ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2014 р.Справа № 916/780/14

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Одеський завод
керамічних виробів»

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інфокс» в особі
Філії „Інфоксводоканал"

про визнання недійсним рішення

Суддя Малярчук І.А.

В судових засіданнях приймали участь
представники сторін:

Від позивача: Цинєв А.О., довіреність
від 24.02.2014р.

Від відповідача: Сивак А.Л., довіреність
№3813-4 від 10.12.2013р.

В судовому засіданні 23.04.2014р. приймали
участь:

Від позивача: Цинєв А.О., довіреність
від 24.02.2014р.

Від відповідача: Сивак А.Л., довіреність
№3813-4 від 10.12.2013р.

СУТЬ СПОРУ: про визнання недійсним
рішення ТОВ „Інфокс" в особі Філії
„Інфоксводоканал", оформлене
протоколом від 08.08.2013р. №28, в частині
вирішення проведення розрахунку за
п.п.3.3., 3.4. Правил користування
системами централізованого
комунального водопостачання та
водовідведення в населених пунктах
України за порушення ТОВ „Одеський
завод керамічних виробів" п.5.14 Правил
користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України.

Позивач на заявлених позовних вимогах
наполягає, в обґрунтування яких
зазначає, що 01.11.2000р. між КП
„Одесводоканал", правонаступником
якого відповідно до рішення сесії
Одеської міської ради №2038-ХХIV від
17.12.2003р. та договору оренди цілісного
майнового комплексу є ТОФ „Інфокс", та
ТОВ „Одеський завод керамічних
виробів" був укладений договір на
послуги водопостачання та
водовідведення №4877/3. У відповідності
до умов вказаного договору відповідач
зобов'язався надавати послуги по
водопостачанню та водовідведенню, а
позивач зобов'язався їх сплачувати.
Листом від 02.04.2013р., позивач звернувся
до відповідача з проханням про зняття
пломби та здачі водоміра ВСКМ 20 № 10125 у
ремонт, у зв'язку з пошкодженням скла на
вказаному лічильнику. 17.05.2013р.
представником ТОВ „Інфокс" в особі
„Інфоксводоканал" було демонтовано
водомір марки ВСКМ 20 № 10125 для ремонту
та складено акт № 1931-ти. 15.07.2013р. позивач
звернувся з листом до філії
"Інфоксводоканал" з проханням
надіслати представника останього для
монтажу водолічильника після
держповірки. Як вбачається із листа
Служби по контролю за
водокористуванням від 11.09.2013 року
№5315/то, на засіданні технічної комісії,
що відбулася 08.08.2013р., рішення якої
оформлено протоколом №28, було вирішено
провести розрахунок за п.п. 3.3, 3.4
„Правил користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України" за
порушення TOB „Одеський завод
керамічних виробів" п.5.14 цих Правил.
Лист від 19.08.2013р. з відповідною сумою
розрахунку заборгованості за
водокористування до сплати в розмірі 190
142,87 грн. за період з 17.06.2013 року по 16.07.2013
року, було надіслано позивачу 21.08.2013р. У
листі зазначено строк сплати суми - до
31.08.2013р., та попереджено, що у разі
несплати відповідач звернеться до суду
за примусовим стягненням. Однак, на
думку позивача рішення технічної
комісії філії Інфоксводоканал" щодо
проведення розрахунку за п.п. 3.3, 3.4
Правил за порушення TOB «Одеський завод
керамічних виробів» їх п.5.14 є дією, яка
розцінюється як односторонній
правочин, який породжує для позивача в
силу умов договору певні обов'язки, а
саме обов'язок сплати необґрунтовану
заборгованість в розмірі 190 142,87 грн. ТОВ
„Одеський завод керамічних виробів"
вважає, що, у зв'язку з тим, що було
пошкоджено скло на водомірі, при
прийнятті рішення, відповідач повинен
був провести розрахунок не за п.п. 3.3, 3.4,
п.5.14 «Правил водокористування», а за п.
5.24. вказаних Правил, тобто провести
розрахунок виходячи із
середньодобової витрати за попередні
два розрахункові місяці.

