ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2014 р.Справа № 922/339/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Макаренко О.В.

при секретарі судового засідання
Гонтар А.Д.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ветсинтез",
м. Харків до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ветеринарна
торгівельна мережа", м. Харків про
визнання недійсним договору за участю
представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - Блага Н.А., довіреність б/н
від 24.12.2013 р.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ветсинтез", м. Харків
(позивач) звернулося до господарського
суду із позовною заявою до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Ветеринарна торгівельна мережа", м.
Харків (відповідача) про визнання
недійсним договору поставки №2/1113 від
06.11.2013 р. Позивач також просить суд
покласти на відповідача витрати по
сплаті судового збору в розмірі
1 218,00 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 06.11.2013 р. між
сторонами було укладено договір
поставки №2/1113. Згідно з п.3.1. договору
загальна ціна товару вказується у
рахунках-фактурах та видаткових
накладних. Позивач просить суд визнати
договір поставки недійсним,
стверджуючи, що між сторонами не
досягнуто згоди щодо істотної умови
договору - ціни. При цьому, позивач
вважає, що видаткова накладна не є
додатком до договору. В обґрунтування
заявлених вимог позивач посилається на
приписи ст. ст. 203, 215, 638, 712 ЦК України та
ст. 180 ГК України.

Позивач у судове засідання не з'явився,
подав до суду клопотання за вх.№9218 від
19.03.2014 р. про розгляд справи без участі
представника позивача за наявними у
справі матеріалами.

Представник відповідача проти
клопотання позивача про розгляд справи
без участі представника позивача за
наявними у справі документами не
заперечує.

Розглянувши клопотання позивача про
розгляд справи по суті за наявними
матеріалами без участі представника
позивача, суд вважає за можливе
задовольнити його як таке, що не
суперечить інтересам сторін та вимогам
чинного законодавства України.

Представник відповідача у судовому
засіданні та у відзиві на позов (вх.№9440
від 20.03.2014 р.) позовні вимоги не визнає,
просить суд у позові відмовити,
наполягаючи на тому, що сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх істотних
умов договору поставки №2/1113 від
06.11.2013 р. Відповідач також
наполягає на належному виконанні
сторонами своїх договірних зобов'язань
за зазначеним договором. На
підтвердження виконання умов договору
відповідач подав видаткові накладні:
№№2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13 від 12.11.2013 р. та
товарно-транспортні накладні: №№Р2, Р3,
Р4, Р5, Р6, Р7, Р8, Р9, Р10, Р11 від 12.11.2014 р.,
відповідно до яких відповідач передав,
а позивач прийняв товар на загальну
суму 1 105 499,96 грн. Позивач перерахував
відповідачеві передоплату в розмірі 1
000,00 грн. платіжним дорученням №2/1113-1
від 25.11.2013 р., а решту боргу
в розмірі 1 104 499,96 грн. було
реструктуризовано відповідно до
укладеного між сторонами договору
№2/1113-1 від 25.11.2013 р. про
реструктуризацію боргу.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення представника
відповідача, всебічно та повно
дослідивши надані сторонами докази у
їх сукупності, суд дійшов висновку про
те, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, між
позивачем (покупець) та відповідачем
(продавець) було укладено договір
поставки №2/1113 від 06.11.2013 р., за умовами
якого відповідач прийняв на себе
зобов'язання передати позивачеві товар
в порядку та на умовах, визначених у
цьому договорі, а позивач зобов'язався
прийняти та оплатити промислове
обладнання, промислові меблі, інше
(надалі - товар) (п.1.1. договору).

Згідно з п.1.2. договору ціна, асортимент
та кількість (об'єм) кожної партії
товару вказуються у видаткових
накладних, що є невід'ємною частиною
договору.

Відповідно до п.1.3. договору доказом
факту поставки товару є оформлені
належним чином видаткові документи
(видаткові накладні та /або
товарно-транспорті накладні,
довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей).

Згідно з п.3.3. договору відповідач
здійснює оплату поставленого товару у
безготівковій формі шляхом
перерахування грошових коштів на
банківський рахунок позивача протягом
п'яти календарних днів з дати отримання
товару.

За умовами п.10.1. договір набирає
чинності з моменту його підписання
сторонами (06.11.2013 р.) і діє до 31.12.2014 р.

Позивач просить суд визнати договір
поставки недійсним, оскільки, на його
думку, між сторонами не досягнуто згоди
щодо істотної умови договору - ціни. В
обґрунтування заявлених вимог позивач
посилається на приписи ст. ст. 203, 215, 638,
712 ЦК України та ст. 180 ГК України.

Відповідач проти позову заперечує,
стверджуючи, що сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх істотних
умов договору поставки №2/1113 від 06.11.2013
р. Відповідач також зазначив про
належне виконання сторонами своїх
договірних зобов'язань за зазначеним
договором.

