ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2014 р.
Справа № 914/4593/13

За позовом: Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Львів,

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «АЙПІЄ-Л», м. Львів,

про: відшкодування збитків та
моральної шкоди.

Суддя М.М. Синчук

при секретарі О. Гринчишин

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1,

ОСОБА_2 - договір б/н від
02.12.13р.,

ОСОБА_3 - довіреність №2
від 08.01.14р.,

відповідача: Сторож М. І. -
довіреність №06/06 від 15.01.14р.

Представникам сторін роз'яснено
права та обов'язки передбачені ст.ст. 20,
22 ГПК України. Заяв про відвід судді не
подавалось. Клопотань про технічну
фіксацію судового процесу не
поступало.

На розгляд господарського суду
Львівської області подано позов
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «АЙПІЄ-Л» про
відшкодування збитків і моральної
шкоди.

Ухвалою господарського суду
Львівської області від 09.12.2013 р.
порушено провадження у справі, справу
призначено до розгляду на 17.12.2013 р.

Ухвалою господарського суду
Львівської області від 17.12.2013р. заяву
позивача про уточнення позовних вимог,
а саме про відшкодування збитків в
розмірі 130 088,00 грн. і моральної шкоди у
розмірі 100 000 грн. прийнято до розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
у зв'язку з неправомірною поведінкою
відповідача, а саме не продовженням дії
договору оренди магазину НОМЕР_1 в
Торговому центрі „Європа", позивачу
завдано збитки та моральну шкоду.
Наведене стало підставою для звернення
позивача до суду з вимогами стягнути з
відповідача на користь позивача, з
урахуванням заяви про збільшення
позовних вимог від 20.03.2014 р. (Том 2 а.с.
70-71) та заяви заявленої в судовому
засіданні 09.04.2014 р., про що зазначено в
протоколі судового засідання від 09.04.2014
р., збитків завданих відповідачем на
суму 249 277,00 грн., а саме: 1) 10 000,00 грн.
внесених в касу відповідача 07.05.2003 р., 14
085,00 грн. внесених в касу відповідача
21.05.2003 р. як плату за магазин, та всього
на суму 24 085,00 грн., які з врахуванням
індексу інфляції за період 2004-2013 років
складають 60 935,00 грн., 2) обладнання на
суму 12 469,00 грн., 3) товар на суму 58 350,00
грн., 4) гроші в розмірі 10 000,00 грн., 5) 3 000
доларів США, які еквівалентні 30 000,00
грн., 6) 77 523,00 грн. - втраченої вигоди.
Крім того, просить суд стягнути з
відповідача моральні шкоду в розмірі 100
000,00 грн.

В судових засіданнях представник
відповідача щодо заявлених позовних
вимог заперечив в повному обсязі з
підстав наведених у відзиві на позовну
заяву від 28.01.2014 р. та доповненні до
відзиву на позовну заяву від 10.02.2014 р.,
крім того, просить суд застосувати
строк позовної давності до позовних
вимог в частині стягнення з
відповідача на користь позивача 27 335,00
грн. безпідставно отриманих коштів.
(Том 2, а.с. 25-29) Заявив клопотання про
зупинення провадження у справі
відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України, а
саме неможливості розгляду даної до
вирішення пов'язаної з нею іншої
справи, що розглядається іншим судом.
(Том 2, а.с. 61)

Розглянувши клопотання відповідача
про зупинення провадження у справі суд
встановив, що ухвалою господарського
суду Львівської області від 04.11.20111 р.
порушено провадження у справі №5015/6718/11
за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «АЙПІЄ-Л». Предмет
позову у справі №5015/6718/11: 1). Спонукання
до продовження дії договору оренди від
01.07.2003 року. 2). Витребування майна з
чужого незаконного володіння.

Предметом позову у справі, що
розглядається є відшкодування збитків
та стягнення моральної шкоди, а
підставою позову є неправомірні дії
відповідача по розірванню договору
оренди від 01.07.2003 р., які порушили
встановлені законом вимоги щодо
здійснення господарської діяльності.

Керуючись ч. 1 ст. 79 ГПК України, ухвалою
суду від 10.02.2014 р. провадження у справі,
що розглядається, №914/4593/13 зупинено до
набрання законної сили рішенням
господарського суду Львівської
області у справі №5015/6718/11 за позовом
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "АЙПІЄ-Л" про
спонукання до продовження дії договору
оренди та витребування майна з чужого
незаконного володіння.

20.03.2014р. через канцелярію суду подано
клопотання про поновлення провадження
у справі № 914/4593/13 у зв'язку з залишенням
господарським судом Львівської
області без розгляду позову Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Товариства
з обмеженою відповідальністю "АЙПІЄ-Л"
про спонукання до продовження дії
договору оренди та витребування майна
з чужого незаконного володіння, та
набрання нею законної сили.

Ухвалою суду від 21.03.2014 р. провадження у
справі поновлено, розгляд справи
призначено на 31.03.2014 р.

В судовому засіданні 31.03.2014 р.
представник позивача заявив про
відсутність спору про неправомірне
розірвання договору оренди
нежитлового приміщення від 01.07.2003 р.,
про що зазначено в протоколі судового
засідання від 31.03.2014 р.

В судовому засіданні 31.03.2014 р. розгляд
справи відкладено на 09.04.2014 р.