Звідси, посилаючись на положення
ст.ст.11, 202, 204, 215 ЦК України, позивач
просить визнати недійсним рішення ТОВ
„Інфокс" в особі Філії
„Інфоксводоканал", оформлене
протоколом від 08.08.2013р. №28, в частині
вирішення проведення розрахунку за
п.п.3.3., 3.4. Правил користування
системами централізованого
комунального водопостачання та
водовідведення в населених пунктах
України за порушення ТОВ „Одеський
завод керамічних виробів" п.5.14 Правил
користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України, як
односторонній правочин.

Відповідач проти позову позивача
заперечує, подав відзив на позов від
24.03.2014р. за вх.№7379/14, пояснення від
22.04.2014р. за вх.№10235/14, де зазначає, що
предметом оскарження у даній справі є
рішення комісії, яке оформлене
протоколом від 08.08.2013.р № 28, в частині
проведення розрахунку за п.п. 3.3, 3.4
„Правил користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України" за
порушення позивачем п. 5.14 зазначених
правил. Між тим господарський суд
розглядає заяви про визнання
недійсними тільки обов'язкові для
виконання рішення державних та інших
органів. Рішення комісії відповідача
та протокол, яким воно оформлене, за
своїми ознаками не належить до актів
господарських товариств, які
відповідно до закону чи установчих
документів мають обов'язковий характер
для учасників відповідних
правовідносин; такі рішення та
протокол є лише фіксацією порушення
позивачем „Правил користування
системами централізованого
комунального водопостачання та
водовідведення в населених пунктах
України". Отже, рішення комісії не є
актом ненормативного характеру в
розумінні ст. 12 ГПК України, оскільки
воно не має обов'язкового характеру та
не може вва жатись документом, який
безумовно тягне певні правові наслідки
для позивача. Враховуючи наведене,
відповідач вважає, що у спірних
правовідносинах наявні підстави для
припинення провадження за позовом у
даній справі згідно п.1 ч.1 ст. 80 ГПК
України, оскільки спір не підлягає
вирішенню в господарських судах
України.

Супровідними листам від 21.03.2014р. за
вх.№7133/14 та вх.№8632/14 від 07.04.2012р. сторони
подали документи, які судом долучені до
матеріалів справи.

Розглянувши наявні в матеріалах справи
документи, заслухавши доводи
представників сторін, суд встановив
наступне:

01.11.2000р. між КП „Одесводоканал",
правонаступником якого відповідно до
рішення сесії Одеської міської ради
№2038-ХХIV від 17.12.2003р. та договору оренди
цілісного майнового комплексу є ТОФ
„Інфокс", та ТОВ „Одеський завод
керамічних виробів" був укладений
договір на послуги водопостачання та
водовідведення №4877/3 та додаткові
угоди до нього від 30.09.2004р. та від
23.04.2010р., згідно якого „Водоканал"
здійснює послуги з подачі питної води
(далі-води) на об'єкти „Абонента", а
також прийому стічних вод, зкидаємих
„Абонентом" в систему комунальної
каналізації у відповідності з
дислокацією об'єктів (Додаток №1) (п.1.1.
договору).

Відповідно до п.5.2. договору по всім
питанням не врегульованим дійсним
договором сторони керуються
„Правилами водокористування",
„Правилами прийому стічних вод" та
діючим законодавством України.

02.04.2013р. ТОВ «Одеський завод керамічних
виробів» звернулось до відповідача з
листом №17, де зазначає, що при
проведені ремонтних робіт на
елеваторному вузлі слюсар впустив
інструмент на скло водоміра ВСКМ-20
№10125, що призвело до його пошкодження, у
зв'язку з чим позивач просить
відповідача надати свого представника
для зняття пломби та здачі водоміра у
ремонт. Відреагувавши на зазначений
лист позивача Служба по контролю за
водокористуванням філії
„Інфоксводоканал" 17.05.2013р. демонтувала
водомір, за результатами чого складено
відповідний акт №1931-ти. Пізніше
позивач листом від 15.07.2013р. звернувся до
відповідача з проханням надати
представника для опломбування
водоміру, у зв'язку з необхідністю
монтажу водоміру після держповірки.
Згідно протоколу засідання технічної
комісії Служби по контролю за
водокористуванням філії
„Інфоксводоканал" від 08.08.2013р. №28, в п.14
якого технічною комісією було
встановлено несвоєчасне встановлення
водоміру після держповірки, що є
порушенням п.5.14. „Правил
водокористування", у зв'язку з чим
оплата за водокористування з 17.06.2013р. по
16.07.2013р. розраховувалась у
відповідності до п.п.3.3, 3.4 зазначених
правил.

