м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/2405/14 03.04.14Господарський суд
міста Києва в складі:
головуючого судді
розглянувши справу № 910/2405/14
за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Новий друк»;
до приватного
акціонерного товариства «Картель»;
про стягнення 789 573,84 грн.
Представники сторін:
від позивача: Заїка А.О.,
довіреність № 2 від 01.10.2013р.;
довіреність № 3 від 02.04.2011р.;
від відповідача: Врублевський
І.О., довіреність б/н від 03.03.2013р.
обставини справи:
До Господарського суду міста Києва
звернулось товариство з обмеженою
відповідальністю «Новий друк» (надалі -
позивач) з позовом до приватного
акціонерного товариства «Картель»
(надалі - відповідач) про стягнення 789
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
відповідач в порушення умов укладеного
між сторонами договору № 13 на
виготовлення друкованої продукції від
08.01.2013р. у визначений строк не
розрахувався за одержану продукцію,
внаслідок чого виникла заборгованість
у сумі 750 167,00 грн., за прострочення
оплати якої нарахована пеня в сумі 27
235,23 грн., 6285,04 грн. - 3% річних та 5886,57 грн.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 17.02.2014р. порушено
провадження у справі № 910/2405/14 та
призначено її розгляд на 13.03.2014р.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 03.10.2013р. розгляд справи
відкладено на 03.04.2014р., у зв'язку з
задоволенням клопотання відповідача
про відкладення розгляду справи.
У судовому засіданні 03.04.2014р.
представник позивача звернувся до суду
з заявою про збільшення позовних вимог.
Також, представником позивача
підтримано заявлені позовні вимоги, з
урахуванням заяви про збільшення
Окрім того, від позивача надійшла заява
про забезпечення позову, в якій
останній просить накласти арешт на
майно та грошові кошти відповідача.
Дана заява обґрунтована тим, що у
позивача є підстави вважати, що
виконання рішення господарського суду
після його прийняття може бути
утруднено або навіть неможливе.
Представник відповідача в судовому
засіданні не заперечив проти наявності
заборгованості за спірним договором,
проте просив відкласти розгляд справи,
у зв'язку з можливим врегулюванням
Представники позивача заперечили щодо
відкладення розгляду справи,
посилаючись на те, що на день розгляду
справи відсутні докази вжиття
відповідачем дій, направлених на
Суд, розглянувши заяву про збільшення
позовних вимог, встановив, що така
заява обґрунтована невиконанням
відповідачем зобов'язань з оплати за
виготовлену та поставлену продукцію,
строк оплати якої настав вже після
звернення позивача з позовом до суду.
Відповідно до 3.11. постави Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» господарським
процесуальним кодексом, зокрема
статтею 22 цього Кодексу, не передбачено
права позивача на подання заяв
(клопотань) про "доповнення" або
"уточнення" позовних вимог, або
заявлення "додаткових" позовних вимог і
т.п. Тому в разі надходження до
господарського суду однієї із
зазначених заяв (клопотань) останній,
виходячи з її змісту, а також змісту
раніше поданої позовної заяви та
конкретних обставин справи, повинен
розцінювати її як: подання іншого (ще
одного) позову, чи збільшення або
зменшення розміру позовних вимог, чи
об'єднання позовних вимог, чи зміну
предмета або підстав позову.
У будь-якому з таких випадків позивачем
має бути додержано правил вчинення
відповідної процесуальної дії, а
недотримання ним таких правил тягне за
собою процесуальні наслідки,
передбачені ГПК та зазначені в цій
Проаналізувавши заяву позивача про
збільшення позовних вимог, суд
встановив, що викладені в заяві вимоги
фактично є поданням іншого позову та
нових вимог. До того ж, позивачем до
заяви про збільшення позовних вимог не
додано докази надсилання на адресу
відповідача заяви про збільшення
позовних вимог, що суперечить приписам
статей 54, 63 ГПК України.
З огляду на викладене, суд залишає
заяву позивача про збільшення позовних
Крім того, суд, розглянувши заяву
позивача про забезпечення позову
шляхом накладення арешту на майно та
грошові кошти відповідача, відмовив у
її задоволенні з огляду на наступне.
Вимогами статті 66 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що обґрунтування
необхідності забезпечення позову
полягає в доказуванні обставин, з якими
пов'язано вирішення питання про
забезпечення позову.
До предмета доказування в даному
випадку входять: факти про наявність у
боржника-відповідача майна (зокрема,
грошових сум); ймовірність припущення,
що майно (зокрема, грошові кошти), яке є
у відповідача на момент пред'явлення
позову до нього, може зникнути,
зменшитися на момент виконання
рішення.