В судовому засіданні 09.04.2014 р.
представником позивача заявлено про
те, що довірителька (позивач) не бажає
продовжувати договір оренди
нежитлового приміщення від 01.07.2003 р.,
однак вважає його розірвання
неправомірним та про те, що розрахунок
позовних вимог (збільшених) заявлених
20.03.2014 р. (Том 2, а.с. 70-71) згідно пояснень
представника позивача проведено з
арифметичними описками та помилками.
Просить стягнути з відповідача збитки
завдані відповідачем на суму 249 277,00
грн., а саме: 1) 10 000,00 грн. внесених в касу
відповідача 07.05.2003 р., 14 085,00 грн.
внесених в касу відповідача 21.05.2003 р. як
плату за магазин, та всього на суму 24
085,00 грн., які з врахуванням індексу
інфляції за період 2004-2013 років
складають 60 935,00 грн., 2) обладнання на
суму 12 469,00 грн., 3) товар на суму 58 350,00
грн., 4) гроші в розмірі 10 000,00 грн., 5) 3 000
доларів США, які еквівалентні 30 000,00
грн., 6) 77 523,00 грн. - втраченої вигоди.
Крім того, просить суд стягнути з
відповідача моральну шкоду в розмірі 100
000,00 грн.

В судовому засіданні 09.04.2014 р.
представник відповідача щодо
заявлених позовних вимог заперечив в
повному обсязі, просить суд відмовити в
позові повністю. Через канцелярію суду
подав узагальнений відзив на позовну
заяву.

В судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Вислухавши представників сторін,
проаналізувавши матеріали справи, суд
встановив наступне.

01.07.2003 року між сторонами по справі
укладено договір оренди нежитлового
приміщення (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1 Договору
орендодавець (позивач у справі)
передав, а орендар (відповідач у справі)
прийняв в тимчасове платне володіння
та користування приміщення (надалі -
майно), що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. (Том 1, а/с 103)

У відповідності до п. 8.3. Договору,
договір пролонговано, на тих самих
умовах, до 31.10.2011 року. (Том 1, а/с 104-111)

Предметом позову у справі, що
розглядається є відшкодування збитків
та стягнення моральної шкоди, а
підставою позову є неправомірні дії
відповідача по розірванню договору
оренди від 01.07.2003 р., які порушили
встановлені законом вимоги щодо
здійснення господарської діяльності.

Як докази позивачем додано до
матеріалів справи копії наступних
документів:

лист від 16.09.2011 р. №2211, згідно якого,
відповідач звернувся до позивача з
повідомленням про закінчення дії
договору оренди нежитлового
приміщення НОМЕР_1 в ТЦ «Європа» та
пропозицією щодо укладення договору
оренди нежитлового приміщення на нових
умовах; (Том 1 а/с 112)

лист від 23.09.2011 р. №1782, згідно якого,
відповідач звернувся до позивача з
проханням звільнити орендоване
приміщення у зв'язку з проведенням
реконструкції на підставі п. 8.2.5.
Договору; (Том 1 а/с 113)

лист-повідомлення від 05.10.2011 р. згідно
якого станом на 05.10.2011 р. орендоване
приміщення не звільнено, крім того,
позивача повідомлено, що відповідно до
п. 8.2.8. Договору, майно яке знаходиться в
орендованому приміщенні буде описане
комісією орендодавця та передане на
відповідальне зберігання на склад; (Том
1 а/с 114)

лист відповідача від 04.10.2011 р. №2602,
згідно якого орендована торгова площа
НОМЕР_1 у ТЦ «Європа», згідно рішення
зборів учасників товариства підлягає
реконструкції, у зв'язку з чим
продовжити дію договору оренди
вказаної площі з позивачем не вдається
можливим та запропоновано на вибір
рівнозначні торгові площі у інших
торгових центрах товариства
відповідача для здійснення
підприємницької діяльності;

копію ухвали господарського суду
Львівської області від 12.03.2014 р. у
справі №5015/6718/11 про залишення без
розгляду позову ФОП ОСОБА_1 до ТОВ
«АЙПІЄ-Л» про спонукання до
продовження дії договору оренди та
витребування майна з чужого
незаконного володіння.

Як встановлено судом,
господарським судом Львівської
області розглядався позов ФОП ОСОБА_1
до відповідача - ТОВ «АЙПІЄ-Л» про
спонукання до продовження дії договору
оренди магазину НОМЕР_1 в Торговому
центрі „Європа" та витребування майна
з чужого незаконного володіння, яке
знаходилося в орендованому приміщенні
вартістю 30 тис. дол. США. (Справа
№5015/6718/11).

У ході судового розгляду справи
№5015/6718/11 судом встановлено, що
Товариство з обмеженою
відповідальністю «АЙПІЄ-Л»
(відповідач) за відсутності СПД -ФО
ОСОБА_1 (позивач) здійснив самовільне
відкриття магазину НОМЕР_1 в Торговому
центрі „Європа", який орендувала
позивачка. У вказаному магазині
знаходились особисті речі позивачки,
які відповідач описав та передав на
відповідальне зберігання на склад
ТзОВ„Айпіє-Л" (АДРЕСА_1). Однак,
позивачка стверджувала, що внаслідок
такого самовільного відкриття
орендованого нею магазину викрадено
її особисті речі, вказані в долученому
до матеріалів справи переліку, на суму
201 865 грн. Наведені вище дії відповідача
чи інших невстановлених осіб можуть
містити ознаки діянь, які
переслідуються у порядку,
встановленому розділом VI КК України.
Відтак, ухвалою суду від 13.12.2011р.
провадження у справі зупинено до
повернення матеріалів з Прокуратури
Львівської області.

10.02.2014р. позивачка звернулась до
господарського суду Львівської
області із заявою від 10.02.2014р. про
залишення без розгляду позовної заяви
по справі № 5015/6718/11 на підставі ст. 81 ГПК
України.