Також, відповідач на підтвердження
своєї позиції стосовно неможливості
оскарження позивачем до суду протоколу
технічної комісії Служби по контролю
за водокористуванням філії
„Інфоксводоканал" від 08.08.2013р. №28 подав
наказ №29 від 04.02.2011р. „Про технічну
комісію філії „Інфоксводоканал" та
Положення про технічну комісію Філії
„Інфоксводоканал", затверджене Філією
„Інфоксводоканал" у 2011р., із яких
вбачається, що означена Технічна
комісія є робочим органом Філії
„Інфоксводоканал", яка, як то
передбачено п.п.2.2., 2.3. Положення,
розглядає подання виробничих
підрозділів щодо порушення
споживачами правил водокористування
та приймає з цього питання рішення, які
вступають в силу після їх затвердження
директором або першим заступником
директора Філії та є обов'язковими для
структурних підрозділів підприємства.

Проаналізувавши наявні в матеріалах
справи документи, подані сторонами
докази та викладені їх правові позиції,
суд, не вбачає правових підстав для
задоволення заявлених ТОВ «Одеський
завод керамічних виробів» позовних
вимог з огляду на наступні положення
законодавства.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу
України, цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є: договори та
інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття,

зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків. Одностороннім правочином є
дія

однієї сторони, яка може бути
представлена однією або кількома
особами. Односторонній

правочин може створювати обов'язки для
інших осіб лише у випадках,
встановлених

законом, або за домовленістю з цими
особами.

Як зазначено у п.3.3. „Правил
користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України",
затверджених наказом Міністерства з
питань житлово-комунального
господарства України №190 від 27.06.2008р., у
разі безоблікового водокористування
виробник виконує розрахунок витрат
води за пропускною спроможністю труби
вводу при швидкості руху води в ній 2,0
м/сек та дією її повним перерізом
протягом 24 годин за добу.

Пунктом 3.4. „Правил користування
системами централізованого
комунального водопостачання та
водовідведення в населених пунктах
України" визначено, що розрахунковий
період при безобліковому
водокористуванні встановлюється з дня
початку такого користування. Якщо
термін початку безоблікового
водокористування виявити неможливо,
розрахунковий період становить один
місяць.

Відповідно до 5.14. „Правил користування
системами централізованого
комунального водопостачання та
водовідведення в населених пунктах
України" усі засоби обліку в обумовлені
законодавством строки підлягають
періодичній повірці. Задовільні
результати повірки підтверджують
свідоцтвом про повірку або записом з
відбитком повірочного тавра у
відповідному розділі експлуатаційної
документації. Засоби обліку
опломбовуються з нанесенням відбитка
повірочного тавра в місцях, що
передбачені експлуатаційною
документацією. У випадку тривалості
повірки понад місяць об'єм води
визначається відповідно до п. 3.3 цих
Правил до дня установки повіреного
засобу обліку.

Як вбачається у 5.24. „Правил
користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України" якщо вести
облік води за показами засобу обліку
неможливо з причин, що не залежать від
споживача та зафіксовані в
установленому порядку (зняття засобу
обліку виробником, пошкодження скла,
корозія циферблата, припинення
нормальної роботи засобу обліку через
несправності, що виникли в його
механізмі, тощо), кількість
використаної води за термін
відсутності засобу обліку (але не
більше 2-х місяців) визначається за
середньодобовою витратою за попередні
два розрахункові місяці. У разі
тривалості роботи засобу обліку менше
2-х місяців кількість води визначається
за середньодобовою витратою за період
роботи засобу обліку не менше 15 днів.
Після закінчення зазначеного терміну,
якщо вести облік води неможливо з вини
виробника, подальше визначення обсягів
водоспоживання здійснюється за
нормами споживання.

