ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року Справа № 39/138 Вищий
господарський суд України в складі
колегії суддів:

Корсака В.А. - головуючого, Данилової
М.В. (доповідача), Данилової Т.Б.,за
участю представників:позивачаАніщенко
С.О. (дов. Від 20.11.2013
р.)відповідачаПриходько І.А. (дов. від
19.03.2013 р.)ДВСне з'явились (про час та
місце судового засідання повідомлено
належним чином) розглянувши у
відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуПриватного
акціонерного товариства "Будівельна
фірма "Старатель"на
постановуКиївського апеляційного
господарського суду від 12.02.2014 р.у
справі № 39/138 господарського суду міста
Києваза скаргоюУкраїнського
консорціуму "Екосорб"на дії Відділу
виконавчої служби Святошинського
районного управління юстиції у місті
Києві за позовомПриватного
акціонерного товариства "Будівельна
фірма "Старатель"доУкраїнського
консорціуму "Екосорб"простягнення 12 663
560, 83 грн.В С Т А Н О В И В:

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 30.12.2013 р. (колегія суддів:
головуючий Спичак О.М., судді Босий В.П.,
Цюкало Ю.В.), залишеною без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 12.02.2014 р.
(колегія суддів: головуючий Ткаченко
Б.О., судді Зеленін В.В., Синиця О.Ф.), у
справі №39/138 скаргу Українського
консорціуму "Екосорб" щодо скасування
постанови відділу державної
виконавчої служби Святошинського
районного управління юстиції у місті
Києві про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 27.11.2012 р. ВП № 34968268 задоволено.

Мотивуючи вказані судові рішення, суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що копія оскаржуваної постанови
державним виконавцем на адресу
боржника направлена не була, оскільки
докази протилежного в матеріалах
справи відсутні, а відтак зазначили, що
наведена обставина у розумінні статті
57 Закону України "Про виконавче
провадження" є підставою для визнання
її недійсною.

Не погоджуючись із зазначеними ухвалою
господарського суду міста Києва від
30.12.2013 р. та постановою Київського
апеляційного господарського суду від
12.02.2014 р., Приватне акціонерне
товариство "Будівельна фірма
"Старатель" звернулось до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, у якій просить їх
скасувати, а справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача
та присутніх у судовому засіданні
представників сторін, перевіривши
наявні матеріали справи на предмет
правильності застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступних
підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та вбачається з матеріалів
справи, 29.07.2011 р. Приватне акціонерне
товариство "Будівельна фірма
"Старатель" звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до Українського консорціуму
"Екосорб" про стягнення заборгованості
в розмірі 12 663 560,83 грн. на підставі
договору підряду № Чм 36-307 від 12.06.2007 р.

02.04.2012 р. ухвалою господарського суду
міста Києва затверджено мирову угоду,
укладену між Приватним акціонерним
товариством "Будівельна фірма
"Старатель" та Українським
консорціумом "Екосорб", провадження у
справі № 39/138 припинено.

Відповідно до вказаної мирової угоди
сума заборгованості відповідача перед
позивачем за договором підряду, що має
бути погашена на встановлених цією
угодою умовах, становить 7 млн. За
графіком погашення заборгованості
вона має бути повність сплачена до
01.08.2013 р.

29.07.2013 р. Українським консорціум
"Екосорб" звернувся до господарського
суду міста Києва із заявою № 01/01-114 від
26.07.2013 р. про відстрочку виконання
рішення, у якій просив відстрочити
виконання ухвали господарського суду
міста Києва від 02.04.2012 р. у справі № 39/138
на 12 місяців.

07.08.2013 р. ухвалою господарського суду
міста Києва вказану заяву Українського
консорціуму "Екосорб" задоволено,
відстрочено виконання ухвали
господарського суду міста Києва від
02.04.2012 р. про затвердження мирової угоди
у справі № 39/138 на 12 місяців.

Згідно з постановою ВП № 34968268 від 27.11.2012
р. головним державним виконавцем
Кравчуком М.В. органу ДВС
Святошинського РУЮ в місті Києві при
примусовому виконанні ухвали
господарського суду міста Києва від
02.04.2012 р. у справі № 39/138 про стягнення
боргу в сумі 618 000 грн. на підставі
статті 57 Закону України "Про виконавче
провадження" було накладено арешт на
все майно, а саме: на усі цінні папери та
безпроцентні цільові іменні облігації,
випущені у бездокументарній формі; на
усі майнові права боржника, що належить
боржнику -Українському консорціуму
"Екосорб" у межах сум звернення
стягнення - 618 000 грн., та заборонено
боржнику здійснювати відчуження
будь-якого майна, яке йому належить
лише в межах суми боргу.

