РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2014 р.
Справа № 5004/2115/11

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючої судді
Коломис В.В.

суддів
Тимошенко О.М.

суддів
Огороднік К.М.

при секретарі судового засідання
Величко К.Я.

розглянувши апеляційну скаргу
Заступника прокурора Волинської
області на рішення господарського
суду Волинської області від 13.01.14 р.

у справі № 5004/2115/11 (суддя Черняк Любов
Олександрівна )

за позовом Прокуратури Волинської
області в особі Фонду державного майна
України

до Світязької сільської ради Шацького
району

до Приватного акціонерного товариства
"Укрпрофтур"

до Приватного акціонерного товариства
"Волиньтурист"

до Виконавчого комітету Світязької
сільської ради Шацького району

за участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів: Пансіонат
"Шацькі озера", Федерація професійних
спілок України

про визнання незаконним та скасування
рішення виконавчого комітету
Світязької сільської ради від 29.01.2001р.
№ 4 "Про оформлення права власності на
об'єкти нерухомого майна", визнання
недійсним та скасування державної
реєстрації свідоцтва про право
власності

за участю представників сторін:

органу прокуратури - Прищепа О.М.
(посвідчення №017284 від 30.05.2013 року);

позивача - Маланчук І.В. (довіреність
№487 від 17.12.2013р.);

відповідача 1 - не з'явився;

відповідача 2 - не з'явився;

відповідача 3 - Шестернін В.Д.
(довіреність № 44/1.6а від 25.02.2014р.);

відповідача 4 - не з'явився;

третьої особи - не з'явились.

Судом роз'яснено представникам сторін
права та обов'язки, передбачені ст.ст.20,
22 ГПК України. Клопотання про технічну
фіксацію судового процесу не
поступало, заяв про відвід суддів не
надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Волинської області від 16.11.2011р. у справі
№5004/2115/11 за позовом прокурора
Волинської області в особі Фонду
державного майна України до Світязької
сільської ради Шацького району,
Приватного акціонерного товариства
"Укрпрофтур", Волинського обласного
Закритого акціонерного товариства по
туризму і екскурсіях "Волиньтурист",
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідачів: пансіонату "Шацькі озера"
про визнання незаконним та скасування
рішення виконавчого комітету
Світязької сільської ради №4 від
29.01.2001р. "Про оформлення права власності
на об'єкти нерухомого майна", визнання
недійсною та скасування державної
реєстрації свідоцтва про право
власності, визнання за державою в особі
Фонду державного майна України право
власності на будівлі та споруди
пансіонату "Шацькі озера", залишеним
без змін постановою Рівненського
апеляційного господарського суду від
15.02.2012р., позов задоволено повністю,
поновлено строк позовної давності,
визнано недійсними та скасовані
рішення виконавчого комітету
Світязької сільської ради Шацького
району № 4 від 29.01.2001 р. "Про оформлення
права власності на об'єкти нерухомого
майна", державну реєстрацію свідоцтва
про право власності за №23238340 від
08.07.2009р. Визнано за державою в особі
Фонду державного майна України право
власності на будівлі та споруди
пансіонату "Шацькі озера", а саме:
головний корпус (А-1); клуб -їдальня (В-2);
корпус №1 (К-2); корпус №2 (З-2); корпус №3
(Г-3); корпус №4 (Б-2); корпус №5 (Ж-3); корпус
№6 (Е-3); корпус №7 (Д-3),що розміщені за
адресою: Волинська область, Шацький
район, с. Світязь, урочище Гушово, 2 (т.1,
а.с.110-114).

Постановою Вищого господарського суду
України від 09.01.2013р. у справі №5004/2115/11
рішення господарського суду
Волинської області та постанову
Рівненського апеляційного
господарського суду скасовано, справу
передано на новий розгляд до
господарського суду Волинської
області (т.2, а.с.169-172).