Вирішуючи питання про забезпечення
позову, господарський суд має
здійснити оцінку обґрунтованості
доводів заявника щодо необхідності
вжиття відповідних заходів з
урахуванням такого: розумності,
обґрунтованості і адекватності вимог
заявника щодо забезпечення позову;
забезпечення збалансованості
інтересів сторін, а також інших
учасників судового процесу; наявності
зв'язку між конкретним заходом до
забезпечення позову і предметом
позовної вимоги, зокрема, чи спроможний
такий захід забезпечити фактичне
виконання судового рішення в разі
задоволення позову; імовірності
утруднення виконання або невиконання
рішення господарського суду в разі
невжиття таких заходів; запобігання
порушенню у зв'язку із вжиттям заходів
прав та охоронюваних законом інтересів
осіб, що не є учасниками даного
судового процесу.

Окрім того, вирішуючи питання про
забезпечення позову, суд має з
урахуванням доказів, наданих позивачем
на підтвердження своїх вимог,
пересвідчитись, зокрема, у тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам. При встановленні
зазначеної відповідності слід
враховувати, що вжиті заходи не повинні
перешкоджати господарській діяльності
відповідача.

Особа, яка подала заяву про
забезпечення позову, повинна довести
адекватність засобу забезпечення
позову. При цьому, тягар доказування
покладається на особу, яка подала заяву
про забезпечення позову.

Доказування повинно здійснюватися за
загальними правилами відповідно до
статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, яка
передбачає обов'язковість подання
доказів наявності фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного заходу до забезпечення позову.

Між тим, всупереч положенням статті 66
Господарського процесуального кодексу
України, заява позивача про
забезпечення позову ніякими доказами
не обґрунтована. Заявляючи про
необхідність вжиття заходів до
забезпечення позову, позивач не навів
обставин, які б свідчили, що невжиття
таких заходів утруднить чи зробить
неможливим виконання рішення
господарського суду, не підтвердив
твердження заяви належними доказами.
При цьому, неналежне виконання
відповідачем своїх договірних
зобов'язань перед іншими контрагентами
не може свідчити про неможливість
виконання рішення, прийнятого за
результатами вирішення даного спору.
Отже, заява позивача про застосування
заходів до забезпечення позову
задоволенню не підлягає.

При цьому, у п. 2.5. роз'яснень, наданих
Вищим господарським судом України в
постанові Пленуму Вищого
господарського суду України від
21.02.2013р. № 7 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»
вказано, що Законом передбачено (абзац
третій частини другої статті 6)
зменшення розміру судового збору з
позовної заяви, поданої після подання
заяви про вжиття запобіжних заходів
або забезпечення позову, на розмір
судового збору, сплаченого за подання
заяви про вжиття запобіжних заходів чи
заяви про забезпечення позову.
Зазначене зменшення розміру судового
збору здійснюється і в разі
одночасного (в один і той же день)
подання до господарського суду
позовної заяви і заяви про
забезпечення позову, в тому числі при
об'єднанні їх в одному документі. Якщо
заяву про забезпечення позову подано
після подання позовної заяви, то
відповідне зменшення суми судового
збору не здійснюється. Передбачене
згаданою нормою зменшення розміру
судового збору не ставиться Законом у
залежність від результатів судового
розгляду.

Таким чином, судовий збір, сплачений за
розгляд заяви про забезпечення позову
підлягає віднесенню на позивача.

Також, суд відмовив у задоволенні
усного клопотання представника
відповідача про відкладення розгляду з
огляду на заперечення представників
позивача.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82
Господарського процесуального кодексу
України, рішення прийнято
господарським судом за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем, у
нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, в
засіданні суду була оголошена вступна
та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем
документи і матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, що мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

08.01.2013р. між позивачем (за договором -
виконавець) та відповідачем (за
договором - замовник) було укладено
договір № 13 на виготовлення друкованої
продукції, у відповідності з п. 1.1. якого
позивач зобов'язався виготовити
друковану продукцію у відповідності з
її описом і на умовах, які викладаються
в додаткових угодах до цього договору,
що є невід'ємними додатками, та
передати її відповідачу у власність.

Відповідно до п.2.1 договору, вартість та
ціна продукції викладається в
додаткових угодах до даного договору.

Так, сторонами було підписано Додаток
№ 1 та Додаток № 2 до договору, якими
позивачем та відповідачем було
встановлено тарифи на виготовлення
продукції, основні характеристики
продукції та вартість її виготовлення.

Як встановлено судом, на виконання умов
договору позивачем за видатковими
накладними у період з жовтня по грудень
2013 року, копії яких залучені до
матеріалів справи, а оригінали було
оглянуто в судовому засіданні,
виготовив та поставив відповідачу
продукцію на загальну суму 770 301,00 грн.

Факт отримання відповідачем товару
також підтверджується довіреністю на
отримання товарно-матеріальних
цінностей № 1 від 16.01.2013р., копія якої
наявна в матеріалах справи.

