ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2014 р.
Справа № 922/4520/13

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Слободін М.М., суддя
Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 за довіреністю №2303
від 22.10.2013р.,

відповідача - ОСОБА_2 за довіреністю б/н
від 03.03.2014р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача
(вх.№405Х/3-11) на рішення господарського
суду Харківської області від 13.01.14 у
справі № 922/4520/13

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3, сел. Пісочин, Харківський район,
Харківська обл.,

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4,
м. Харків

про стягнення 18 319,20 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013р. позивач - фізична
особа-підприємець ОСОБА_3, звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою, в якій
просив стягнути з відповідача -
фізичної особи - підприємця ОСОБА_4,
заборгованість за поставлений товар у
сумі 18319,20 грн., мотивуючи свої вимоги
тим, що відповідач в порушення умов
договору поставки б/н від 23.11.2012 р.
неналежним чином виконав свої
зобов'язання щодо повної оплати
продукції. Крім того, позивач просив
стягнути з відповідача понесені ним
судові витрати.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 13 січня 2014 року
у справі № 922/4520/13 (з урахуванням
додаткового рішення від 29 січня 2014 року
у даній справі) (суддя Суярко Т.Д.)
позовні вимоги задоволено. Стягнуто з
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на
користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 заборгованість за договором б/н
від 23.11.2012 р. у розмірі 18319,20 грн., судовий
збір у розмірі 1720,50 грн.

Відповідач з зазначеним рішенням не
погодився, звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду
Харківської області від 13 січня 2014 року
у даній справі скасувати та прийняти
нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

Вважає, що вказане рішення суду є
необґрунтованим, винесеним з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, так як судом
неповно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи, наявна
невідповідність висновків суду
обставинам справи. Стверджує, що йому
не було відомо про судові засідання,
які відбулися 02.12.2013 р. та 16.12.2013 р., так
як повідомлення про дату розгляду
справи були направлені за іншою
адресою. Тому суд першої інстанції
неправомірно не взяв до уваги доводи
стосовно того, що відповідач вперше був
належним чином повідомлений про судове
засідання, призначене на 13.01.2014 р.

Крім того, відповідач повідомив суд про
причину неявки та просив перенести
слухання справи на іншу дату.

У зв'язку з тим, що відповідач був
належним чином повідомлений про час та
місце розгляду справи, який було
призначено на 13.01.2014р. лише на передодні
засідання, вважає, що строк розгляду
справи,передбачений ст. 69 ГПК України,
порушений не був, крім того,повторне
відкладання розгляду справи також
могло відбутися в межах даного строку.

У судове засідання суду апеляційної
інстанції 24.03.2014р. прибули представники
сторін та надали пояснення по справі,
підтримавши кожний свою позицію.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі,
письмових поясненнях, доводи сторін,
заслухавши пояснення уповноважених
представників позивача, перевіривши
правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, а також повноту встановлення
обставин справи та відповідність їх
наданим доказам, та повторно
розглянувши справу у відповідності до
вимог ст. 101 ГПК України, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, враховуючи наступне.

Як свідчать матеріали справи, вірно
встановлено судом першої інстанції та
під час апеляційного провадження, 03
листопада 2012 року між ФО-П ОСОБА_3
(виконавець) та ФО-П ОСОБА_4 (замовник)
був укладений договір б/н (договір), у
відповідності до умов якого замовник
доручає, а виконавець приймає на себе
зобов'язання з поставки
металопластикових конструкцій (вікон,
дверей, вітражів та інших аналогічних
конструкцій) та супровідних матеріалів
(підвіконників, відливів та т.п.)
(продукція), згідно з листом заміру до
замовлення або специфікації до
замовлення, яка є невід'ємною частиною
даного договору (сертифікат
відповідності № НОМЕР_1 від 25.09.2009 р.);
монтаж продукції (у випадку
необхідності), відповідно листу обміру
або специфікації до замовлення
(ліцензія серії НОМЕР_2 від 27.12.2005 р.) (п.
1.1).