Рішенням господарського суду
Волинської області від 13.01.2014 року у
справі № 5004/2115/11 при новому розгляді в
позові прокурора Волинської області до
Світязької сільської ради Шацького
району, Приватного акціонерного
товариства "Укрпрофтур", Приватного
акціонерного товариства
"Волиньтурист", Виконавчого комітету
Світязької сільської ради Шацького
району за участю третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідачів
Пансіонат "Шацькі озера", Федерації
професійних спілок України про
визнання незаконним та скасування
рішення виконавчого комітету
Світязької сільської ради від 29.01.2001р.
№ 4 "Про оформлення права власності на
об'єкти нерухомого майна", визнання
недійсним та скасування державної
реєстрації свідоцтва про право
власності, визнання за державою в особі
Фонду державного майна України право
власності на будівлі та споруди
пансіонату "Шацькі озера" - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом
першої інстанції рішенням, заступник
прокурора Волинської області
звернувся до Рівненського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Волинської області та прийняти нове
рішення, яким позов задоволити.

Обгрунтовуючи свої вимоги прокурор
посилається на порушення
господарським судом Волинської
області норм матеріального та
процесуального права, а також на
невідповідність висновків, викладених
у рішенні місцевого суду, обставинам
справи.

Відповідач 1,4 - Світязька сільська рада
та виконавчий комітет Світязької
сільської ради в поясненнях на
апеляційну скаргу вважають рішення
місцевого господарського суду
законним та обгрунтованим, а тому
просять залишити його без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.
Крім того, просять розглядати скаргу
без участі їх представників.

В судове засідання представники
відповідачів-2 та третіх осіб не
з'явились, про причини неявки суд не
повідомили, витребуваного ухвалою суду
відзиву на апеляційну скаргу не надали.

Враховуючи положення ст.102 ГПК України
щодо строку розгляду скарги в
апеляційній інстанції, а також те, що
судом вчинено всі необхідні дії для
належного повідомлення сторін про час
і місце розгляду справи, суд вважає за
можливе здійснювати розгляд
апеляційної скарги за відсутності
представників відповідачів-2 та третіх
осіб.

Крім того, відповідно до п.2 ухвали
апеляційного суду від 25.03.2014 року
передбачено, що неявка представників
сторін в судове засідання в разі
повідомлення їх належним чином не є
перешкодою для розгляду апеляційної
скарги по суті.

Безпосередньо в судовому засіданні
прокурор та представник позивача
підтримали доводи і вимоги, викладені в
апеляційній скарзі; представник
відповідача-3 вважає рішення місцевого
господарського суду законним та
обгрунтованим, а тому просить залишити
його без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Колегія суддів, заслухавши пояснення
прокурора, представників позивача та
відповідача-3, розглянувши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх
встановлення, дослідивши правильність
застосування місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права, вважає, що у
задоволенні вимог апеляційної скарги
слід відмовити, рішення місцевого
господарського суду - залишити без
змін.

При цьому колегія суддів виходила з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, в
вересні 2011 року прокуратурою
Волинської області за дорученням
Генеральної прокуратури України
проведено перевірку по додержанню
вимог чинного законодавства щодо
використання державного майна, яке
перебуває у володінні Федерації
профспілок України та створених нею
суб'єктів господарювання.

В ході перевірки встановлено, що
керівництво роботою в галузі туризму
постановою ЦВК СРСР від 17.04.1936 року "Про
ліквідацію Всесоюзного товариства
пролетарського туризму та екскурсій"
було покладено на ВЦРПС та його
організації, що стало підставою для
створення мережі
туристсько-екскурсійних закладів
профспілок, які в Українській РСР
перебували у складі Української
республіканської ради по туризму і
екскурсіях, підпорядкованої
Укрпрофраді згідно постанови президії
ВЦРПС від 27.11.1959 року "Про поліпшення
керівництва розвитком туризму у
профспілках".

Постановою Президії Ради Федерацій
незалежних профспілок України
(колишнього ВЦРПС) № ІІ-7-7 від 23.08.1991
року зі змінами від 09.10.1991 року
Українську республіканську раду по
туризму та екскурсіях було перетворено
в Акціонерне товариство "Укрпрофтур".