Звертаючись до суду зі скаргою на дії
органу Державної виконавчої служби,
заявник просив вказану постанову про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 27.11.2012
р. ВП № 34968268 скасувати, посилаючись,
зокрема, на приписи статті 57 Закону
України "Про виконавче провадження".

Відповідно до статті 124 Конституції
України судові рішення ухвалюються
судами іменем України і є обов'язковими
до виконання на всій території України.

Згідно зі статтею 115 Господарського
процесуального кодексу України
рішення, ухвали, постанови
господарського суду, що набрали
законної сили, є обов'язковими на всій
території України і виконуються у
порядку, встановленому Законом України
"Про виконавче провадження".

Так, відповідно до статті 1 Закону
України "Про виконавче провадження"
виконавче провадження, як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
зазначених у цьому Законі, спрямованих
на примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Статтею 6 названого Закону передбачено,
що державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб. Рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця
можуть бути оскаржені в порядку,
встановленому цим Законом.

За приписами статті 1212 Господарського
процесуального кодексу України скарги
на дії чи бездіяльність органів
Державної виконавчої служби щодо
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів можуть бути подані
стягувачем, боржником або прокурором
протягом десяти днів з дня вчинення
оскаржуваної дії, або з дня, коли
зазначеним особам стало про неї відомо,
або з дня, коли дія мала бути вчинена.
Скарги на дії органів Державної
виконавчої служби розглядаються
господарським судом, про час і місце
якого повідомляються ухвалою стягувач,
боржник чи прокурор та орган виконання
судових рішень. Неявка боржника,
стягувача, прокурора чи представника
органу Державної виконавчої служби в
судове засідання не є перешкодою для
розгляду скарги (частина 2 наведено
норми).

З аналізу наведеної норми вбачається,
що неявка боржника, стягувача,
прокурора чи представника органу
Державної виконавчої служби в судове
засідання не є перешкодою для розгляду
скарги, поданої на дії чи бездіяльність
останнього щодо виконання рішення
суду, за умови, що про дату, час і місце
відповідного судового засідання вони
були повідомлені належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи,
ухвалою господарського суду міста
Києва від 27.12.2013 р. розгляд скарги
боржника на дії ВДВС Святошинського
РУЮ у місті Києві було призначено на
30.12.2013 р., однак, згідно з відміткою про
відправлення, проставленою на звороті
останньої сторінки вказаного
процесуального документа, його копії
були направлені стягувачу, боржнику та
органу ДВС лише 31.12.2013 р.

При цьому, долучені судом першої
інстанції до матеріалів справи
телефонограми у розумінні статей 64, 87
Господарського процесуального кодексу
України не є належними доказами
повідомлення сторін та органу ДВС про
дату, час та місце розгляду скарги,
враховуючи ще й те, що боржником та ВДВС
Святошинського РУЮ у місті Києві
останні взагалі прийняті не були, у той
час як від імені стягувача така
телефонограма була прийнята
начальником промислового відділу за
відсутності у матеріалах справи
доказів його уповноваження на
представництво товариства у
господарському суді.

В силу пункту 2 частини 3 статті 104
Господарського процесуального кодексу
України порушення норм процесуального
права є в будь-якому випадку підставою
для скасування рішення місцевого
господарського суду, якщо справу
розглянуто господарським судом за
відсутністю будь-якої із сторін, не
повідомленої належним чином про місце
засідання суду.

Однак, залишивши поза увагою
імперативні приписи наведеної норми та
належним чином не перевіривши
обставини справи стосовно
повідомлення місцевим господарським
судом не лише стягувача, а й боржника та
орган ДВС про дату, час та місце
розгляду поданої скарги у даній справі,
Київський апеляційний господарський
суд дійшов помилкового та
неправомірного висновку про
відсутність підстав для скасування
ухвали господарського суду міста Києва
від 30.12.2013 р. як такої, що прийнята з
порушення норм процесуального права.

Крім цього, залишаючи без змін вказану
ухвалу місцевого господарського суду,
апеляційний господарський суд
погодився з твердженням останнього про
те, що не направлення копії
оскаржуваної постанови державним
виконавцем на адресу боржника у
розумінні статті 57 Закону України "Про
виконавче провадження" є підставою для
визнання її недійсною.