Додатком до договору є узгоджені
сторонами розміри, кількість та
компоновка конструкцій -
металопластикових вікон, а саме:
конструкція 1 - 1170x1990 - 16 шт. «глухі»;
конструкція 2 - 1760x1990 - 1 шт.; конструкція 3
- 1170х 1990 - 16 шт. «відкривні».

У п. 3.1 договору сторонами погоджено, що
вартість продукції за договором
складає 35719,20 грн.

Згідно з п.3.2. договору замовник
здійснює платежі в наступному порядку:

- оплата в розмірі 17400,00 грн. - протягом
3-х днів з дня моменту підписання
договору;

- оплата в розмірі 14400,00 грн. - протягом
3-х днів після підписання видаткової
накладної;

- завершальний розрахунок в розмірі
3919,20 грн. - в строк до 30.11.2012 року;

У відповідності до п. 3.3 договору
виконавець зобов'язується надати
продукцію протягом 7 робочих днів з
моменту внесення передплати по п. 3.2
договору.

На виконання умов договору, позивач
поставив, а відповідач отримав
обумовлену договором продукцію - вікна
металопластикові з супровідними
матеріалами в кількості 33 штуки на
загальну суму 35719,20 грн., про що свідчить
наявна в матеріалах справи накладна №
73 від 28.11.2012 р. (а.с. 18).

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, хоча вказана вище накладна
не підписана відповідачем, інші
обставини справи підтверджують факт
отримання за даною накладною спірної
продукції, доказом чого є таке.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 11 квітня 2013
року у справі №922/699/13-г за позовом ФО-П
ОСОБА_4 до ФО-П ОСОБА_5 про розірвання
договору б/н від 23.11.12 р. та стягнення
36043,84 грн., яке було залишено без змін
постановою Харківського Апеляційного
господарського суду від 03.06.2013р. у
задоволенні позову відмовлено,
встановлено, що 28.11.2012р. ОСОБА_3
(позивачем у даній справі) на виконання
умов договору б/н від 23.11.2012 р. була
здійснена поставка продукції ОСОБА_4
(відповідачу у даній справі), за яку
останнім було здійснено передплату у
розмірі 17400,00 грн.

Відповідно до ст. 35 ГПК України
обставини, визнані господарським судом
загальновідомими, не потребують
доказування. Факти, встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори), за винятком встановлених
рішенням третейського суду, під час
розгляду однієї справи, не доводяться
знову при вирішенні інших спорів, в
яких беруть участь ті самі сторони.

З аналізу вищезазначеної норми чинного
законодавства, враховуючи
преюдиційний факт судових актів у
справі №922/699/13-г - рішення
господарського суду Харківської
області від 11 квітня 2013 р. та постанова
Харківського апеляційного
господарського суду від 03.06.2013р., факт
поставки спірної продукції не підлягає
доведенню знову у даній справі.

Доказом відповідного є також і рахунок
№ 160, виставлений позивачем 22 листопада
2012 р. для оплати конструкції
металопластикової в кількості 33 штуки
на загальну суму 35719,20 грн., який був
частково оплачений відповідачем на
суму 17400,00 грн. (платіжне доручення № 19
від 27.11.2012 р.) (а.с. 17).

Також судом першої інстанції вірно
встановлено з наявних матеріалів
справи, що у листі від 11.12.2012 р. (а.с. 65)
відповідач просив позивача повернути
суму вказаної вище передплати у зв'язку
з невідповідністю вікон існуючим
отворам, що свідчить про фактичне
визнання отримання від позивача за
договором спірної продукції,
заборгованість по якій є предметом
розгляду у даній справі.

На підтвердження вказаної вище
невідповідності відповідач склав
дефектний акт від 03.12.2012 р. (а.с. 66), в
якому зазначив, що вікна, виготовлені
позивачем в кількості 33 штуки не
підлягають умонтуванню.

Протоколом огляду місця події від
03.12.2012 р. (а.с. 71-72), складеного слідчим СВ
Чугуївського РВ ХМУ ГУМВС України
Коврюх В.А. на підставі повідомлення
чергової частини, було проведено огляд
приміщення по вул. Соїча, 2, п.
Малинівка, Чугуївський район,
Харківська обл., під час якого було
виявлено 17 встановлених
металопластикових вікна, на яких
міститься бірки із зазначенням
прізвища ОСОБА_3 (позивача у даній
справі).