04.10.1991 року Рада Федерацій незалежних
профспілок України та Фонд соціального
страхування України уклали установчий
договір про створення на базі
туристсько-екскурсійних підприємств і
організацій Української
республіканської ради по туризму і
екскурсіях акціонерного товариства
"Укрпрофтур" та затвердили його статут.

На момент створення вказаного
акціонерного товариства, Рада
Федерацій незалежних профспілок
передала до статутного фонду ЗАТ
"Укрпрофтур" основні фонди та оборотні
засоби туристсько-екскурсійних
підприємств, об'єднань та організацій
профспілок України на суму 381206 тис.
крб., а Фонд соціального страхування - 10
млн. крб.

Крім того, судами обох інстанцій
встановлено, що у вересні 1965 року було
створено Волинську обласну раду по
туризму та екскурсіях, яку постановами
колегії Центральної ради по туризму і
екскурсіях № 13-17 від 09.08.1988 року "Про
створення Волинського обласного
туристсько-екскурсійного виробничого
об'єднання "Волиньтурист" та
Української республіканської ради по
туризму та екскурсіях № 9 від 11.08.1988
року "Про організаційні заходи по
створенню туристсько-екскурсійного
об'єднання" було ліквідовано, а на її
базі створено Волинське обласне
виробниче об'єднання "Волиньтурист".

Згідно протоколу №9 від 30.03.1992 року,
рішенням правління Українського
акціонерного товариства по туризму та
екскурсіях "Укрпрофтур" Волинське
обласне виробниче об'єднання
"Волиньтурист" було реорганізовано у
Волинське обласне
туристсько-екскурсійне об'єднання
"Волиньтурист", яке являється
правонаступником виробничого
об'єднання "Волиньтурист", а рішенням
правління Українського акціонерного
товариства по туризму та екскурсіях
"Укрпрофтур" (протокол № 8 від 11.10.1994
року) Волинське обласне
туристсько-екскурсійне об'єднання
"Волиньтурист" було реорганізоване у
Волинське обласне дочірнє
підприємство "Волиньтурист"
акціонерного товариства "Укрпрофтур".

Пансіонат "Шацькі озера" був
структурним підрозділом підприємства.

Відповідно до протоколу № 30/3 від 24.06.1998
року постановою ради закритого
акціонерного товариства по туризму і
екскурсіях "Укрпрофтур", Волинське
обласне дочірнє підприємство
"Волиньтурист" було реорганізоване у
Волинське обласне закрите акціонерне
товариство по туризму та екскурсіях
"Волиньтурист", до складу якого увійшов
і пансіонат "Шацькі озера" (протокол №1
зборів акціонерів ЗАТ "Волиньтурист"
від 01.10.1998р., т.1, а.с. 95-100).

Згідно з п.1.1. статуту Волинського
обласного закритого акціонерного
товариства по туризму та екскурсіях
"Волиньтурист", затвердженого
загальними зборами 01.10.1998р., товариство
засноване у відповідності із
Установчим договором про створення та
діяльність закритого акціонерного
товариства шляхом реорганізації
Волинського обласного дочірнього
підприємства "Волиньтурист"
Українського закритого акціонерного
товариства по туризму та екскурсіях
"Укрпрофтур" та є правонаступником
Волинського обласного дочірнього
підприємства "Волиньтурист" (т.1, а.с. 86).

01.10.1998 року установчими зборами
засновників Волинського обласного
закритого акціонерного товариства по
туризму та екскурсіях "Волиньтурист"
затверджено Установчий договір (т.1, а.с.
103-105).

З матеріалів справи вбачається, що
товариство засноване на майні,
переданому ЗАТ "Укрпрофтур". Для
забезпечення діяльності підприємства
ЗАТ "Укрпрофтур" передало Волинському
обласному закритому акціонерному
товариству по туризму та екскурсіях
"Волиньтурист" майно та будівлі, в тому
числі і пансіонат "Шацькі озера" в
с.Світязь Шацького району.

29.01.2001р. рішенням виконавчого комітету
Світязької сільської ради Шацького
району №4 визнано право власності
Волинського обласного закритого
акціонерного товариства по туризму і
екскурсіях "Волиньтурист" на об'єкти
пансіонату "Шацькі озера", що
знаходяться за адресою с. Світязь, а
саме: головний корпус; клуб-ідальню;
корпуси №№1-7 (т.1, а.с.36).

