ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2014 р.
Справа № 920/2052/13

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.,

суддя Плужник О.В., суддя Пушай В.І.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
аеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх.№459С/3-9)
на рішення господарського суду
Сумської області від 30.01.14 у справі №
920/2052/13

за позовом ФОП ОСОБА_3, м.Суми

до ФОП ОСОБА_4, С.Косівщина, Сумський
район

про стягнення 22 461,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2013 року ФОП ОСОБА_3 звернувся
до господарського суду Полтавської
області із позовною заявою, в якій
просив суд стягнути з відповідача 22461
грн. 00 коп. заборгованості за
поставлений товар, відповідно до
договору купівлі - продажу № 1 від 05.10.2012
року, а також витрати по сплаті
судового збору.

Рішенням господарського суду Сумської
області від 30.01.2014 року по справі
№920/2052/13 (суддя Соп'яненко О.Ю.) у
задоволені позову відмовлено
повністю, з посиланням на те, що
позивачем не доведено укладання
договору та отримання товару саме
відповідачем.

Позивач з рішенням господарського суду
Сумської області не погоджується,
вважає його прийнятим з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, надав апеляційну скаргу, в якій
просить рішення скасувати та прийняти
нове рішення, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначив, що
договір купівлі - продажу від 05.10.2012
року укладений з дотриманням вимог
законодавства, його недійсність прямо
не встановлена законом і він не
визнаний судом недійсним, помилки в
договорі не тягнуть за собою
нікчемності правочину, договір
частково виконувався сторонами.

Відповідач вважає рішення суду
законним та обґрунтованим, прийнятим
відповідно до норм чинного
законодавства, надав відзив на
апеляційну скаргу, в якому зазначає, що
позивачем не доведено тих обставин, на
які він посилався як на підставу своїх
вимог і заперечень.

У відзиві на апеляційну скаргу вказує
на те, що жодних договорів купівлі -
продажу, актів звірки не підписувала,
що підписи на документах відповідачу
не належать, печатки на документах ФОП
ОСОБА_4 відсутні, прізвище,
ідентифікаційний номер та місце
проживання зазначено не вірно, тому
вважає що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Судова колегія, повторно розглянувши
справу, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення встановила, що
05.10.2012 року між позивачем та фізичною
особою ОСОБА_4 (ідент. ном. НОМЕР_1, яка
проживає за адресою: АДРЕСА_1) було
укладено договір купівлі-продажу № 1.

Пунктом 1 договору передбачено, що
позивач продає покупцю
товарно-матеріальні цінності у
відповідності до накладних, які мають
посилання на цей договір та є
невід'ємною частиною договору.

У п. 3 договору зазначено, що розрахунки
за поставлений товар здійснюються
готівковими коштами рівними частками
протягом 3 місяців один раз на кожні 30
днів.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Як вбачається з наданих позивачем
копій видаткових накладних: № РН-0000002
від 05.10.2012р. на суму 23318,00 грн.; № РН-0000003
від 05.10.2012р. на суму 583,00 грн.; № РН-0000005
від 07.10.2012р. на суму 6333,00 грн.; № РН-0000006
від 07.10.2012р. на суму 196,00 грн.; на загальну
суму 30430,00 грн., позивач поставив товар
фізичній особі ОСОБА_4.

Суд першої інстанції встановив, що
позивач, згідно складеного акту звірки
звернувся до ОСОБА_4 з претензією, з
вимогою сплати 22461 грн. 00 коп. в
трьохденний термін, з посиланням на те,
що відповідач частково розрахувалась
за поставлений товар, однак
заборгувала позивачу 22461 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського
кодексу України встановлено правило,
згідно якого суб'єкти господарювання
та інші учасники господарських
відносин повинні виконувати
господарські зобов'язання належним
чином відповідно до закону, інших
правових актів, договору.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей
Господарського кодексу України.

Судом першої інстанції обґрунтовано
встановлено, що учасниками
господарських відносин, а саме
сторонами договору, який є підставою
стягнення боргу по даній справі, є
позивач - ФОП ОСОБА_3 та физічна особа
ОСОБА_4 (ідент. ном. НОМЕР_1, яка проживає
за адресою: АДРЕСА_1).

Як свідчать матеріали справи,
відповідачем по справі є інша фізична
особа - підприємець ОСОБА_4 (ідент. номер
НОМЕР_2, АДРЕСА_2), згідно з наданою
відповідачем завіреною належним чином
копією паспорту ОСОБА_4, а в договорі
заначена адреса: АДРЕСА_1.

Відповідач проти позову заперечував,
вказував на те, що договір з позивачем
не укладався, акт звірки не
підписувався, печатка на документах
відсутня, в договорі інше прізвище,
адреса, ідентифікаційний номер.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однією із сторін має бути
досягнуто згоди.