За клопотанням позивача - ОСОБА_1,
ухвалою господарського суду
Львівської області від 12.03.2014 р. у
справі №5015/6718/11 позов Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Айпіє-Л"
про спонукання до продовження дії
договору оренди та витребування майна
з чужого незаконного володіння
залишено без розгляду, оскільки
позивачем не виконано вимоги ухвал
суду, а саме не подано докази того, що
відповідач по закінченні договору
оренди мав намір і надалі здавати
приміщення в оренду, письмовий перелік
товару, який просить витребувати
позивачка з зазначенням вартості у
гривневому еквіваленті кожної одиниці
товару.

В судовому засіданні 31.03.2014 р., в справі
№914/4593/13, що розглядається судом,
представником позивача заявлено про
відсутність спору про неправомірне
розірвання договору оренди від 01.07.2003
р., про що зазначено в протоколі
судового засідання від 31.03.2014 р.

В судовому засіданні 09.04.2014 р.
представником позивача заявлено про
те, що довірителька (позивач) не бажає
продовжувати договір оренди
нежитлового приміщення від 01.07.2003 р.,
однак вважає його розірвання
неправомірним та про те, що розрахунок
позовних вимог (збільшених) заявлених
20.03.2014 р. (Том 2, а.с. 70-71) згідно пояснень
представника позивача проведено з
арифметичними описками та помилками.
Просить стягнути з відповідача збитки
завдані відповідачем на суму 249 277,00
грн., а саме: 1) 10 000,00 грн. внесених в касу
відповідача 07.05.2003 р., 14 085,00 грн.
внесених в касу відповідача 21.05.2003 р. як
плату за магазин, та всього 24 085,00 грн.,
які з врахуванням індексу інфляції за
період 2004-2013 років складають 60 935,00 грн.,
2) обладнання на суму 12 469,00 грн., 3) товар
на суму 58 350,00 грн., 4) гроші в розмірі 10
000,00 грн., 5) 3 000 доларів США, які
еквівалентні 30 000,00 грн., 6) 77 523,00 грн. -
втраченої вигоди. Крім того, просить
суд стягнути з відповідача моральні
шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

Розглянувши позовну вимогу про
відшкодування збитків, а саме 10 000,00
грн. внесених 07.05.2003 р. в касу
відповідача (квитанція №769, підстава:
1-ша оплата за магазин на першому
поверсі Європа-2) та 14 085,00 грн. внесених
21.05.2003 р. в касу відповідача (квитанція
№882, підстава: кінцева оплата магазину
площею 11,15 кв.м., 1 поверх, Європа -2), (Том
1, а.с. 17) всього на суму 24 085,00 грн., що з
врахуванням індексу інфляції за період
2004-2013 р.р. складає за розрахунком
позивача 60 935,00 грн., суд встановив, що
кошти згідно квитанцій до прибуткового
касового ордера №764 від 07.05.2003 р. на суму
10 000,00 грн. (призначення платежу - перша
оплата за магазин), №882 від 21.05.2003 р. на
суму 14 085,00 грн. (призначення платежу -
кінцева оплата магазину), були сплачені
до укладення між сторонами Договору
оренди приміщення від 01.07.2003 р. Докази
існування переддоговірних чи
договірних відносин між сторонами на
момент сплати коштів квитанціями №764
від 07.05.2003р. та №882 від 21.05.2003р. у
матеріалах справи відсутні, сторонами
не подані.

У матеріалах справи також відсутні
докази оскарження правомірності
перерахування відповідачу 24 085 грн. -
коштів сплачених згідно квитанцій до
прибуткового касового ордера №764 від
07.05.2003 р. на суму 10 000,00 грн. (призначення
платежу - перша оплата за магазин), №882
від 21.05.2003 р. на суму 14 085,00 грн.
(призначення платежу - кінцева оплата
магазину).

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України
збитками визнаються втрати, яких особа
зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Зі змісту ст.ст. 614, 623 ЦК України та ст. 226
ГК України вбачається, що для
застосування такого виду заходу
відповідальності, як стягнення збитків
потрібна наявність усіх елементів
складу господарського правопорушення:
1) порушення зобов'язання; 2) збитки; 3)
причинний зв'язок між порушенням
зобов'язання та збитками; 4) вина.

Заявлена до стягнення сума в розмірі 24
085,00 грн., що з врахуванням індексу
інфляції за період 2004-2013 р.р. складає за
розрахунком позивача 60 935,00 грн., не є
збитками, оскільки такі витрати не
мають обов'язкового характеру та
необхідних ознак збитків відповідно до
приписів чинного законодавства, а факт
їх наявності та розмір не знаходяться у
безпосередньому причинному зв'язку з
неналежним виконанням відповідачем
зобов'язань за Договором оренди.
Сплачені позивачем кошти можуть бути
заявлені до стягнення як безпідставно
перераховані, а не як збитки.

Щодо стягнення з відповідача 12 469,00 грн.
коштів за втрачене обладнання, судом
встановлено, що позивачем не надано в
розумінні ст. 32 ГПК України доказів
того, що обладнання втрачено з вини
відповідача. Товарні чеки, надані
позивачем у якості доказів,
підтверджують факт придбання
позивачем обладнання, а не факт
вилучення та неповернення такого
відповідачем.

Щодо стягнення з відповідача коштів за
втрачений товар на суму 58 350,00 грн.
судом встановлено наступне.

Відповідно до наказу № 76 від 06.10.2011р.
відповідач комісійно, в присутності
свідків, описав майно, що знаходилося в
приміщенні НОМЕР_1 в ТЦ «Європа» та
відповідно до акту опису майна передав
на відповідальне збереження
завідуючому складу товариства Дмитрак
(Том 1, а/с 116).

09.04.2013р., в присутності представника
Залізничного РВ ЛМУ УМВС України,
позивачу передано обладнання та інше
майно, що згідно акту опису від 06.10.2011р.
зберігалося на складі товариства (а/с 129
том 1).