06.03.2001 року, на підставі вищевказаного
рішення, Волинським обласним БТІ
видано свідоцтво про право власності
ЗАТ "Волиньтурист" на головний корпус
пл.881,2кв.м., клуб-їдальню пл.2213,8кв.м.,
корпуси №1 пл.869,1кв.м., №2 пл.956кв.м., №3
пл.3159,2кв.м., №4 пл.262,9кв.м., №5 пл.659,3кв.м,
№6 пл.643,4кв.м., №7 пл.666,3кв.м., що
знаходяться за адресою: урочище
"Грушово", с.Світязь, Шацького району,
Волинської області, про що 06.03.2001р.
внесено запис в реєстрову книгу за №27
та в Електронний Реєстр прав власності
на нерухоме майно 08.07.2009р. за №23238340 (т.1,
а.с.26).

Статтею 10 Конституції (Основного
Закону) Української Радянської
Соціалістичної республіки (1978 р.) було
встановлено, що основу економічної
системи України становить
соціалістична власність на засоби
виробництва у формі державної
(загальнонародної) і
колгоспно-кооперативної власності.
Соціалістичною власністю є також майно
профспілкових та інших громадських
організацій, необхідне їм для
здійснення статутних завдань.

Главою VI Декларації про державний
суверенітет України від 16.07.1990р.
визначено, що весь економічний і
науково-технічний потенціал, що
створений на території України, є
власністю її народу.

Постановою Верховної Ради УРСР від
15.10.1990р. "Про управління державним
майном Української РСР" встановлено, що
з метою захисту майнових прав та
інтересів республіки, ефективного
використання й збереження державного
майна в умовах переходу до ринкових
відносин і різноманітності форм
власності до прийняття Закону
Української РСР про Раду Міністрів
Української РСР покласти на Раду
Міністрів УРСР здійснення функцій по
управлінню державним майном
Української РСР, що є у
загальнореспубліканській власності.

Відповідно до Постанови Верховної Ради
Української РСР "Про захист суверенних
прав власності Української РСР" від 29
листопада 1990 року № 506 введено
мораторій на території республіки на
будь-які зміни форми власності і
власника державного майна до введення
в дію Закону Української РСР про
роздержавлення майна, яка діяла до
затвердження Верховною Радою України
Державної програми приватизації на
підставі Постанови ВР № 2164-ХІІ від 04
березня 1992 року.

Відповідно до Указу Президії Верховної
Ради України від 30.08.1991р. №1452 "Про
передачу підприємств, установ та
організацій союзного підпорядкування,
розташованих на території України, у
власність держави", Закону України від
10.09.1991р. №1540 "Про підприємства, установи
та організації союзного
підпорядкування, розташовані на
території України" майно та фінансові
ресурси підприємств, установ,
організацій та інших об'єктів союзного
підпорядкування, розташовані на
території України, є державною
власністю України, в зв'язку з чим
рішення державних органів, органів
громадських, політичних,
кооперативних, інших організацій і
підприємств, посадових осіб, а також
договори та інші угоди, прийняті чи
здійснені на основі законодавства СРСР
щодо зміни власника і форми власності,
а також створення акціонерних та
спільних підприємств за участю органів
влади та управління Союзу РСР після
прийняття Постанови ВРУ від 24.08.1991р.
"Про проголошення незалежності
України" без узгодження з відповідними
органами, визначеними Кабінетом
Міністрів України, вважаються
недійсними.

Згідно з п.1 Постанови Кабінету
Міністрів України "Про розмежування
державного майна України між
загальнодержавною (республіканською)
власністю і власністю
адміністративно-територіальних
одиниць (комунальною власністю)" від
05.11.1991р. №311, яка прийнята на виконання
постанов Верховної Ради УРСР від
08.12.1990р. "Про порядок введення в дію
Закону Української РСР "Про місцеві
Ради народних депутатів Української
РСР та місцеве самоврядування", від
26.03.1991р. "Про введення в дію Закону
Української РСР "Про власність",
затверджено перелік державного майна
України, яке передається до власності
адміністративно-територіальних
одиниць (комунальної власності).
Встановлено, що державне майно України,
крім майна, яке належить до комунальної
власності, є загальнодержавною
(республіканською) власністю.