Відповідно до п.2.4 договору, за умови
відсутності додаткових угод,
невід'ємною частиною договору є
рахунки-фактури та накладні.

Умовами п.3.1 договору визначено, що
відповідач зобов'язується оплатити
продукцію в розмірі 100% суми вартості
продукції, зазначеної у відповідній
видатковій накладній, протягом 30
календарних днів з дати отримання
відповідачем відповідної партії
виготовленої продукції та підписання
сторонами видаткової накладної на таку
продукцію.

Так, позивачем були виставлені
відповідачу на оплату поставленої
друкованої продукції відповідні
рахунки, копії яких наявні в матеріалах
справи. Факт отримання відповідачем
виставлених позивачем рахунків є
посилання на них у відповідних
видаткових накладних.

Однак, відповідач в порушення взятих на
себе зобов'язань за отриманий товар
розрахувався частково в сумі 20 137,00 грн.,
проте повну вартість отриманої
продукції на суму 750 167,00 грн. позивачу
не оплатив.

Оскільки отриману продукцію
відповідач не оплатив у повному обсязі,
позивач 09.01.2014р. листом з повідомленням
про вручення, направив відповідачу
вимогу за вих. №02 від 09.01.2014р. про сплату
боргу. Проте, відповідач вказану вимогу
залишив без відповіді та задоволення.

Таким чином, заборгованість
відповідача перед позивачем за
отриманий товар становить 750 167,00 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського
кодексу України, майнові зобов'язання,
які виникають між учасниками
господарських відносин, регулюються
Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Проаналізувавши умови договору № 13 від
08.01.2013р., суд встановив, що вказаний
договір має змішану цивільно-правову
природу, як то договору підряду на
виготовлення продукції та договору
поставки продукції.

Відповідно до положень частини першої
статті 837 Цивільного кодексу України за
договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу
України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкт
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов і вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Приписами статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

На час розгляду спору в господарському
суді відповідачем не заперечений факт
отримання продукції за представленими
накладними та не надано доказів повної
оплати або повернення переданої
друкованої продукції на суму 750 167,00
грн., відтак, позовна вимога про
стягнення з відповідача суми основного
боргу в розмірі 750 167,00 грн. підлягає
задоволенню.

Крім того, представник відповідача не
заперечив проти наявності
заборгованості за спірним договором.

Також, у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем своїх
зобов'язань, позивач просить суд
стягнути з відповідача пеню в сумі 27
235,23 грн., 6285,04 грн. - 3% річних та 5886,57 грн.
інфляційних втрат, які розраховані за
кожною видатковою накладною окремо.

Відповідно до положень ст. 610
Цивільного кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п.7.3 договору, за
порушення термінів сплати вартості
продукції відповідач, крім сплати суми
боргу з урахуванням індексу інфляції,
сплачує позивачу пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ та 3%
річних від вартості неоплаченої
продукції за кожен день прострочки.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання. У разі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського
кодексу України, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст.
217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу
України, застосовуються господарські
санкції, зокрема, штрафні санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює
договірні правовідносини між
платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
невчасне виконання грошових
зобов'язань, є Закон України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" від
22.11.1996р. № 543/96, відповідно до статті 3
якого, розмір пені за порушення
грошового зобов'язання розраховується
із суми простроченого платежу і не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до ст. 55 Господарського
процесуального кодексу України, суд,
перевіривши правильність нарахування
пені, задовольняє її в сумі 27 235,23 грн.,
згідно з розрахунком, наведеним
позивачем у позовній заяві.

Крім того, згідно ст. 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Отже, передбачене законом право
кредитора вимагати сплати річних є
способом захисту його майнового права
та інтересу, суть якого полягає в
отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання
боржником грошового зобов'язання
виникають нові додаткові зобов'язання,
які тягнуть за собою втрату
матеріального характеру.

Таким чином, оскільки вимоги позивача
щодо стягнення з відповідача 3% річних
ґрунтується на законі (ст. 625 Цивільного
кодексу України), а відповідач є таким
що прострочив виконання грошового
зобов'язання, тому позовні вимоги
позивача в частині стягнення 3% річних
та інфляційних втрат, підлягають
задоволенню згідно розрахунку
позивача, який є арифметично вірним.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають задоволенню повністю.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК
України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Стягнути з приватного акціонерного
товариства «Картель» (01135, м. Київ, вул.
Павлівська, 29, ) на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Новий друк» (02660, м.
Київ, вул. Магнітогорська, 1, ) 750 167 грн. 00 коп. - основного боргу, 27
235 грн. 23 коп. - пені, 6285 грн. 04 коп. - 3%
річних, 5886 грн. 57 коп. - інфляційних
втрат та 15 791 грн.48 коп. - витрат по
сплаті судового збору. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його прийняття, оформленого відповідно
до вимог ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 08.04.2014р.

Суддя
А.І.
Привалов