 61 Конституції України
відповідно до якої, ніхто не може бути
двічі притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одна й
те саме правопорушення (вказаної
правової позиції дотримується
Верховний суд України в Постановах від
12.12.2011 р. № 07/238-10 та від 24.12.2013 р. №
8/5025/1402/12).

За таких обставин вимога про стягнення
10% річних за користування чужими
грошовими коштами в сумі 21 290,19 грн не
підлягає задоволенню.

Таким чином, позовні вимоги підлягають
задоволення частково.

Керуючись ст. ст. 32 - 33, 43 - 44, 49, 75, 82-85 ГПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, АДРЕСА_3 (ІПН НОМЕР_1) на користь
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,
поштова адреса: АДРЕСА_1; юридична
адреса: АДРЕСА_2 (р/р НОМЕР_3, банк філія
Полтавське РУ ПАТ "Банк фінанси та
кредит", МФО 331832, ІПН НОМЕР_2) - 1418,87 грн
основного боргу, 76,33 грн пені, 283,77 грн
штрафу, 1827,00 грн судового збору.

Видати наказ після набрання цим
рішенням законної сили.

3. В решті позовних вимог - відмовити.

Повне рішення складено 31.03.2014 р.

Суддя
Сірош Д.М.