Засадами чинного Цивільного кодексу
України в редакції від 16.01.03 р.
передбачено, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства. Кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом. Суд може відмовити у
захисті цивільного права та інтересу
особи в разі порушення нею положень
частин другої - п'ятої статті 13 цього
Кодексу (ст.ст. 15-16 ЦК України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості. Зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства (п. 1 ст.626, ст. 627, п.1 ст. 628
ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним
і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Положеннями ч.ч.1, 2, 3 ст.215 ЦК України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Як зазначено у ст.12 ГПК України
господарським судам підвідомчі: 1)
справи у спорах, що виникають при
укладанні, зміні, розірванні і
виконанні господарських договорів, у
тому числі щодо приватизації майна, та
з інших підстав, крім: спорів про
приватизацію державного житлового
фонду; спорів, що виникають при
погодженні стандартів та технічних
умов; спорів про встановлення цін на
продукцію (товари), а також тарифів на
послуги (виконання робіт), якщо ці ціни
і тарифи відповідно до законодавства
не можуть бути встановлені за угодою
сторін; спорів, що виникають із
публічно-правових відносин та
віднесені до компетенції
Конституційного Суду України та
адміністративних судів; інших спорів,
вирішення яких відповідно до законів
України та міжнародних договорів
України віднесено до відання інших
органів; 2) справи про банкрутство; 3)
справи за заявами органів
Антимонопольного комітету України,
Рахункової палати з питань, віднесених
законодавчими актами до їх
компетенції; 4) справи, що виникають з
корпоративних відносин у спорах між
юридичною особою та її учасниками
(засновниками, акціонерами, членами), у
тому числі учасником, який вибув, а
також між учасниками (засновниками,
акціонерами, членами) юридичної особи,
пов'язаними із створенням, діяльністю,
управлінням та припиненням діяльності
такої особи, крім трудових спорів; 5)
справи у спорах щодо обліку прав на
цінні папери; 6) справи у спорах, що
виникають із земельних відносин, в яких
беруть участь суб'єкти господарської
діяльності, за винятком тих, що
віднесено до компетенції
адміністративних судів; 7) справи у
спорах з майновими вимогами до
боржника, стосовно якого порушено
справу про банкрутство, у тому числі
справи у спорах про визнання
недійсними будь-яких правочинів
(договорів), укладених боржником;
стягнення заробітної плати; поновлення
на роботі посадових та службових осіб
боржника, за винятком спорів,
пов'язаних із визначенням та сплатою
(стягненням) грошових зобов'язань
(податкового боргу), визначених
відповідно до Податкового кодексу
України, а також справ у спорах про
визнання недійсними правочинів
(договорів), якщо з відповідним позовом
звертається на виконання своїх
повноважень контролюючий орган,
визначений Податковим кодексом
України; 8) справи за заявами про
затвердження планів санації боржника
до порушення справи про банкрутство.

Відповідно до п.1 роз'яснення Президії
Вищого арбітражного суду України від
26.01.2000р. №02-5/35 „Про деякі питання
практики вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням недійсними актів державних
чи інших органів" акт державного чи
іншого органу - це юридична форма
рішень цих органів, тобто офіційний
письмовий документ, який породжує
певні правові наслідки, спрямований на
регулювання тих чи інших суспільних
відносин і має обов'язковий характер
для суб'єктів цих відносин. Залежно від
компетенції органу, який прийняв такий
документ, і характеру та обсягу
відносин, що врегульовано ним, акти
поділяються на нормативні і такі, що не
мають нормативного характеру, тобто
індивідуальні. Нормативний акт - це
прийнятий уповноваженим державним чи
іншим органом у межах його компетенції
офіційний письмовий документ, який
встановлює, змінює чи скасовує норми
права, носить загальний чи локальний
характер та застосовується
неодноразово. Що ж до актів
ненормативного характеру
(індивідуальних актів), то вони
породжують права і обов'язки тільки у
того суб'єкта (чи визначеного ними
певного кола суб'єктів), якому вони
адресовані.

Згідно приписів п.6.2. роз'яснення
Президії Вищого арбітражного суду
України від 26.01.2000р. №02-5/35 „Про деякі
питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням недійсними
актів державних чи інших органів" не
можуть оспорюватися в господарському
суді акти ревізій, документальних
перевірок, дії службових осіб, вчинені
у процесі чи за результатами перевірок
тощо, оскільки ці акти не мають
обов'язкового характеру.