У п. 8 ст. 181 ГК України зазначено, якщо
сторони не досягли згоди щодо усіх
істотних умов господарського договору,
такий договір вважається неукладеним
(таким, що не відбувся).

Згідно з ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

До змісту договору в першу чергу
входить визначення сторін та їх
повноважень укладати відповідний
договір. У договорі зазначають повні
найменування сторін, та підстави, що
підтверджують повноваження особи
укладати договір (це стосується
юридичних осіб).

Судом першої інстанції обгрунтовано
встановлено, що договір, на який
посилається позивач був укладений з
фізичною особою ОСОБА_4, жодних змін до
договору чи додаткових угод до
договору не укладалось, а в видаткових
накладних та акті звірки, на які
посилається позивач, одержувачем
зазначена фізична особа ОСОБА_4

Як свідчать матеріали справи,
відповідач по справі надав копію
виписки з ЄДРПОУ, з якої вбачається, що
ідентифікаційний номер відповідача -
НОМЕР_2, а не той, який зазначений у
договорі на який посилається позивач
(запис до реєстру був здійснений до
укладення договору), дані про основний
вид діяльності - надання в оренду й
експлуатацію власного чи орендованого
нерухомого майна. Також, відповідач на
підтвердження вищезазначеного факту
надав свідоцтво платника єдиного
податку від 01.06.2012 року картку фізичної
особи - платника податків від 24.10.2007
року.

Суд першої інстанції зробив
правомірний висновок, що наданий
позивачем на підтвердження позовних
вимог акт звірки взаємних розрахунків
не може бути прийнятий в якості
належного та допустимого доказу, так як
в акті звірки відсутні посилання як на
договір так і на первинні
бухгалтерські документі. Складання
акту взаєморозрахунків без
використання первинних документів є
безпідставним, так як акт
взаєморозрахунків не є первинним
документом, а тільки може відображати
стан взаєморозрахунків сторін на
підставі первинних документів.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій та повинні бути
складені під час здійснення цієї
операції, а якщо це неможливо -
безпосередньо після її закінчення.

В ст. 1 цього Закону встановлено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.
Кожною стороною (підприємством), що
брала участь у здійсненні
господарської операції, мають бути
отримані первинні документи для
записів у регістрах бухгалтерського
обліку, інформація в яких ідентично
засвідчує зміст господарської
операції. Первинні документи
складаються на бланках типових форм,
затверджених Міністерством статистики
України, а також на бланках
спеціалізованих форм, затверджених
міністерствами і відомствами України.

Згідно з п.2.15, п.2.16 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95 р. № 88 забороняється приймати
до виконання первинні документи на
операції, що суперечать законодавчим
та нормативним актам.

Відповідно до пункту 2.4. Положення
первинні документи для надання їм
юридичної сили і доказовості повинні
мати такі обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документу
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документу.

Як вбачається з матеріалів справи,
видаткові накладні надані позивачем не
містять посилання на укладений
договір, місце складання документу,
посади, прізвища і підписів осіб
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документу, в видаткових
накладних в якості одержувача
зазначена фізична особа ОСОБА_4.

Судом першої інстанції правомірно
встановлено, що надані позивачем
накладні не можуть бути використані, як
первинні документи бо не мають
юридичної сили і доказовості.

Суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку, що позов
подано не до тієї особи, яка має
відповідати за порушення умов спірного
договору, позивачем не доведено, що
договір укладено і товар на суму 22461
грн. отримано саме відповідачем - ФОП
ОСОБА_4, а відповідач в свою чергу надав
належні та допустимі докази того, що
дані, які містяться в спірному договорі
та видаткових накладних, стосовно
реквізитів сторін, не стосуються
відповідача, а тому вимога про
стягнення з відповідача
вищезазначеної суми є неправомірною,
необґрунтованою та такою, що не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставин, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, що позивачем
не виконано.

Таким чином, висновки викладені в
рішенні господарського суду,
відповідають нормам матеріального та
процесуального права та фактичним
обставинам справи, а мотиви позивача не
можуть бути підставою для його
скасування, керуючись керуючись ст. ст.
638, 712, 655, 628 ЦК України ст.193 ГК України,
ст.ст. 101-105 ГПК України

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Сумської
області від 30.01.14 у справі
№ 920/2052/13 залишити без змін, а
апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до касаційної
інстанції: Вищого господарського суду
України.

Повний текст постанови підписаний 14
квітня 2014р.

Головуючий суддя
Могилєвкін Ю.О.

Суддя
Плужник О.В.

Суддя
Пушай В.І.