Постановою Верховної Ради України від
10 квітня 1992 року №2268-ХП "Про майнові
комплекси та фінансові ресурси
громадських організацій колишнього
Союзу РСР, розташовані на території
України" визначено, що майно та
фінансові ресурси розташованих на
території України підприємств, установ
та об'єктів, що перебували у віданні
центральних органів цих організацій,
до визначення правонаступників
загальносоюзних громадських
організацій колишнього Союзу РСР
вирішено передати Фонду державного
майна України.

Пунктами 1, 3 Постанови Верховної Ради
України від 04 лютого 1994 року №3943-ХП "Про
майно загальносоюзних громадських
організацій колишнього Союзу РСР"
встановлено, що тимчасово, до
законодавчого визначення суб'єктів
права власності майна загальносоюзних
громадських організацій колишнього
Союзу РСР, розташованого на території
України, це майно є загальнодержавною
власністю.

Таким чином, враховуючи Постанову
Верховної Ради України "Про управління
майном підприємств, установ та
організацій, що є у загальнодержавній
власності" від 14.02.1992р. функція по
управлінню державним майном була
покладена на Кабінет Міністрів
України, а після набрання чинності
постановою Верховної Ради України "Про
Тимчасове положення про Фонд
державного майна України" від 07.07.1992р. -
на Фонд державного майна України.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про
об'єднання громадян" від 16.06.1992 року,
об'єднанням громадян є добровільне
громадське формування, створене на
основі єдності інтересів для спільної
реалізації громадянами своїх прав і
свобод. Об'єднання громадян, незалежно
від назви (рух, конгрес, асоціація, фонд,
спілка тощо) відповідно до цього Закону
визнається політичною партією або
громадською організацією.

Особливості правового регулювання
діяльності профспілок врегулював
Закон України "Про професійні спілки,
їх права та гарантії діяльності"
№1045-ХІV, який був прийнятий 15.09.1999р.

Таким чином, суд першої інстанції вірно
зазначив в оскаржуваному рішенні, що до
набуття чинності цим Законом
діяльність професійних спілок України
була врегульована положеннями Закону
України "Про об'єднання громадян".

Відповідно до ст.21 Закону України "Про
об'єднання громадян", об'єднання
громадян може мати у власності кошти та
інше майно, необхідне для здійснення
його статутної діяльності. Об'єднання
громадян набуває право власності на
кошти та інше майно, передане йому
засновниками, членами (учасниками) або
державою, набуте від вступних та
членських внесків, пожертвуване
громадянами, підприємствами,
установами та організаціями, а також на
майно, придбане за рахунок власних
коштів чи на інших підставах, не
заборонених законом.

Статтею 20 Закону України "Про
власність" від 07.02.1991 року визначено, що
професійні спілки та їхні громадські
об'єднання є суб'єктами права
колективної власності.

Право колективної власності виникає на
підставі: добровільного об'єднання
майна громадян і юридичних осіб для
створення кооперативів, акціонерних
товариств, інших господарських
товариств і об'єднань; передачі
державних підприємств в оренду; викупу
колективами трудящих державного майна;
перетворення державних підприємств в
акціонерні та інші товариства;
безоплатної передачі майна державного
підприємства у власність трудового
колективу, державних субсидій;
пожертвувань організацій і громадян,
інших цивільно-правових угод (ст.21
Закону України "Про власність").

Враховуючи вищевикладене, місцевий
господарський суд вірно зазначив в
оскаржуваному рішенні, що
законодавство України не передбачало
підстав виникнення права власності
громадського об'єднання шляхом
передачі майна від загальносоюзних
громадських організацій новоствореним
в Україні громадським організаціям або
в порядку правонаступництва
загальносоюзної громадської
організації новоствореною
республіканською громадською
організацією.

