ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" квітня 2014 р.Справа №
916/368/14Господарський суд Одеської
області у складі:

судді Брагіної Я.В.

секретаря судового засідання Галюк Т.В.

за участю представників:

від позивача: Мельниченко Р.В. згідно
довіреності від 20.01.2014р. за № 13;

від відповідача: не з'явився.

розглянув у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "СНІК ВУД ІНДАСТРІ" (м.
Одеса);

до відповідача: Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 (с. Піщана, Балтський
район, Одеська область);

про стягнення 119841,39 грн.

Спір розглядався у більш тривалий
строк за клопотанням сторони на
підставі ст.69 ГПК України.

06.02.2014р. Товариство з обмеженою
відповідальністю "СНІК ВУД ІНДАСТРІ"
звернулось до господарського суду
Одеської області з позовною заявою до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про
стягнення 119841,39 грн., із яких: 95662,70грн.
попередньої оплати, 14829,73грн. проценти
за користування грошовими коштами та
штрафну неустойку в сумі 9348,96грн.

Ухвалою суду від 07 лютого 2014р. порушено
провадження у справі № 916/368/14 за
зазначеним позовом.

07.03.14. позивач надіслав до суду заяву
про зміну підстав позову, яку ухвалою
суду від 31.03.14. суд прийняв до розгляду
(а.с.72).

Отже, суд розглядає справу в межах
підстав, викладених у заяві про зміну
підстав позову.

Представник позивача в засіданні суду
позовні вимоги підтримав з підстав
викладених в заяві, надісланій до суду
07.03.14. Пояснив, що відповідач не сплатив
борг, просив закінчувати розгляд
справи та задовольнити позов.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, хоча про розгляд
справи був повідомлений вчасно і
належним чином за місцем реєстрації.

Отже, відповідач вважається належним
чином повідомлений про дату, час і
місце судового засідання, оскільки до
повноважень господарських судів не
віднесено встановлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Така правова позиція Вищого
господарського суду України, викладена
у п.32 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України №01-08/530 від
10.12.09.

Таким чином, справа розглядається за
наявними в ній матеріалами на підставі
ст.75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01 жовтня 2011р. між Товариством з
обмеженою відповідальністю "СНІК ВУД
ІНДАСТРІ" (надалі позивач) та фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_2 (надалі
відповідач) був укладений договір
поставки товару №СН-21/11.

Предметом договору є зобов'язання
постачальника - в порядку та на умовах
визначених договором, систематично
поставляти та передавати у власність
покупця визначений договором товар, а
покупця - на умовах та в порядку,
визначеним договором, приймати
названий товар та оплачувати його.

Пунктом 1.4 договору передбачено, що під
товаром, що є предметом договору
поставки, розуміється : лісоматеріали -
дошка обрізна з дубу встановлених
розмірів.

Згідно п. 7.1 договору покупець оплачує
поставлений постачальником товар, що є
предметом поставки за договором за
ціною 1850,00грн. за 1 куб. метрів без ПДВ.

Відповідно п. 7.5 договору, розрахунки за
кожну поставлену партію товару
здійснюються в безготівковій,
готівковій та змішаній формі протягом 5
банківських днів з моменту переходу
права власності на цю партію товару від
постачальника покупцеві, але не
пізніше терміну дії договору.

Згідно п. 7.6 договору розрахунок за
товар може здійснюватись на умовах
попередньої оплати, у такому разі
постачальник зобов'язаний здійснити
поставку товару протягом 7 календарних
днів з моменту надходження грошових
коштів на розрахунковий рахунок
постачальника.

Умови поставки товару передбачені
розділом 8 договору. Перехід права
власності на товар, що є предметом
поставки за договором, відбувається в
момент фактичної передачі товару
постачальником покупцеві в пункт
поставки, або в момент передачі
накладної (іншого товаросупровідного
документа). З цього моменту, у разі
відсутності претензій з боку покупця,
зобов'язання постачальника щодо
поставки окремої партії товару
вважаються виконаними.

Відповідно п. 11.3 договору постачальник
за договором несе наступну
відповідальність:

- за прострочення поставки або
недопоставку товару - штрафна
неустойка в розмірі 8% вартості
непоставленого в строк товару;

- за поставку товару неналежної якості -
штраф у розмірі 20% вартості продукції
неналежної якості.

Згідно п. 11.1 договору у випадку
порушення зобов'язання, що виникає з
договору, сторона несе
відповідальність визначену договором
та чинними в України законодавством.
Порушення договору є його невиконання
або неналежне виконання, тобто
виконання з порушенням умов,
визначених змістом цього договору.

Пунктами 14.1 та 14.2 договору передбачено,
що договір набуває чинності з моменту
його підписання сторонами та
скріплення печатками сторін та
закінчується 31.12.2011р.

Закінчення строку договору не звільняє
сторони від відповідальності за його
порушення, яке мало місце під час дії
договору.

На виконання своїх зобов'язань за
договором, відповідач поставив товар
28.10.2011р. на суму 16075,39грн. та 01.12.2011р. на
суму 33137,97грн., що підтверджується
накладними та товаротранспортними
накладними № 1 та № 2.

В свою чергу, позивач на виконання
зобов'язання за договором сплатив
відповідачу 28.10.2013р. суму в 10000,00грн. та
31.10.2011р. суму в 6075,39грн., що
підтверджується квитанціями до
прибуткового касового ордера № 1 та № 2.

Також позивач, скориставшись правом
передоплати (пункт 7.6 договору)
здійснив попередню оплату за товар
01.11.2011р. у сумі 90000,00грн., що
підтверджується платіжним дорученням
№603 та 14.11.2011р. у сумі 60000,00грн., що
підтверджується платіжним дорученням
№627.