Доказом наявності неповернутого
товару на думку позивача є складений
ним інвентаризаційний опис майна (а/с
118-128 том 1).

Наказом Міністерства фінансів України
№ 69 від 11.08.1994р. зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 26 серпня
1994 р. за N 202/412 затверджена Інструкція
основних засобів, нематеріальних
активів, товарно-матеріальних
цінностей, грошових коштів і
документів та розрахунків.

Вказана Інструкція визначає порядок
проведення інвентаризації юридичними
особами та не розглядає можливість
проведення інвентаризації у фізичної
особи-підприємця у зв'язку з тим, що
проведення інвентаризації базується
співставленням фактичних даних з
даними бухгалтерського обліку, який
фізична особа-підприємець, відповідно
до ЗУ «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» № 996 від
16.07.1999р. вести не зобов'язаний.

Як встановлено судом, позивач має
юридичний статус фізичної
особи-підприємця, є платником єдиного
податку, бухгалтерський облік не веде.
(а/с 150, 151 том 1).

Позивачем заявлено вимогу про
стягнення з відповідача коштів в сумі 40
000,00 грн. з яких: 10 000,00 грн. та 3 000 дол.
США, що в розрахунках позивача
еквівалентні 30 000,00 грн. та знаходилися
в приміщенні магазину. Розглянувши
зазначену позовну вимогу судом
встановлено.

Доказом наявності коштів в сумі 10 000,00
грн. є пояснення фізичної особи -
ОСОБА_5. В якому зазначено, що позивач в
присутності громадянки ОСОБА_5
перерахувала гроші в сумі 10 000,00 грн. і
положила їх в тумбочку.

В судовому засіданні 31.03.2014 р. позивач
та представник позивача заявили про те,
що гр. ОСОБА_5 не перебувала в трудових
відносинах з позивачем та є
посторонньою особою, про що зазначено в
протоколі судового засідання від 31.03.2014
р.

Докази наявності коштів в сумі 3 000 дол.
США, крім заяви про це позивача, у
матеріалах справи відсутні.

Крім зазначеного, прокуратурою
Залізничного району м. Львова
перевірено законність винесеної
Залізничним РВ ЛМУ ГУ МВС України
Львівської області постанови про
відмову в порушенні кримінальної
справи за результатами проведеної
перевірки за зверненнями позивача щодо
крадіжки речей з магазину НОМЕР_1 в ТЦ
«Європа» ТВК «Південний» та
самоправства адміністрації ТВК
«Південний». Проведеною перевіркою
встановлено, що прокуратурою району
вже проводилась перевірка за
аналогічним зверненням, за
результатами якої 14.06.2012 р. було надано
відповідь за №6с12, згідно якої
вбачається, що за результатами
проведених перевірок Залізничним РВ
ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області
неодноразово приймались рішення про
відмову в порушенні кримінальної
справи, востаннє 07.06.2012 р.
оперуповноваженим СДСБЕЗ Залізничного
РВ Височанським С.І., на підставі п. 2 ст.
6 КПК України, у зв'язку із відсутністю в
діях працівників ТОВ «АЙПІЄ-Л» злочину,
передбаченого ст. 185 КК України.
Повідомлено позивача, що відповідно до
ч. 1 ст. 27 КПК України, справи про злочини
передбачені ст. 365 КК України щодо, дій,
якими заподіяно шкоду правам та
інтересам окремих громадян,
порушується не інакше, як за скаргою
потерпілого, якому і належить в такому
разі право підтримувати обвинувачення.
В цих справах дізнання і досудове
слідство не проводиться.

Згідно ч. 3 ст. 97 КПК України, справи
зазначені в ч. 1 ст. 27 цього Кодексу,
порушуються народним суддею.

У зв'язку з вищенаведеним, позивачу
запропоновано звернутись із скаргою в
Залізничний районний суд м. Львова, про
порушення кримінальної справи за
фактом вчинення адміністрацією ТОВ
«АЙПІЄ-Л» злочину передбаченого ст. 356
КК України. (Том 1, а.с. 160)

Слідчим суддею Залізничного суду м.
Львова ухвалою від 14.06.2013 р. скасовано
постанову слідчого від 26.04.2013 р. про
закриття кримінального провадження та
встановлено, що при проведенні
перевірки заяви ОСОБА_1 не було
належним чином перевірено усі дані, які
можуть вказувати на наявність ознак
кримінального правопорушення
передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України.
Матеріали повернуто для додаткової
перевірки. (Том 1, а.с. 186)

Як заявлено позивачем в судовому
засіданні 09.04.2014 р., постанову по
досудовому розслідуванні в
кримінальному провадженні на день
винесення судового рішення слідчим не
прийнято, про що зазначено в протоколі
судового засідання.

Згідно з частиною першою статті 32 ГПК
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Обов'язковою складовою юридичного
факту про стягнення безпідставно
набутих коштів є факт набуття або
збереження майна відповідачем за
рахунок іншої особи, який підлягає
доказуванню.

За змістом статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтвердженні певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Усупереч вказаним нормам, позивач не
надав господарському суду належних
доказів наявності у позивача в
орендованому приміщенні коштів в сумі
10 000,00 грн. та 3 000 доларів США, на момент
проведення опису майна відповідачем -
06.10.2011 р.

Позивачем також заявлено вимогу про
стягнення з відповідача 77 523,00 грн.
упущеної вигоди, тобто втрачену
можливість заробити заробітну плату
внаслідок реалізації товарів за період
з жовтня 2011 року по 2013 рік (розрахунок
проведено з врахуванням середньої
заробітної плати фізичної особи в
Україні за 2011-2013 роки).

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема,
відшкодування збитків.

Частиною 4 ст. 623 ЦК України встановлено,
що при визначенні неодержаних доходів
(упущеної вигоди) враховуються заходи,
вжиті кредитором щодо їх одержання.