Протоколом огляду місця події від
18.03.2013 р. (а.с. 68-70), складеного слідчим СВ
Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в
Харківській області старшим
лейтенантом міліції Тараненко Я.Г. на
підставі заяви (клопотання)
потерпілого ОСОБА_3, було проведено
огляд приміщення за адресою: АДРЕСА_2
(де знаходились металопластикові
вікна, визначені вказаною вищою
накладною), під час якого виявлено 33
металопластикові вікна, виготовлених
позивачем, з яких на другому поверсі
оглядової будівлі вставлено 19
металопластикових вінка білого
кольору (перше вікно двустворкове,
розміром 1990х1760 мм., друге вікно
"відкривне", далі за ним вікно глухе.
"Відкривне" вікно має наступні розміри -
1990х1170, "глухе" вікно має розміри 1990х1170)
та 14 з тильної сторони будівлі (за
такими ж параметрами встановлено 10
відкритих та 4 глухих вікна).

Згідно додатку до протоколу огляду
місця події від 18.03.2013 р. - фототаблиці -
в приміщенні, що оглядалося вікна були
вмонтовані з наявними на них бірками.

Крім того, до матеріалів справи додані
пояснення представника позивача про
те, що на бірках встановлених вікон
зазначається прізвище ОСОБА_3
(позивача у даній справі), що також
зафіксовано на наданому ним фотознімку
(а.с. 80-81).

Таким чином усі перелічені вище
обставини свідчать про отримання
відповідачем від позивача
передбаченої договором продукції - 33
вікон ПВХ та використання їх за
призначенням.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 265 Господарського
кодексу України, за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ст. 266 Господарського
кодексу України, предметом поставки є
визначені родовими ознаками продукція,
вироби з найменуванням, зазначеним у
стандартах, технічних умовах,
документації до зразків (еталонів),
прейскурантах чи товарознавчих
довідниках. Предметом поставки можуть
бути також продукція, вироби, визначені
індивідуальними ознаками.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що відповідач не виконав свої
зобов'язання за договором у повному
обсязі, сплативши частину вартості
продукції, чим порушив права та
охоронювані законом інтереси позивача,
що обумовило його звернення з позовом
до суду.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання повинно
виконуватись належним чином і у
встановлений строк. Виходячи з
наведеного, колегія суддів дійшла
висновку, що вимога позивача в сумі
5823087,39 грн. є обґрунтованою та
підтвердженою відповідними доказами.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу
України одна сторона (боржник)
зобов'язаний вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію, як то:
передати майно, виконати роботу,
сплатити гроші, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом (ст.
525 Цивільного кодексу України).

Підставою для виникнення обов'язку у
даному спорі є договір №б/н від 23.11.2012
року.

Згідно зі ст.ст. 193, 198 Господарського
кодексу України кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Статтею 11 Цивільного кодексу України
встановлено, що підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Усе вищенаведене дає підстави суду
апеляційної інстанції стверджувати, що
суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що ФО-П
ОСОБА_4 є таким, що порушив грошові
зобов'язання з оплати продукції у
повному обсязі, доказів зворотного
відповідачем ані суду першої
інстанції, ані суду апеляційної
інстанції не надано, що надає право ФО-П
ОСОБА_3 на примусове стягнення з ФО-П
ОСОБА_4 її вартості у розмірі 18319,20 грн.

Крім того, в поясненнях позивача,
наданих суду апеляційної інстанції
24.03.2014р. (вх.№2433) зазначено, що станом на
11.03.2014 року завершальний розрахунок в
сумі 18319,20 грн. ФО-П ОСОБА_4 не здійснено,
металопластикові вікна та супутні
матеріали (підвіконня і відливи) не
повернуто, дефектний акт за участю ФО-П
ОСОБА_3 та ФО-П ОСОБА_4 не складався.