Отже, позивачем було сплачено грошових
коштів в сумі 166075,39грн.
(10000,00грн.+6075,39грн.+90000,00грн.+60000,00грн.), а
товару отримано на суму 49213,36грн.
(16075,39грн. + 33137,97грн.).

Таким чином, відповідачем був
недопоставлений товар на суму 116862,03грн.
в передбачений договором строк
(166075,39грн.- 49213,36грн.).

04.04.12. відповідач поставив позивачу
товар на загальну суму 21199,33грн., про що
свідчить товарно-транспортна накладна
від 04.04.12. (а.с.30).

Враховуючи вищевикладене, у
відповідача станом на час звернення з
позовом до суду виник борг в сумі
95662,70грн., що підтверджується актом
звірки взаємних розрахунків, який
підписаний уповноваженими
представниками сторін та підписи яких
посвідчено печатками.

08.11.2013р. за вих.№ 90 позивачем направлено
на адресу фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 претензію з вимогою розглянути
претензію в місячний строк з дня її
отримання та повернути безпідставно
отримані кошти в сумі 95662,70грн.,
сплатити проценти в сумі 13449,83грн. і
штрафну неустойку у сумі 9348,96грн., яку
відповідач залишив без задоволення та
відповіді.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є: договори та інші
правочини.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною 1 статті 175 ГК
України майново-господарськими
визнаються цивільно-правові
зобов'язання, що виникають між
учасниками господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності, в
силу яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
користь другої сторони або утриматися
від певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію або
утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Відповідно до ст.712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
в'язаних з особистим, сімейним,
домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч.2 ст.712 ЦК України).

Згідно ч.2 ст.693 ЦК України, якщо
продавець, який одержав суму
попередньої оплати товару, не передав
товар у встановлений строк, покупець
має право вимагати передання
оплаченого товару або повернення суми
попередньої оплати.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
суд задовольняє позов у частині
стягнення попередньої оплати в сумі
95662,70грн.

Стаття 610 ЦК України зазначає, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч.4 ст.231 Господарського
кодексу у разі якщо розмір штрафних
санкцій законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі -
товарів (робіт, послуг).

Відповідач неналежно виконав прийняте
зобов'язання за договором, бо отримавши
попередню оплату за товар не поставив
товар у передбачений договором строк.

У зв'язку із неналежним виконанням
договору - поставки товару, позивач
просить стягнути з відповідача штрафну
неустойку в сумі 9348,96грн.

Згідно із ст. 230 ГК України штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно із п.4 ст. 231 ГК України, у
разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються у розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором, у тому числі у кратному
розмірі до вартості товарів (робіт,
послуг).

Із місту наведеного пункту ст. 231 ГК
України вбачається, що розмір штрафних
санкцій обчислюється не тільки у
відсотках від суми невиконання або
неналежного виконання зобов'язання
(штраф); у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (пеня), як це
передбачено ст. 549 ЦК України; а і у
кратному розмірі до вартості товарів
(робіт, послуг).

У даному випадку штрафні санкції у
вигляді неустойки нараховано
відповідно із умовами договору (п. 11.3
договору) та відповідають вимогам
чинного законодавства і тому суд
задовольняє позов у частині стягнення
штрафної неустойки в сумі 9348,96грн.

Позивач також просить стягнути з
відповідача проценти за користування
грошовими коштами в сумі 14829,73грн.

Однак, суд приходить до висновку про
відмову в задоволенні позову в частині
стягнення з відповідача процентів за
користування грошовими коштами в сумі
14829,73грн., оскільки договором поставки
сторони не передбачили стягнення
процентів за користування чужими
коштами.

Така правова позиція і Верховного Суду
України, викладена у постановах у
справах (№5016/1355/2012(4/44) від 20.08.2013р.,
№18/1372/12 від 02.07.2013р.), в яких зокрема,
зазначається, що не підлягають
задоволенню вимоги про стягнення
процентів за користування чужими
грошовими коштами, нарахованих на
підставі статей 536, 692, 1048 ЦК України,
виходячи з того, що умовами укладеного
між сторонами договору поставки розмір
процентів за користування продавцем
чужими грошовими коштами не
встановлено, договір поставки і
договір позики є різними за своєю
правовою природою та регулюють різні
види цивільних правовідносин, а тому
застосування до договору поставки
положень про договір позики (зокрема
статті 1048 ЦК України) є безпідставним.

За приписами ст.33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідач позовні вимоги не
спростував, відзив до суду не надіслав,
в акті звірки взаємних розрахунків
основний борг визнав.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
суд приходить до висновку про
задоволення позову в частині стягнення
95662,70грн. - основного боргу, штрафу в
сумі 9348,96грн., оскільки вимоги в цій
частині підтверджуються матеріалами
справи, заявлені відповідно до вимог
чинного законодавства та відмовляє в
позові у частині стягнення 14829,73грн. -
процентів за користування чужими
коштами.

На підставі ст.ст. 44, 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати по сплаті судового збору
покладаються на відповідача
пропорційно сумі задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 34, 43, 44, 49,75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2,
ідентифікаційний № НОМЕР_1) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "СНІК ВУД ІНДАСТРІ"
(65026, м. Одеса, вул. Грецька 26/28, кв. 39, ):

- 95662,70грн. - боргу,

- 9348,96грн. - штрафу

- 2100,23грн. - витрат, пов'язаних із
сплатою судового збору.

3. Відмовити в задоволенні позову в
частині стягнення 14829,73грн. процентів
за користування грошовими коштами.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги, рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано: 22
квітня 2014 року.

Суддя
Брагіна Я.В.