ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2014 року Справа № 916/2860/13
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді Добролюбової
Т.В.,суддівГоголь Т.Г., Швеця В.О.
(доповідач)розглянувши касаційну
скаргуФермерського господарства
"Попович" на постановуОдеського
апеляційного господарського суду від
20.02.14у справі№ 916/2860/13 Господарського
суду Одеської області за
позовомФермерського господарства
"Попович" доТовариства з обмеженою
відповідальністю "Інтер-Ком"
простягнення 353 075 грн.

Представники сторін в судове засідання
не з'явилися, хоча належно повідомлені
про час та місце розгляду касаційної
скарги.

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство "Попович"
звернулося з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю "ІНТЕР-КОМ"
про стягнення 353 075 грн. збитків. Позов
обґрунтований обставинами порушення
відповідачем права позивача на
користування орендованими у фізичних
осіб земельними ділянками загальною
площею 55,34 га. Позивач вказував на те, що
відповідач самовільно зайняв та
використовує спірні земельні ділянки,
засіявши їх насінням соняшнику.
Внаслідок таких обставин, на думку
позивача, ним недоотримано дохід на
суму, заявлену до стягнення. При цьому
позивач посилався на приписи статті 16
Цивільного кодексу України, статті 224
Господарського кодексу України, статті
125 Земельного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Одеської
області від 14.01.14, ухваленим суддею
Рога Н.В., у позові відмовлено.
Вмотивовуючи оскаржуване рішення,
місцевий суд виходив з недоведеності
матеріалами справи усіх елементів
цивільного правопорушення. При цьому
суд керувався приписами статті 22
Цивільного кодексу України, статей 224,
225 Господарського кодексу України.

Одеський апеляційний господарський
суд, колегією суддів у складі: Шевченко
В.В. - головуючого, Мирошниченко М.А.,
Головея В.М., постановою від 20.02.14
перевірене рішення місцевого
господарського суду залишив без змін.
Водночас апеляційний суд визнав
доведеним наявність протиправної
поведінки відповідача, щодо
безпідставного засіву орендованих
позивачем земельних ділянок. При цьому
залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції апеляційний суд виходив з
недоведеності належними та
допустимими доказами розміру
заподіяних збитків.

Не погоджуючись з прийнятими у справі
судовими актами, Фермерське
господарство "Попович" звернулося з
касаційною скаргою до Вищого
господарського суду України, в якій
просить рішення та постанову у справі
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позов задовольнити. Обґрунтовуючи
доводи касаційної скарги, скаржник
зазначає про невірне визначення судами
юридичної кваліфікації спірних
правовідносин, а відтак і застосування
законодавства, яким вони регулюються.
Водночас скаржник зазначає про
безпідставне відхилення апеляційним
судом наданих позивачем доказів щодо
розміру понесених збитків. При цьому
посилається на порушення судами
приписів статті 212 Земельного кодексу
України, статті 224 Господарського
кодексу України, статей 43, 101
Господарського процесуального кодексу
України, статті 1 Закону України "Про
державний контроль за використанням та
охороною земель".

Відзиву на касаційну скаргу до Вищого
господарського суду України не
надходило.