Отже, для застосування такої міри
відповідальності, як стягнення збитків
у вигляді упущеної вигоди, потрібна
наявність усіх елементів складу
цивільного правопорушення: 1)
протиправної поведінки; 2) збитків; 3)
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками; 4) вини
та встановлення заходів, вжитих
стороною для одержання такої вигоди.

За відсутності хоча б одного з цих
елементів цивільна відповідальність
не настає.

Важливим елементом доказування
наявності збитків є встановлення
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками
потерпілої сторони. Слід довести, що
порушення боржником договірного
зобов'язання є причиною, а збитки, які
завдано особі, - наслідком такого
порушення.

Пред'явлення вимоги про відшкодування
неодержаних доходів (упущеної вигоди)
покладає на кредитора обов'язок
довести, що ці доходи (вигода) не є
абстрактними, а дійсно були б ним
отримані в разі належного виконання
боржником своїх обов'язків. При
визначенні реальності неодержаних
доходів мають враховуватися заходи,
вжиті кредитором для їх одержання. У
вигляді упущеної вигоди
відшкодовуються ті збитки, які могли б
бути реально отримані при належному
виконанні зобов'язання.

Враховуючи те, що в матеріалах справи
відсутні докази, які б підтверджували,
що позивач втратив своє право
отримувати заробітну плату з вини
відповідача, і судом не встановлено
наявність усіх елементів складу
цивільного правопорушення для
покладення відповідальності на
відповідача з відшкодування збитків у
вигляді упущеної вигоди в розмірі 77
523,00 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути
з відповідача 100 000,00 грн. моральної
шкоди, завданої в результаті великих
душевних страждань.

Доказом перенесення моральних
страждань на думку позивача є висновок
судової психологічної експертизи. (а.с.
168, Том 1)

На вирішення експерта поставлено
наступне питання:

Чи була заподіяна ОСОБА_1 діями
посадових осіб ТОВ «АЙПІЄ-Л», які
достроково розірвали з нею договір
нежитлового приміщення моральна шкода,
якщо так, то який розмір заподіяної
моральної шкоди в грошовому
еквіваленті?

Вирішуючи це питання експерт-психолог
прийшов до висновку: якщо суд визнає, що
самовільне захоплення майна та
дострокове розірвання договору
супроводжувалося наданням неправдивої
відповіді з боку відповідача, що
принижує людську гідність та ділову
репутацію ОСОБА_1, то тим самим
відповідач наніс моральні страждання
(моральну шкоду) позивачу - ОСОБА_1 (Том 1,
а.с. 167-168)

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу
України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

Частиною першою ст.1167 ЦК України,
передбачено, що моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності вини, крім
випадків, встановлених частиною другою
цієї статті.

Отже, фактами, з якими матеріальний
закон пов'язує настання
цивільно-правової відповідальності за
заподіяння моральної шкоди, є:
наявність шкоди, протиправність діяння
її заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача, а також вини
останнього в її заподіянні.

Згідно Постанови Пленуму Верховного
Суду України, від 31.03.1995 року №4 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди", із змінами, внесеними згідно з
Постановами Пленуму Верховного суду
№5 від 25.05.2001; № 1 від 27.02.2009, під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Під немайновою шкодою, заподіяною
юридичній особі, слід розуміти втрати
немайнового характеру, що настали у
зв'язку з приниженням її ділової
репутації, посяганням на фірмове
найменування, товарний знак, виробничу
марку, розголошенням комерційної
таємниці, а також вчиненням дій,
спрямованих на зниження престижу чи
підрив довіри до її діяльності.

Отже, відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.
Особа (фізична чи юридична)
звільняється від відповідальності по
відшкодуванню моральної шкоди, якщо
доведе, що остання заподіяна не з її
вини. Відповідальність заподіювача
шкоди без вини може мати місце лише у
випадках, спеціально передбачених
законодавством (пункт 5 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995р. № 4 "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" з наступними
змінами та доповненнями.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Дослідивши матеріали справи суд
приходить до висновку, що позивачем не
надано належних та допустимих доказів,
що підтверджують заподіяння позивачу
втрат немайнового характеру, у тому
числі моральних, а також доказів, що
підтверджують розмір моральної шкоди в
сумі 100 000,00 грн.

При винесенні рішення суд виходив з
наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 174 ГК України господарські
зобов'язання можуть виникати з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

У відповідності до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно із ст. 629 ЦК України, договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом та
підтверджується матеріалами справи,
01.07.2003 року між сторонами по справі
укладено договір оренди нежитлового
приміщення.