Приписи п.7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" від
6.11.2009р. №9 передбачають, що угода може
бути визнана недійсною лише з підстав і
з наслідками, передбаченими законом.
Отже, в кожній справі про визнання
угоди недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до пп.2.5.1. п.2.5. Постанови
Пленуму ВГСУ №11 від 29.05.2013р. „Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
правочини, які не відповідають вимогам
закону, не породжують будь-яких бажаних
сторонам результатів, незалежно від
волі сторін та їх вини у вчиненні
незаконного правочину. Правові
наслідки таких правочинів настають
лише у формах, передбачених законом, - у
вигляді повернення становища сторін у
початковий стан (реституції) або в
інших. У зв'язку з цим господарським
судам слід мати на увазі, що визнання
правочину (господарського договору)
недійсним господарським судом є
наслідком його вчинення з порушенням
закону, а не заходом відповідальності
сторін. Тому для такого визнання, як
правило, не має значення, чи
усвідомлювали (або повинні були
усвідомлювати) сторони протиправність
своєї поведінки під час вчинення
правочину; винятки з цього правила
можливі, якщо вони випливають із
закону.

Таким чином, в силу укладеного між
сторонами договору №4877/3 від 01.11.2000р.
між позивачем та відповідачем виникли
зобов'язання щодо споживання послуг з
водопостачання та водовідведення та
оплати їх вартості у відповідності до
діючого законодавства у сфері
означених правовідносин, а
правовідносини щодо
правомірності/неправомірності
нарахування відповідачем оплати
вартості послуг з водопостачання за
період, в якому на приладі обліку
позивача була відсутня пломба, та дії
відповідача щодо прийняття рішення,
оформленого протоколом №28 від 08.08.2013р.,
про застосування розрахунків за
послуги водопостачання відповідно до
певних пунктів Правил
водокористування, не є правочином
(договором) у розумінні положень
ст.ст.202, 626 ЦК України.

Як судом було встановлено вище із
аналізу змісту Положення про технічну
комісію Філії „Інфоксводоканал",
затвердженого Філією
„Інфоксводоканал" у 2011р., Технічна
комісія є робочим органом Філії
„Інфоксводоканал", приймає рішення,
які діють лише після їх затвердження
керівником Філії та які обов'язкові для
структурних підрозділів Філії, в силу
чого рішення названої комісії не є
правочином у розумінні вищенаведених
норм чинного законодавства.

З врахуванням наведеного, правова
позиція позивача щодо недійсності
рішення відповідача, оформленого
протоколом №28 від 08.08.2013р. як правочину,
який не відповідає вимогам закону - в
силу чого, на думку позивача є
недійсним, є необґрунтованою, позаяк до
вказаного протоколу не можуть бути
застосовані положення ЦК України, що
визначають дійсність/недійсність
правочину, з огляду на що суд дійшов
висновку про недоведеність та
необґрунтованість позовних вимог
позивача, в чому вбачає підстави
відмовити в їх задоволенні.

При цьому, доводи відповідача стосовно
того, що провадження у даній справі
слід припинити через те, що спір не
підлягає вирішенню у господарських
судах, ґрунтовані на тому, що
оспорюваний документ не є актом
ненормативного характеру, а розгляд
спорів про визнання недійсними таких
актів знаходиться поза межами
компетенції господарського суду,
визначеної ст.12 ГПК України, суд не
приймає до уваги оскільки підґрунтям
позовних вимог позивача є
невідповідність оспорюваного
документу вимогам чинного
законодавства саме як правочину, а не
як акту ненормативного характеру, в
чому суд вбачає необґрунтованість та
недоведеність правової позиції ТОВ
„Одеський завод керамічних виробів"
щодо визнання оспорюваного рішення,
оформлено протоколом №28 від 08.08.2013р. як
правочину.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом (ст.43 ГПК
України).

З огляду на вищевикладені обставини
справи, з урахуванням положень чинного
законодавства, суд, відмовляє в
задоволенні заявлених позивачем
позовних вимог в повній мірі.

Згідно ст. 49 ГПК України з підстав
відмови судом в задоволені заявлених
позивачем позовних вимог витрати
пов'язані зі сплатою судового збору в
сумі 1218 грн. відносяться за рахунок
останнього.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82- 85 ГПК України
суд, -

ВИРІШИВ:

1.Відмовити позивачу в
задоволенні позову повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили згідно зі ст. 85 ГПК
України, після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 25.04.2014р.

Суддя
Малярчук І.А.