Разом з цим, до суду апеляційної
інстанції відповідачем подано
Висновок судової будівельно-технічної
експертизи №11596, виконаної Харківським
науково-дослідним інститутом судових
експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса
за клопотанням адвоката ФО-П ОСОБА_4 -
ОСОБА_9 в рамках кримінального
провадження №0000626 від 07.02.2013р. за
ознаками складу кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190
КК України, за фактом шахрайських дій
відносно ФО-П ОСОБА_3

Даний висновок, на думку відповідача,
підтверджує факт того, що спірні вікна
не відповідають існуючим віконним
прорізам будівлі на об'єкті,
розташованому за адресою: АДРЕСА_3, не
відповідають п.5.2 ДСТУ Б В.2.6-79:2009,
оскільки без проведення додаткових
монтажних робіт по зменшенню розміру
віконних прорізів будівлі з технічної
точки зору неможливо. З аналогічних
обставин ФО-П ОСОБА_4 надіслав ФО-П
ОСОБА_3 вказаний вище лист від 11.12.2012 р. з
проханням повернути передоплату та
забрати спірні вікна з вказаної адреси
на протязі 3-х робочих днів.

З оцінки положень договору б/н від
23.11.2012р. вбачається, що даний договір є
договором поставки, оскільки монтаж
конструкцій, як свідчать матеріали
справи (дефектний акт від 03.12.2012р.)
виконавець не здійснював.

Частиною 2 ст. 712 Цивільного кодексу
України встановлено, що до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено договором, законом або
не випливає з характеру відносин
сторін.

Згідно зі ст. 673 Цивільного кодексу
України продавець повинен передати
покупцеві товар, якість якого
відповідає умовам договору
купівлі-продажу (ч.1). У разі продажу
товару за зразком та (або) за описом
продавець повинен передати покупцеві
товар, який відповідає зразку та (або)
опису (ч.3).

У відповідності до ч.2 ст. 678 Цивільного
кодексу України у разі істотного
порушення вимог щодо якості товару
(виявлення недоліків, які не можна
усунути, недоліків, усунення яких
пов'язане з непропорційними витратами
або затратами часу, недоліків, які
виявилися неодноразово чи з'явилися
знову після їх усунення) покупець має
право за своїм вибором: відмовитися
від договору і вимагати повернення
сплаченої за товар грошової суми.

Частина 1 ст. 679 Цивільного кодексу
України встановлює, що продавець
відповідає за недоліки товару, якщо
покупець доведе, що вони виникли до
передання товару покупцеві або з
причин, які існували до цього моменту.

Згідно з ч. 1 ст. 688 Цивільного кодексу
України покупець зобов'язаний
повідомити продавця про порушення умов
договору купівлі-продажу щодо
кількості, асортименту, якості,
комплектності, тари та (або) упаковки
товару у строк, встановлений договором
або актами цивільного законодавства, а
якщо такий строк не встановлений, - в
розумний строк після того, як порушення
могло бути виявлене відповідно до
характеру і призначення товару.

У ч. 1 ст. 689 Цивільного кодексу України
передбачено, що покупець зобов'язаний
прийняти товар, крім випадків, коли він
має право вимагати заміни товару або
має право відмовитися від договору
купівлі-продажу.

Частиною 2 ст. 688 Цивільного кодексу
України унормовано, що покупець
зобов'язаний вчинити дії, які
відповідно до вимог, що звичайно
ставляться, необхідні з його боку для
забезпечення передання та одержання
товару, якщо інше не встановлено
договором або актами цивільного
законодавства.

Перевірка додержання продавцем умов
договору купівлі-продажу щодо
кількості, асортименту, якості,
комплектності, тари та (або) упаковки
товару та інших умов здійснюється у
випадках та в порядку, встановлених
договором або актами цивільного
законодавства (ч. 1 ст. 687 Цивільного
кодексу України).