Так, в силу наведеної норми арешт майна
боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення. Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом: винесення постанови про арешт
коштів та інших цінностей боржника, що
знаходяться на рахунках і вкладах чи на
зберіганні у банках або інших
фінансових установах; винесення
постанови про арешт коштів, що
перебувають у касі боржника або
надходять до неї; винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження;
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту.
Постановами, передбаченими частиною
другою цієї статті, може бути
накладений арешт у розмірі суми
стягнення з урахуванням виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій та застосованих
державним виконавцем штрафів, на все
майно боржника або на окремі предмети.
Копії постанови державного виконавця
про арешт коштів чи майна боржника
надсилаються не пізніше наступного
робочого дня після її винесення
боржнику та банкам чи іншим фінансовим
установам або органам, зазначеним у
частині другій цієї статті та органам,
що ведуть Державний реєстр обтяжень
рухомого майна. Постанова державного
виконавця про арешт коштів чи майна
боржника може бути оскаржена в
десятиденний строк у порядку,
встановленому цим Законом.

Відповідно до статті 31 Закону України
"Про виконавче провадження" копії
постанов державного виконавця та інші
документи виконавчого провадження, що
державний виконавець зобов'язаний
довести до відома сторін та інших
учасників виконавчого провадження,
надсилаються адресатам із
супровідними листами простою
кореспонденцією, крім постанов про
відкриття виконавчого провадження або
відмову у відкритті виконавчого
провадження, про повернення
виконавчого документа стягувачу
відповідно до статті 47 цього Закону, що
надсилаються рекомендованим листом з
повідомленням про вручення. За
письмовою заявою учасників
виконавчого провадження документи
виконавчого провадження можуть
надсилатися адресатам каналами
факсимільного зв'язку або електронною
поштою. Державний виконавець або
уповноважена ним особа може особисто
вручити документи виконавчого
провадження сторонам або іншим
учасникам виконавчого провадження під
розписку.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій про те, що за
правилом зазначених норм у державного
виконавця наявний обов'язок з
надсилання копії постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження, у тому числі й
боржнику, не пізніше наступного
робочого дня після її винесення.

Разом з тим, посилання боржника та
судів попередніх інстанцій на
невиконання державним виконавцем
вказаної вимоги закону (так само як і її
виконання з порушенням встановленого
строку) колегією суддів не можуть бути
прийняті до уваги як підстава для
визнання оскаржуваної постанови
недійсною з огляду на приписи статті 35
Закону України "Про виконавче
провадження", якою закріплено, що у разі
несвоєчасного одержання сторонами
документів виконавчого провадження,
внаслідок чого вони були позбавлені
можливості скористатися правами,
наданими їм цим Законом, державний
виконавець може відкласти виконавчі
дії за заявою стягувача чи боржника або
з власної ініціативи на строк до десяти
робочих днів.

У контексті наведеного слід також
зазначити, що визначений статтею 57
Закону України "Про виконавче
провадження" десятиденний строк на
оскарження постанови державного
виконавця про арешт коштів чи майна
боржника обчислюється саме з моменту
одержання її копії стороною.

При цьому, обставини стосовно
несвоєчасного направлення державним
виконавцем, так само як і стосовно
несвоєчасного одержання заявником
копії вказаного документа виконавчого
провадження від 27.11.2012 р. у будь-якому
випадку мають враховуватися судом при
вирішенні клопотання заявника,
поданого згідно зі статтею 53
Господарського процесуального кодексу
України, про поновлення пропущеного
строку на його оскарження в судовому
порядку.

До того ж, колегія суддів вважає за
необхідне звернути увагу на те, що
оскаржуючи вищезазначену постанову
державного виконавця, скаржником була
заявлена вимога саме про її скасування,
у той час як вимога про визнання її
недійсною останнім не заявлялася,
враховуючи що, вбачається, що суди
попередніх інстанцій вийшли за межі
заявлених Українським консорціумом
"Екосорб" вимог.

Таким чином, колегія суддів, беручи до
уваги встановлені статтею 1117
Господарського процесуального кодексу
України обмеження касаційної
інстанції, приходить до висновку про
наявність підстав для часткового
задоволення касаційної скарги та
скасування оскаржуваних ухвали і
постанови судів попередніх інстанцій у
даній справі як таких, що винесені з
порушення норм процесуального та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, з прийняттям
нового рішення про відмову у
задоволенні скарги боржника.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111, 1212
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Приватного
акціонерного товариства "Будівельна
фірма "Старатель" задовольнити
частково.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду 12.02.2014 р. та ухвалу
господарського суду міста Києва від
30.12.2013 у справі № 39/138 скасувати, в
задоволенні скарги Українського
консорціуму "Екосорб" щодо скасування
постанови відділу державної
виконавчої служби Святошинського
районного управління юстиції у місті
Києві про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 27.11.2012 ВП № 34968268 відмовити.

Головуючий суддя
В. Корсак

Судді:
М. Данилова

Т. Данилова