Дослідивши надані сторонами матеріали
справи та проаналізувавши наведені
доводи позивача, суд вважає їх хибними
і такими, що суперечать приписам
чинного законодавства, з наступних
підстав.

У відповідності до ч. 1 статті 33 ГПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. При цьому кожна суттєва для
справи обставина повинна
підтверджуватися належними і
допустимими доказами.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 180 ГК України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору. Строком дії господарського
договору є час, впродовж якого існують
господарські зобов'язання сторін, що
виникли на основі цього договору.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
передбачені статтею 203 ЦК України, а
саме: 1) зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності; 3)
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; 4) правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; 5) правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
6) правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

В силу приписів статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача.

За приписами ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Частиною 2 статті 189 ГК України
встановлено, що ціна є істотною умовою
господарського договору. Ціна
зазначається у договорі в гривнях.

Відповідно до статті 524 ЦК України
зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні.
Сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

Відповідно до приписів ст. 691 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
за ціною, встановленою у договорі
купівлі-продажу, або, якщо вона не
встановлена у договорі і не може бути
визначена виходячи з його умов, - за
ціною, що визначається відповідно до
статті 632 цього Кодексу.

Статтею 632 ЦК України визначено, що ціна
в договорі встановлюється за
домовленістю сторін. Якщо ціна у
договорі не встановлена і не може бути
визначена виходячи з його умов, вона
визначається виходячи із звичайних
цін, що склалися на аналогічні товари,
роботи або послуги на момент укладення
договору.

Виходячи із системного аналізу
зазначених законодавчих приписів, суд
дійшов висновку про те, що норми закону
щодо визначення ціни договору носять
диспозитивний характер, тобто, сторони
договору на власний розсуд
встановлюють ціну та/або порядок
(спосіб) її визначення.

В п.1.2. договору поставки визначено, що
ціна, асортимент та кількість (об'єм)
кожної партії товару вказуються у
видаткових накладних, що є невід'ємною
частиною договору.

За умовами п.3.1. договору загальна ціна
товару вказується у рахунках-фактурах
та видаткових накладних на кожну
партію товару. При цьому засобом
платежів є національна валюта України -
гривня (п. 3.2 договору).

Отже, сторони в договорі поставки чітко
передбачили, що ціна кожної партії
товару вказується у видаткових
накладних, які є невід'ємною частиною
цього договору.

Як свідчать надані відповідачем та
досліджені судом матеріали справи,
відповідач на виконання договору
поставки передав позивачеві товар, а
позивач прийняв товар на загальну суму
1 105 499,96 грн., що підтверджується
відповідними видатковими накладними:
№№2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13 від 12.11.2013 р.
(а.с. 43-53) та товарно-транспортними
накладними: №№Р2, Р3, Р4, Р5, Р6, Р7, Р8, Р9,
Р10, Р11 від 12.11.2014 р. (а.с. 31-40), які
підписано повноважними представниками
сторін і скріплено їх печатками.

Позивач товар прийняв та перерахував
позивачеві передоплату в розмірі
1 000,00 грн., що підтверджується
платіжним дорученням №3650 від 11.11.2013 р.,
де у реквізиті "призначення платежу"
зазначено: "сплата за шафу на ШС-80
згідно рахунку №1 від 08.11.2013 р., в тому
числі ПДВ 20% - 166,67 грн."

Проаналізувавши вищенаведені
законодавчі приписи та умови договору
поставки № 5132 від 10.03.2010 р., суд вважає,
що сторонами при укладенні договору
було досягнуто згоди щодо всіх
істотних умов договору (предмет, ціну
та строк дії договору). При цьому жодна
з умов договору не суперечить ані
чинному законодавству, ані моральним
засадам суспільства.

Виходячи з вищевикладеного, суд не
вбачає правових підстав підстав для
визнання оспорюваного договору
поставки недійсним.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги та заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Підсумовуючи викладене суд вважає, що
позивач не довів суду наявності
обставин, які є підставами для визнання
договору поставки №2/1113 від 06.11.2013 р.
недійсним в розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК
України.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов
висновку про те, що позовні вимоги
позивача про визнання договору
поставки №2/1113 від 06.11.2013 р. недійсним є
неправомірними та необґрунтованими, у
зв'язку з чим у їх задоволенні слід
відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судового
збору, суд керується ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаючи судовий збір у
розмірі 1 218,00 грн. на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 180, 181, 265 Господарського кодексу
України, ст. ст. 202-204, 215, 524, 626, 627, 632, 638, 691,
655, 712 Цивільного кодексу України, ст. ст.
1, 4, 4-3, 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 24.03.2014 р.

Суддя О.В. Макаренко