Тобто, відповідно до вказаної норми
покупець має здійснювати перевірку
додержання продавцем умов договору
купівлі-продажу щодо якості,
комплектності, тари, упаковки
відповідно до договору та актів
цивільного законодавства. Таким актом
на цей час є Інструкція про порядок
приймання продукції
виробничо-технічного призначення та
товарів народного споживання за якістю
(далі Інструкція), що була затверджена
Державним арбітражем при Раді
Міністрів Союзу РСР. Додержання правил
цієї Інструкції є обов'язковим, якщо
купівля-продаж товарів здійснюється на
підставі договору поставки.

Відповідно до вказаної Інструкції
перевірка здійснюється за участю
постачальника. Однак, покупець не
додержувався правил Інструкції, а
уклав Дефектний акт, яким не
перевірялось додержання продавцем
умов договору щодо якості товару за
описом (розміром).

Відповідно до ч. 4 ст. 690 Цивільного
кодексу України, якщо покупець без
достатніх підстав зволікає з
прийняттям товару або відмовився його
прийняти, продавець має право вимагати
від нього прийняти та оплатити товар
або має право відмовитися від договору
купівлі-продажу.

Аналіз матеріалів справи у сукупності
з вимогами вказаних норм чинного
законодавства свідчить, що відповідач
не надав належних та допустимих
доказів того, що недоліки поставлених
вікон сталися саме з вини позивача,
оскільки розміри до початку
виготовлення спірних вікон були
погоджені сторонами у додатку від
06.12.2012р. шляхом підписання його як з
боку виконавця, так і з боку замовника.

Тому продавець не має відповідати за
недоліки поставленої продукції,
заявлені покупцем. Натомість,
враховуючи зазначене, те що покупець
без достатніх підстав відмовився від
прийняття спірної продукції, продавець
цілком правомірно вимагає від нього
прийняття та оплати продукції.

А наданий відповідачем у якості доказу
Висновок Харківського
науково-дослідного інституту судових
експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса
не є допустимим та належним, оскільки
не є судовим, так як виконання даної
експертизи не призначалося судом.
Також відсутні докази призначення її
слідчими органами. Крім того, цей
висновок не був предметом дослідження
у суді першої інстанції, а відповідно
до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України,
додаткові докази приймаються судом,
якщо заявник обґрунтував неможливість
їх подання суду першої інстанції з
причин, що не залежали від нього. Однак
таких обґрунтувань суду апеляційної
інстанції відповідач не надав. Тому
зазначений висновок, наданий ФО-П
ОСОБА_4, не приймається колегією суддів.

Що ж стосується посилання ФО-П ОСОБА_4,
що судом першої інстанції ухвали суду
були направлені не на належну йому
адресу, колегія суддів вважає їх
безпідставними, враховуючи наступне.

У пункті 3.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
26.12.2011р. N 18 «Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» зазначено, що
місцезнаходження юридичної особи або
місце проживання фізичної особи -
підприємця визначається на підставі
відомостей, внесених до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців (ст.17 Закону
України «Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців»).

У пункті 11 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
15.03.2007р. N 01-8/123 «Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році» зазначено, що до
повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому
числі Господарський процесуальний
кодекс України, не зобов'язує й сторону
у справі, зокрема позивача, з'ясовувати
фактичне місцезнаходження іншої
сторони (сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно зі статтею 93
Цивільного кодексу України та
зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
цю юридичну особу.

Відповідно до ч. І ст. 18 Закону України
"Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців",
якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін.

У Свідоцтві про державну реєстрацію
фізичної особи-підприємця (а.с. 11),
зазначено місцезнаходження ФО-П
ОСОБА_4: 61121, АДРЕСА_1.

Таким чином, суд першої інстанції мав
всі підстави для надіслання копій
ухвал на адресу, зазначену в Свідоцтві
про державну реєстрацію фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 Більше того,
при організації документообігу в своїй
господарській діяльності, скаржник до
внесення змін в Свідоцтво стосовно
місцезнаходження, зобов'язаний був
організувати принаймні отримання
поштової кореспонденції за адресою,
вказаною в Свідоцтві.