У відповідності до п. 8.3. Договору,
договір пролонговано, на тих самих
умовах, до 31.10.2011 року.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
у зв'язку з неправомірною поведінкою
відповідача, а саме не продовженням дії
договору оренди магазину НОМЕР_1 в
Торговому центрі „Європа", позивачу
завдано збитки та моральну шкоду.
Наведене стало підставою для звернення
позивача до суду з вимогами стягнути з
відповідача на користь позивача, з
урахуванням заяви про збільшення
позовних вимог від 20.03.2014 р. (Том 2 а.с. 70)
та заяви заявленої позивачем в
судовому засіданні 09.04.2014 р., про що
зазначено в протоколі судового
засідання, збитків завданих
відповідачем на суму 249 277,00 грн., а саме:
1) 10 000,00 грн. внесених в касу
відповідача 07.05.2003 р., 14 085,00 грн.
внесених в касу відповідача 21.05.2003 р. як
плату за магазин, та всього на суму 24
085,00 грн., які з врахуванням індексу
інфляції за період 2004-2013 років
складають 60 935,00 грн., 2) обладнання на
суму 12 469,00 грн., 3) товар на суму 58 350,00
грн., 4) гроші в розмірі 10 000,00 грн., 5) 3 000
доларів США, які еквівалентні 30 000,00
грн., 6) 77 523,00 грн. - втраченої вигоди.
Крім того, просить суд стягнути з
відповідача моральні шкоду в розмірі 100
000,00 грн.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Як вбачається із позовних вимог,
позивач просить суд стягнути з
відповідача збитки завдані
відповідачем, на підставі ст.ст. 224-225 ГК
України, а саме: 1) 10 000,00 грн. внесених
07.05.2003 р. в касу відповідача, до
укладення договору оренди магазину.
Квитанція №769, підстава: 1-ша оплата за
магазин на першому поверсі Європа-2 (Том
1, а.с. 17); 14 085,00 грн. внесених 21.05.2003 р. в
касу відповідача, до укладення
договору оренди магазину. Квитанція
№882, підстава: кінцева оплата магазину
площею 11,15 кв.м., 1 поверх, Європа -2 (Том 1,
а.с. 17). Всього на суму 24 085,00 грн., що з
врахуванням індексу інфляції за період
2004-2013 р.р. складає за розрахунком
позивача 60 935,00 грн.

Згідно з приписами ч. 1 статті 22
Цивільного кодексу України особа, якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками, зокрема є
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України
збитками є, зокрема, доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Частиною 2 ст. 224 ГК України встановлено,
що під збитками розуміються витрати,
зроблені управненою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 225 ГК України до
складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила
господарське правопорушення,
включаються: вартість втраченого,
пошкодженого або знищеного майна,
визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

У відповідності до частини 1 статті 226
Господарського кодексу України
учасник господарських відносин, який
вчинив господарське правопорушення,
зобов'язаний вжити необхідних заходів
щодо запобігання збиткам у
господарській сфері інших учасників
господарських відносин або щодо
зменшення їх розміру, а у разі якщо
збитків завдано іншим суб'єктам, -
зобов'язаний відшкодувати на вимогу
цих суб'єктів збитки у добровільному
порядку в повному обсязі, якщо законом
або договором сторін не передбачено
відшкодування збитків в іншому обсязі.

При цьому, на позивача покладається
обов'язок довести наявність збитків,
протиправність поведінки заподіювача
збитків та причинний зв'язок такої
поведінки із заподіяними збитками. В
свою чергу, відповідач повинен довести,
що в його діях відсутня вина у
заподіянні збитків.

У своєму відзиві відповідач зазначає,
що виходячи з правового аналізу
договірної діяльності між сторонами,
будь-які кошти отримані від позивача
мали лише три цільових призначення:

- щомісячна орендна плата,

- компенсація за спожиті
комунальні послуги,

- компенсація витрат Орендодавця
на облаштування об'єкта оренди. (том 2
а/с 26).

Дослідивши обставини справи суд
встановив, що кошти згідно квитанцій до
прибуткового касового ордера №764 від
07.05.2003 р. на суму 10 000,00 грн. (призначення
платежу - перша оплата за магазин), №882
від 21.05.2003 р. на суму 14 085,00 грн.
(призначення платежу - кінцева оплата
магазину), були сплачені до укладення
між сторонами Договору оренди
приміщення від 01.07.2003 р. Докази
існування переддоговірних чи
договірних відносин між сторонами на
момент сплати коштів квитанціями № 764
від 07.05.2003р. та №882 від 21.05.2003р. у
матеріалах справи відсутні, сторонами
не подані.

У матеріалах справи також відсутні
докази оскарження правомірності
перерахування відповідачу 24 085 грн. -
коштів сплачених згідно квитанцій до
прибуткового касового ордера №764 від
07.05.2003 р. на суму 10 000,00 грн. (призначення
платежу - перша оплата за магазин), №882
від 21.05.2003 р. на суму 14 085,00 грн.
(призначення платежу - кінцева оплата
магазину).

Судом не встановлено що у відносинах
сторін мало місце знищення або
пошкодження майна на суму 24 085 грн., як і
не встановлено що позивачем зроблені,
або мають бути зроблені витрати на цю
суму, які пов'язуються із відновленням
порушеного права (реальні збитки),
також і не встановлено що ця сума є
упущеною вигодою чи вартістю
додаткових робіт, як і вартістю
додатково витрачених матеріалів.

Відтак безпідставне перерахування
коштів не є такими втратами позивача,
які мають компенсуватись шляхом
відшкодування збитків. Із встановлених
судом обставин справи не вбачається, що
заявлена до суду сума носить такий
компенсаційний характер як збитки.

Відповідачем заявлено про
застосування до вимоги про стягнення
коштів в сумі 60 935,00 грн. строку
позовної давності, однак судом
встановлено, що позивачем заявлено
вимогу про стягнення збитків, а не
стягнення коштів.

Проаналізувавши наявні в матеріалах
справи докази, з огляду на
вищевикладене, суд вважає, що заявлена
до стягнення позивачем сума 24 085 грн. не
є збитками у розумінні наведених норм
права, та вбачає наявність у позивача
права вимагати повернення
безпідставно перерахованих коштів,
відтак позивач обрав неправильний
спосіб захисту своїх прав в частині
стягнення коштів, перерахованих у
якості оплати за магазин, як збитки
(ст.ст. 1212, 1213 ЦК України).

Таким чином, вимоги позивача про
стягнення збитків з відповідача в
розмірі 24 085 грн., що з урахуванням
індексу інфляції за розрахунками
позивача складає 60 935,00 грн. як плата за
магазин є необґрунтованими та такими,
що не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача коштів за
втрачений товар на суму 58 350,00 грн.
судом встановлено.