Вищий господарський суд України,
заслухавши доповідь судді Швеця В.О.,
переглянувши матеріали справи і доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування
господарськими судами приписів
чинного законодавства, відзначає
наступне.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судами, предметом судового
розгляду у даній справи є вимога
Фермерського господарства "Попович"
про стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю "ІНТЕР-КОМ" 353 075 грн.
збитків у вигляді втраченої вигоди.
Підставою позову визначено самовільне
зайняття та використання відповідачем
земельних ділянок для вирощування
сільськогосподарської продукції
загальною площею 55,34 га, які
знаходяться на території
Новосвітівської сільради Ширяєвського
району Одеської області та були
орендовані позивачем у червні 2013 року у
фізичних осіб - громадян України.
Відтак, предметом доказування у даній
справі є встановлення наявності чи
відсутності передбачених
законодавством підстав для
застосування до відповідача
відповідальності у вигляді
відшкодування заподіяних позивачеві
збитків. За приписами статті 22
Цивільного кодексу України особа, якій
завдано збитків в результаті порушення
її цивільного права, має право на їх
відшкодування. Згідно зі статтею 610
Цивільного кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання.
Приписами пункту 4 статті 611 вказаного
Кодексу унормовано, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, у вигляді
відшкодування збитків. За приписами
статті 614 Цивільного кодексу України
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини,
умислу або необережності, якщо інше не
встановлено договором або законом;
особа є невинуватою, якщо доведе, що
вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання;
відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання. Відповідно
до частин 1, 2 статті 623 цього ж Кодексу
боржник, який порушив зобов'язання, має
відшкодувати кредиторові завдані цим
збитки. Розмір збитків, завданих
порушенням зобов'язання, доказується
кредитором. При цьому розмір збитків
має бути підтверджений документально.
За приписами статті 224 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки. Під збитками
розуміються витрати, зроблені
стороною, втрата або пошкодження її
майна, а також неодержані нею доходи,
які б управнена сторона одержала у разі
належного виконання зобов'язання або
додержання правил здійснення
господарської діяльності другою
стороною. Пред'явлення вимоги про
відшкодування неодержаних доходів
(упущеної вигоди) покладає на кредитора
обов'язок довести, що ці доходи (вигода)
є не абстрактними, а такими, що дійсно
були б отримані кредитором в разі
належного виконання боржником своїх
обов'язків. В силу частини четвертої
статті 623 Цивільного кодексу України
при визначенні неодержаних доходів
(упущеної вигоди) враховуються заходи,
вжиті кредитором щодо їх одержання.
Отже, неодержаний прибуток (не
отриманий доход, упущена вигода) - це
рахункова величина втрати очікуваного
приросту в майні, що базується на
документах, які беззастережно
підтверджують реальну можливість
отримання потерпілим суб'єктом
господарювання грошових сум (чи інших
цінностей), якби учасник відносин у
сфері господарювання не допустив би
правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив
достатніх заходів, щоб запобігти
виникненню збитків чи зменшити їх,
шкода з боржника не стягується. Для
застосування такої міри
відповідальності, як стягнення збитків
у вигляді упущеної вигоди, потрібна
наявність усіх елементів складу
цивільного правопорушення: 1)
протиправної поведінки; 2) збитків; 3)
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками; 4) вини
та встановлення заходів, вжитих
стороною для одержання такої вигоди. За
відсутності хоча б одного з цих
елементів цивільна відповідальність
не настає. Отже, при вирішенні даного
спору на позивача покладається
обов'язок довести розмір збитків у
вигляді упущеної вигоди, завданих
порушенням зобов'язання, факт
порушення відповідачем його обов'язку
та причинний зв'язок між цим порушенням
і збитками. Відповідач, в свою чергу,
для звільнення від відповідальності
має довести відсутність своєї вини.
Відповідно до приписів статті 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень. Дослідивши усі обставини
та надавши оцінку зібраним у справі
доказам, господарськими судами не
встановлено факту заподіяння позивачу
збитків у вигляді упущеної вигоди у
заявленій до стягнення сумі. При цьому
судами установлено, що надані
позивачем на підтвердження своїх вимог
довідки відділу статистики у
Ширяєвському районі від 08.10.13 за № 01-29/369
та Одеської регіональної
торгово-промислової палати від 24.10.13, а
також видаткова та податкова накладні
від 08.05.13 щодо придбання позивачем
насіння соняшнику на загальну суму 33 840
грн. не підтверджують розміру
заявлених збитків у вигляді упущеної
вигоди. Водночас суди дійшли
правомірного висновку щодо
необхідності врахування при
визначенні розміру упущеної вигоди
беззаперечних витрат, пов'язаних з
посівом та збором урожаю соняшнику зі
спірної земельної ділянки (витрати на:
придбання палива, оплату праці,
використання техніки, оранку,
культивацію, боронування, посів,
застосування заходів захисту рослин
тощо). За таких обставин висновки судів
про відсутність підстав для
задоволення позову щодо стягнення з
відповідача 353 075 грн. збитків у вигляді
упущеної вигоди, визнаються
правомірними. Відповідно до приписів
статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція на підставі
встановлених фактичних обставин
справи перевіряє застосування судами
норм матеріального і процесуального
права. Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти їх. Довід
скаржника про безпідставне відхилення
апеляційним судом наданих позивачем
доказів розміру понесених збитків, не
може бути підставою для скасування
постанови у справі, оскільки, цьому
доводу надавалася оцінка апеляційним
господарським судом та він був
відхилений ним як необґрунтований, з
огляду на недоведеність позивачем
обставин щодо неможливості подання
відповідних доказів суду першої
інстанції з причин, що не залежали від
нього. Решта доводів касаційної скарги
також визнаються неспроможними, позаяк
вони не спростовують встановленого
господарськими судами та стосуються
оцінки доказів, яка за приписами статті
1117 Господарського процесуального
кодексу України знаходиться поза
межами компетенції суду касаційної
інстанції.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу
Фермерського господарства "Попович"
залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 20.02.14 у справі
№ 916/2860/13 Господарського
суду Одеської області залишити без
змін.

Головуючий суддя:
Т.
Добролюбова

Судді:
Т. Гоголь

В. Швець