Щодо посилання заявника апеляційної
скарги на те, що судом першої інстанції
не було задоволено клопотання ФО-П
ОСОБА_4 та не відкладено розгляд справи
у зв'язку з його відрядженням до 28.01.2014
р., колегія суддів вважає
безпідставним та необґрунтованим,
виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 77 ГПК України
господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених статтею 69 цього
Кодексу, розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному засіданні. При цьому
зі змісту норми цієї статті вбачається,
що питання про те, що певні обставини
перешкоджають розгляду справи,
вирішується судом залежно від
конкретних обставин справи. Так, якщо
представники сторін чи інших учасників
судового процесу не з'явилися в судове
засідання, а суд вважає, що наявних у
справі матеріалів достатньо для
розгляду справи та ухвалення законного
і обґрунтованого рішення, він може, не
відкладаючи розгляду справи, вирішити
спір по суті.

Відповідно до п. 3.9.2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи учасника
судового процесу - підприємства,
установи, організації, іншої юридичної
особи, державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і
т.п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК
України, з числа як своїх працівників,
так і осіб, не пов'язаних з ним
трудовими відносинами. Неможливість
такої заміни представника і
неможливість розгляду справи без
участі представника підлягає
доведенню учасником судового процесу
на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК
України), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Як вказувалось вище, усі вищезазначені
процесуальні документи місцевим
господарським судом надсилались
відповідачеві на адресу, яка зазначена
в офіційному документі - Свідоцтві про
державну реєстрацію фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 Про зміну
своєї адреси відповідач ані свого
контрагента, ані господарський суд
вчасно не повідомив.

Позивачем суду були надані документи
про зміну місцезнаходження
відповідача (Витяг з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців (а.с.55-56)), у
зв'язку з чим суд за клопотанням
позивача продовжив строк розгляду
справи на 15 днів (до 13.01.2014р.) та ухвалою
від 16.12.2013р. відклав розгляд справи.

З матеріалів справи вбачається, що під
час розгляду даної справи, суд першої
інстанції, керуючись ст.4-3 ГПК України,
неодноразово з приводу нез'явлення
представника відповідача відкладав
судові засідання, чим створив, у тому
числі і для відповідача, всі необхідні
умови для встановлення фактичних
обставин справи і правильного
застосування законодавства, втім
останній ними не скористався, в судові
засідання 02.12.2013 р., 16.12.2013 р. та 13.01.2014 р.
не з'являвся, відзив на позовну заяву не
надав.

Судова колегія також зазначає, що
згідно з ч.3 ст. 22 ГПК України сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи. Подача клопотань
спрямованих на штучне затягування
судового процесу, суперечить, зокрема,
вимогам статті 6 Конвенції про захист
праві людини і основоположних свобод
1950 року, учасником якої є Україна,
стосовно права кожного на розгляд його
справи судом упродовж розумного
строку.

Враховуючи те, що судом першої
інстанції створено всі необхідні умови
для встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства, вжито заходи для
належного повідомлення сторін про час
та місце розгляду справи, проте
відповідач не надав доказів на
підтвердження його відрядження до
28.01.2014 р., не скористався своїми правами,
передбаченими статтею 22 ГПК України та
виходячи з того, що явка сторін не
визнавалася обов'язковою, а участь в
засіданні суду (як і інші права,
передбачені статтею 22 ГПК України) є
правом, а не обов'язком сторін, а
відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції цілком правомірно (в межах
ст. 69 ГПК України, оскільки строк
розгляду справи закінчився 13.01.2014р.)
саме - 13.01.2014р. розглянув справу без
участі представника відповідача, за
наявними в ній матеріалами, у
відповідності до статті 75
Господарського процесуального кодексу
України.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги відповідача у зв'язку з її
юридичною та фактичною
необґрунтованістю і відсутністю
фактів, які б свідчили про те, що
оскаржуване рішення прийняте при
неповному з'ясуванні обставин справи
та з порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 99,101,102, п.1 ст. 103, ст. 105
ГПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 13.01.2014р. у
справі № 922/4520/13 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено
31.03.2014р.

Головуючий суддя
Слободін М.М.

Суддя
Гончар Т. В.

Суддя
Гребенюк Н. В.