Відповідно до наказу № 76 від 06.10.2011р.
відповідач комісійно, в присутності
свідків, описав майно, що знаходилося в
приміщенні НОМЕР_1 в ТЦ «Європа» та
відповідно до акту опису майна передав
на відповідальне збереження
завідуючому складу товариства Дмитрак
(Том 1, а/с 116). 09.04.2013р., в присутності
представника Залізничного РВ ЛМУ УМВС
України, позивачу передано обладнання
та інше майно, що згідно акту опису від
06.10.2011р. зберігалося на складі
товариства (а/с 129 том 1).

Доказом наявності неповернутого
товару на думку позивача є складений
ним інвентаризаційний опис майна (а/с
118-128, том 1).

Наказом Міністерства фінансів України
№ 69 від 11.08.1994р. зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 26 серпня
1994 р. за N 202/412 затверджена Інструкція
основних засобів, нематеріальних
активів, товарно-матеріальних
цінностей, грошових коштів і
документів та розрахунків.

Вказана Інструкція визначає порядок
проведення інвентаризації юридичними
особами та не розглядає можливість
проведення інвентаризації у фізичної
особи-підприємця у зв'язку з тим, що
проведення інвентаризації базується
співставленням фактичних даних з
даними бухгалтерського обліку, який
фізична особа-підприємець, відповідно
до ЗУ «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» № 996 від
16.07.1999р. вести не зобов'язаний.

Як встановлено судом, позивач має
юридичний статус фізичної
особи-підприємця, є платником єдиного
податку, бухгалтерський облік не веде.
(а/с 150, 151, том 1).

Щодо стягнення з відповідача 12 469,00 грн.
коштів за втрачене обладнання, судом
встановлено, що позивачем не надано в
розумінні ст. 32 ГПК України доказів
того, що обладнання втрачено з вини
відповідача. Товарні чеки, надані
позивачем у якості доказів,
підтверджують факт придбання
позивачем обладнання, а не факт
вилучення та неповернення такого
відповідачем.

Позивачем заявлено вимогу про
стягнення з відповідача коштів в сумі 40
000,00 грн. з яких: 10 000,00 грн. та 3 000 дол.
США, що в розрахунках позивача
еквівалентні 30 000,00 грн. та знаходилися
в приміщенні магазину. Розглянувши
зазначену позовну вимогу судом
встановлено.

Доказом наявності коштів в сумі 10 000,00
грн. є пояснення фізичної особи -
ОСОБА_5. В якому зазначено, що позивач в
присутності громадянки ОСОБА_5
перерахувала гроші в сумі 10 000,00 грн. і
положила їх в тумбочку.

В судовому засіданні 31.03.2014 р. позивач
та представник позивача заявили про те,
що гр. ОСОБА_5 не перебувала в трудових
відносинах з позивачем та є
посторонньою особою, про що зазначено в
протоколі судового засідання.

Докази наявності коштів в сумі 3 000 дол.
США, крім заяви про це позивача, у
матеріалах справи відсутні.

Крім зазначеного, прокуратурою
Залізничного району м. Львова
перевірено законність винесеної
Залізничним РВ ЛМУ ГУ МВС України
Львівської області постанови про
відмову в порушенні кримінальної
справи за результатами проведеної
перевірки за зверненнями позивача щодо
крадіжки речей з магазину НОМЕР_1 в ТЦ
«Європа» ТВК «Південний» та
самоправства адміністрації ТВК
«Південний». Проведеною перевіркою
встановлено, що прокуратурою району
вже проводилась перевірка за
аналогічним зверненням, за
результатами якої 14.06.2012 р. було надано
відповідь за №6с12, згідно якої
вбачається, що за результатами
проведених перевірок Залізничним РВ
ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області
неодноразово приймались рішення про
відмову в порушенні кримінальної
справи, востаннє 07.06.2012 р.
оперуповноваженим СДСБЕЗ Залізничного
РВ Височанським С.І., на підставі п. 2 ст.
6 КПК України, у зв'язку із відсутністю в
діях працівників ТОВ «АЙПІЄ-Л» злочину,
передбаченого ст. 185 КК України.
Повідомлено позивача про те, що
відповідно до ч. 1 ст. 27 КПК України,
справи про злочини передбачені ст. 365 КК
України щодо, дій, якими заподіяно
шкоду правам та інтересам окремих
громадян, порушується не інакше, як за
скаргою потерпілого, якому і належить в
такому разі право підтримувати
обвинувачення. В цих справах дізнання і
досудове слідство не проводиться.

Згідно ч. 3 ст. 97 КПК України, справи
зазначені в ч. 1 ст. 27 цього Кодексу,
порушуються народним суддею.

У зв'язку з вищенаведеним, позивачу
запропоновано звернутись із скаргою в
Залізничний районний суд м. Львова, про
порушення кримінальної справи за
фактом вчинення адміністрацією ТОВ
«АЙПІЄ-Л» злочину передбаченого ст. 356
КК України. (Том 1, а.с. 160)

Слідчим суддею Залізничного суду м.
Львова ухвалою від 14.06.2013 р. скасовано
постанову слідчого від 26.04.2013 р. про
закриття кримінального провадження та
встановлено, що при проведенні
перевірки заяви ОСОБА_1 не було
належним чином перевірено усі дані, які
можуть вказувати на наявність ознак
кримінального правопорушення
передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України.
Матеріали повернуто для додаткової
перевірки. (Том 1, а.с. 186)

Як заявлено позивачем в судовому
засіданні 09.04.2014 р., постанову по
досудовому розслідуванні в
кримінальному провадженні на день
винесення судового рішення слідчим не
прийнято.