Крім того, Верховний Суд України в
постанові від 25.09.2007 року дійшов
висновку про те, що передане до
статутного фонду акціонерного
товариства "Укрпрофоздоровниця"
(входить до складу Федерації
профспілок України як і АТ "Укпрофтур")
майно є державною власністю. Такої ж
думки дотримується і Вищий
господарський суд України в постанові
від 07.04.2010 року у справі № 20-3-30/475-05-11719.

Враховуючи все вищевикладене в
сукупності, місцевий господарський суд
прийшов до правильного висновку, що
майно передане, зокрема, профспілковим
організаціям, належало до державної
власності та передавалось останнім
виключно у відання. Однак, передача
майна у відання не є передачею майна у
власність з огляду на різне правове
значення даних форм управління майном,
так і на юридичні наслідки реалізації
прав на це майно.

Відповідно до Закону України "Про
приватизацію державного майна",
відчуження майна, що перебуває у
державній власності, можливе в порядку
його приватизації, яка здійснюється на
основі передбачених ч.2 ст.2 Закону
принципів, визначеними у статті 7
Закону органами у порядок і способи,
які передбачені розділом ІІ Закону.

Як встановлено судами обох інстанцій, в
даному випадку державне майно вибуло з
володіння держави без її волі та згоди
(не надано також доказів делегування
державою права розпорядження спірним
майном іншим особам), тобто відсутній
правочин, за яким власником чи особою,
якій власником делеговано право
розпорядження майном, здійснено
відчуження майна.

Враховуючи викладене та зважаючи на те,
що спірне майно не належало до
комунального майна, колегія суддів
погоджується з судом першої інстанції,
що виконком Світязької сільської ради,
приймаючи рішення №4 від 29.01.2001р. "Про
оформлення права власності на
пансіонат "Шацькі озера" за закритим
акціонерним товариством по туризму та
екскурсіях "Волиньтурист", вийшов за
межі наданих йому законом повноважень,
оскільки вирішення такого питання було
віднесено до виключної компетенції
Фонду державного майна України.

З огляду на це, місцевий господарський
суд прийшов до правильного висновку
про наявність та доведеність порушення
прав позивача на розпорядження в межах,
наданих законом, майном, яке перебувало
у державній власності.

Разом з тим, враховуючи, що
відповідачем-2 подана заява про
застосування строку позовної давності
(т.3, а.с.127-130), судом першої інстанції
вірно взято до уваги положення
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013 року "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів" (далі -
Постанова).

Зокрема, пунктом 2.2 Постанови
визначено, що за змістом частини першої
статті 261 ЦК України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи. Отже, перш ніж
застосовувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. І лише якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV (набрав
чинності 01.01.2004), Цивільний кодекс
України застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності. Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Пунктом 6 цих положень передбачено, що
правила Цивільного кодексу України про
позовну давність застосовуються до
позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло
раніше, не сплив до набрання чинності
цим Кодексом.

Як вбачається, в позовній заяві
прокурор просить визнати незаконним та
скасувати рішення виконавчого
комітету Світязької сільської ради №4
від 29.01.2001р. "Про оформлення права
власності на нерухоме майно", визнати
за державою Україна в особі Фонду
державного майна України право
власності на будівлі пансіонату
"Шацькі озера", витребувати з
незаконного володіння Волинського
обласного закритого акціонерного
товариства по туризму та екскурсіях
"Волиньтурист", тобто до спірних
правовідносин слід застосовувати
Цивільний кодекс Української РСР від
18.07.1963 № 6417 (втратив чинність 01.01.2004 в
зв'язку з набранням чинності Цивільним
кодексом України від 16.01.2003).

Відповідно до ст.71 Цивільного кодексу
Української РСР (в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки.

Позовна давність застосовується судом,
арбітражем або третейським судом
незалежно від заяви сторін. Перебіг
строку позовної давності починається з
дня виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права. Винятки з
цього правила, а також підстави
зупинення і перериву перебігу строків
позовної давності встановлюються
законодавством Союзу РСР і статтями 78-79
цього Кодексу (ст.ст. 75,76 Цивільного
кодексу Української РСР).

Відповідно до ст.80 Цивільного кодексу
Української РСР, закінчення строку
позовної давності до пред'явлення
позову є підставою для відмови в
позові. Якщо суд, арбітраж або
третейський суд визнає поважною
причину пропуску строку позовної
давності, порушене право підлягає
захистові.

При зверненні до суду в інтересах
держави в особі Фонду державного майна
України прокурор клопотав про
поновлення строку позовної давності і
це не суперечить вимогам
законодавства.

Разом з тим слід зазначити, що при
зверненні прокурора до суду ФДМ
України набув статусу позивача і саме
він повинен був обгрунтувати та
підтвердити належними та допустимими
доказами поважність причин пропуску
звернення за судовим захистом, на що, в
свою чергу, звернув увагу Вищий
господарський суд України в п.2.2.
Постанови.

Натомість, прокурор, обгрунтовуючи
вказані причини пропуску послався лише
на дату проведення прокурорської
перевірки - вересень 2011 року.

Разом з тим, з матеріалів справи
вбачається, що позивач - ФДМУ про
порушення свого права дізнався в 1996р.,
складаючи Перелік установ, організацій
і підприємств, які станом на 24.08.1991р.
знаходились у віданні Української
республіканської ради по туризму та
екскурсіях Федерації профспілок
України Загальносоюзної конфедерації
профспілок (колишнього ВЦРПС). До
зазначеного Переліку був включений
пансіонат "Шацькі озера", який
розташований у с.Світязь Шацького
району.

Крім того, в матеріалах справи
міститься рішення Вищого арбітражного
суду від 20.01.1997р. у справі №138/7,
відповідно до якого в позові Фонду
державного майна України до Федерації
профспілок України, Фонду соціального
срахування України та АТ "Укрпрофтур"
про визнання недійсними установчих
документів АТ "Укрпрофтур" відмовлено
(т.1,а.с.148-151).

Враховуючи викладене та зважаючи на
відсутність обгрунтування належними
та допустимими доказами позивачем
поважності причин пропуску звернення
за судовим захистом, місцевий
господарський суд прийшов до
правильного висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог в частині
визнання незаконним та скасування
рішення виконавчого комітету
Світязької сільської ради №4 від
29.01.2001р. "Про оформлення права власності
на об'єкти нерухомого майна", визнання
права власності на нерухоме майно,
витребування майна з чужого
незаконного володіння та повернення
безпідставно набутого майна в зв'язку з
пропуском строку позовної давності.

Щодо позовних вимог про визнання
недійсною та скасування державної
реєстрації свідоцтва про право
власності, то колегія суддів
погоджується з судом першої інстанції,
що свідоцтво про право власності не є
первинним документом на підставі якого
ПрАТ "Волиньтурист" набув права
власності на спірні приміщення. Факт
відсутності будь-яких судових рішень,
які б свідчили про незаконність
набуття права власності на даний об'єкт
попередніми юридичними особами і про
незаконність переходу права власності
на це майно в період його забудови по
даний час, в свою чергу спростовує
твердження позивача про незаконність
набуття права власності на даний
майновий комплекс відповідачем-3.

Також прокурором не обгрунтовано, яким
чином визнання недійсним рішення та
державної реєстрації права власності
на нерухоме майно призведе до захисту
прав держави в особі позивача.

Тобто, прокурором та позивачем обраний
невірний спосіб захисту, що є підставою
для відмови в задоволенні позову в цій
частині.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень. Натомість,
прокурором не подано судовій колегії
належних та достатніх доказів, які
стали б підставою для скасування
рішення місцевого господарського суду.
Посилання прокурора, викладені в
апеляційній скарзі, колегія суддів
вважає безпідставними, документально
необґрунтованими, такими, що належним
чином досліджені судом першої
інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в
сукупності, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
господарського суду Волинської
області ґрунтується на матеріалах і
обставинах справи, відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
а тому відсутні правові підстави для
його скасування.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105,106 ГПК
України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника
прокурора Волинської області -
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Волинської області від 13.01.2014 року -
залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя
Коломис В.В.

Суддя
Тимошенко О.М.

Суддя
Огороднік К.М.