Таким чином, вимоги позивача про
стягнення з відповідача 58 350,00 грн.
коштів за втрачений товар, 12 469,00 грн.
коштів за втрачене обладнання, коштів в
сумі 10 000,00 грн. та 3 000 доларів США, які
еквівалентні 30 000,00 грн. не є
підтвердженні належними доказами та
такими, що не підлягають задоволенню.

Позивачем заявлено вимогу до суду про
стягнення з відповідача упущеної
вигоди, в розмірі 77 523,00 грн., а саме
заробітної плати за період з жовтня 2011
року по 2013 рік (розрахунок проведено з
врахуванням середньої заробітної
плати фізичної особи в Україні за 2011-2013
роки).

Розглянувши позовну вимогу про
стягнення з відповідача упущеної
вигоди суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема,
відшкодування збитків.

Позивач має юридичний статус фізичної
особи-підприємця.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України
збитками є, зокрема, доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Пред'явлення вимоги про відшкодування
неодержаних доходів (упущеної вигоди)
покладає на кредитора, в даному випадку
фізичної особи - підприємця, обов'язок
довести, що ці доходи (вигода) не є
абстрактними, а дійсно були б ним
отримані в разі належного виконання
боржником своїх обов'язків. При
визначенні реальності неодержаних
доходів мають враховуватися заходи,
вжиті кредитором для їх одержання. У
вигляді упущеної вигоди
відшкодовуються ті збитки, які могли б
бути реально отримані при належному
виконанні зобов'язання.

Стаття 623 ЦК України встановлює
порядок відшкодування збитків,
завданих порушенням зобов'язання.

Судом не встановлено наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення для покладення
відповідальності на відповідача з
відшкодування збитків у вигляді
упущеної вигоди.

Таким чином, для задоволення позову про
стягнення збитків у вигляді упущеної
вигоди позивач мав би довести за
допомогою документів бухгалтерського
та податкового обліку розмір завданих
збитків (упущеної вигоди), причинний
зв'язок між порушенням зобов'язання та
не отриманими доходами (прибутком),
зазначити (з відповідним
документальним підтвердженням) з яких
міркувань він виходив, при визначенні
розміру упущеної вигоди (докази того
факту, що при відсутності порушення
відповідачем зобов'язання, позивач
одержав би зазначений розмір доходу).
Будь - яких доказів на підтвердження
вищезазначених обставин позивачем до
суду не подано.

Крім того, оскільки позивач є суб'єктом
підприємницької діяльності, тобто само
зайнятою особою, то розрахунок втрат
позивача з посиланням на розмір
середньої заробітної плати фізичної
особи в Україні згідно даних
Держкомстату, є неналежним доказом
наявності збитків (упущеної вигоди)
завданих відповідачем суб'єкту
підприємницької діяльності - позивачу.

Таким чином, вимога позивача про
стягнення з відповідача 77 523,00 грн.
упущеної вигоди є необґрунтованою та
такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача 100 000,00
грн. моральної шкоди в результаті
перенесених позивачем моральних
страждань, суд встановив наступне.

Доказом перенесення моральних
страждань є на думку позивача висновок
судової психологічної експертизи. (а.с.
168, Том 1)

На вирішення експерта поставлено
наступне питання:

Чи була заподіяна ОСОБА_1 діями
посадових осіб ТОВ «АЙПІЄ-Л», які
достроково розірвали з нею договір
нежитлового приміщення моральна шкода,
якщо так, то який розмір заподіяної
моральної шкоди в грошовому
еквіваленті?

Вирішуючи це питання експерт-психолог
прийшов до висновку: якщо суд визнає, що
самовільне захоплення майна та
дострокове розірвання договору
супроводжувалося наданням неправдивої
відповіді з боку відповідача, що
принижує людську гідність та ділову
репутацію ОСОБА_1, то тим самим
відповідач наніс моральні страждання
(моральну шкоду) позивачу - ОСОБА_1 (Том 1,
а.с. 167-168)

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу
України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною першою ст.1167 ЦК України,
передбачено, що моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності вини, крім
випадків, встановлених частиною другою
цієї статті.

Отже, фактами, з якими матеріальний
закон пов'язує настання
цивільно-правової відповідальності за
заподіяння моральної шкоди, є:
наявність шкоди, протиправність діяння
її заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача, а також вини
останнього в її заподіянні.

Під немайновою шкодою, заподіяною
юридичній особі, слід розуміти втрати
немайнового характеру, що настали у
зв'язку з приниженням її ділової
репутації, посяганням на фірмове
найменування, товарний знак, виробничу
марку, розголошенням комерційної
таємниці, а також вчиненням дій,
спрямованих на зниження престижу чи
підрив довіри до її діяльності.

Дослідивши матеріали справи суд
приходить до висновку, що позивачем не
надано належних та допустимих доказів,
що підтверджують заподіяння позивачу
втрат немайнового характеру, у тому
числі моральних, а також доказів, що
підтверджують розмір моральної шкоди в
сумі 100 000,00 грн.

Враховуючи, що позивачем не надано
доказів приниження відповідачем
ділової репутації позивача, завдання
йому моральної шкоди, доказів
наявності прямого причинного зв'язку
між порушенням відповідачем
зобов'язання та завданою моральною
шкодою, а також обґрунтованого
розрахунку суми моральної шкоди, тому
суд вважає, що позовні вимоги щодо
стягнення з відповідача моральної
шкоди у розмірі 100 000,00 грн. визнаються
такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 4-2 ГПК України встановлено, що
правосуддя у господарських судах
здійснюється на засадах рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом.

Згідно із ст. 4-3 ГПК України судочинство
у господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

У силу ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна
сторона повинна належними і
допустимими доказами довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 33,
34, 43, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені ст. ст. 91-
93 Господарського процесуального
кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено та
підписано 14.04.2014 р.

Суддя
Синчук М.М.