КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2014 р. Справа№ 17/108-11/24

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Смірнової Л.Г.

суддів: Гончарова С.А.

Зубець Л.П.

при секретарі судового засідання -
Підченко О.Ю.

за участю представників:

від прокуратури: Бінковська А.В. за
посвідченням №009568 від 15.10.12;

від позивача: Демиденко О.А., за
довіреністю №514 від 20.12.2013;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: Мотін Ф.О.,
представник за довіреністю №152-д від
14.11.2013;

від третьої особи 1: не з'явився;

від третьої особи 2: не з'явився;

від третьої особи 3: не з'явився;

від третьої особи 4: Хоменко А.В., за
довіреністю №11/01-42/2049 від 25.12.2013;

Розглянувши апеляційну скаргу
Заступника прокурора Київської
області

на рішення Господарського суду
Київської області від 19.09.2013

у справі №17/108-11/24 (головуючий суддя
Лутак Т.В., судді Наріжний С.Ю.,
Скутельник П.Ф.)

за позовом Переяслав-Хмельницького
міжрайонного прокурора Київської
області в інтересах держави в особі
Фонду державного майна України

до 1) Циблівської сільської ради
Київської області

2) Приватного акціонерного
товариства "Укрпрофтур"

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача:

1) Комунальне підприємство Київської
обласної ради "Переяслав-Хмельницьке
бюро технічної інвентаризації"

2) Дочірнє підприємство "Київоблтурист"

3) Філія оздоровчого закладу для дітей
"Переяславський"

4) Федерація професійних спілок
України

про визнання незаконним рішення,
визнання права власності та
витребування майна із чужого
незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду
Київської області передані позовні
вимоги Переяслав-Хмельницького
міжрайонного прокурора Київської
області в інтересах держави в особі
Фонду державного майна України (далі -
позивач) до Циблівської сільської ради
Київської області (далі - відповідач 1)
та Приватного акціонерного товариства
"Укрпрофтур" (далі - відповідач 2) про
визнання незаконним з моменту
прийняття та скасування рішення
виконавчого комітету Циблівської
сільської ради
Переяслав-Хмельницького району
Київської області №51/1 від 12.07.2001 «Про
видачу свідоцтва на право власності на
цілісний майновий комплекс
оздоровчого табору «Переяславський»
Дочірнього підприємства
«Київоблтурист» ЗАТ «Укрпрофтур», що
розташований в с.Циблі», визнання права
власності держави в особі Фонду
державного майна України на цілісний
майновий комплекс оздоровчого закладу
«Переяславський», який складається з 26
об'єктів нерухомого майна загальною
вартістю 2076200,00грн., площею 3926,4кв.м.,
розташований за адресою: мікрорайон
«Переяславський», с.Циблі,
Переяслав-Хмельницького району,
Київської області, та на який 25.07.2001
Переяслав-Хмельницьким міжміським
бюро технічної інвентаризації
Закритому акціонерному товариству
«Укрпрофтур» видане свідоцтво про
право власності та витребування із
чужого незаконного володіння ЗАТ
«Укрпрофтур» спірного цілісного
майнового комплексу та повернення його
у власність держави в особі Фонду
державного майна України.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 19.08.2011 у справі
№17/108-11 позов задоволено частково;
визнано незаконним з моменту прийняття
та скасовано рішення виконавчого
комітету Циблівської сільської ради
Переяслав-Хмельницького району
Київської області «Про видачу
свідоцтва на право власності на
цілісний майновий комплекс
оздоровчого табору «Переяславський»
Дочірнього підприємства
«Київоблтурист» ЗАТ «Укрпрофтур», що
розташований в с.Циблі» № 51/1 від 12.07.2001;
визнано право власності держави в
особі Фонду державного майна України
на цілісний майновий комплекс
оздоровчого закладу «Переяславський»,
який складається з 26 об'єктів
нерухомого майна загальною вартістю
2076200,00грн. і площею 3926,4м2 та
розташований за адресою: мікрорайон
«Переяславський», с. Циблі,
Переяслав-Хмельницького району,
Київської області та на який 25.07.2001
Переяслав-Хмельницьким міжміським
бюро технічної інвентаризації
Закритому акціонерному товариству
«Укрпрофтур» видане свідоцтво про
право власності; стягнуто з Приватного
акціонерного товариства «Укрпрофтур»
в доход Державного бюджету України
10381,00грн. державного мита та 118,00грн.
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу; у
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 15.02.2012 рішення
Господарського суду Київської області
від 19.08.2011 у справі № 17/108-11 скасовано
частково; позов
Переяслав-Хмельницького міжрайонного
прокурора Київської області в
інтересах держави в особі Фонду
державного майна України задоволено
повністю.

Постановою Вищого господарського суду
України від 15.01.2013 постанову Київського
апеляційного господарського суду від
15.02.2012 та рішення Господарського суду
Київської області від 19.08.2011 у справі
№17/108-11 скасовано, справу №17/108-11
передано на новий розгляд до
Господарського суду Київської області
в іншому складі суду, стягнуто з
Приватного акціонерного товариства
«Укрпрофтур» на користь Державного
бюджету України судовий збір за
поданою ним касаційною скаргою на суму
751,10грн.

13.06.2013 через канцелярію Господарського
суду Київської області від прокуратури
надійшла заява про уточнення позовних
вимог, у якій Переяслав-Хмельницький
міжрайонний прокурор просив суд
змінити п. 2 резолютивної частини
позовної заяви наступним: рішення
Циблівської сільської ради Київської
області від 12.07.2001 №51/1 «Про видачу
свідоцтва на право власності на
цілісний майновий комплекс
оздоровчого табору «Переяславський»
Дочірнього підприємства
«Київоблтурист» ПАТ «Укрпрофтур», що
розташований в с.Циблі» - визнати
недійсним з моменту прийняття.

Судом першої інстанції, в порядку ст.22
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України), прийнято
вищезазначену заяву про уточнення
позовних вимог до розгляду.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 19.09.2013 у справі
№17/108-11/24 у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, Заступник прокурора Київської
області звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення Господарського суду Київської
області від 19.09.2013 у справі №17/108-11/24
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити
повністю.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями, апеляційну скаргу
Заступника прокурора Київської
області передано на розгляд судді
Київського апеляційного
господарського суду Смірновій Л.Г.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
14.11.2013 для розгляду апеляційної скарги
Заступника прокурора Київської
області у справі №17/108-11/24 сформовано
колегію суддів у складі головуючого
судді Смірнової Л.Г., суддів Тищенко О.В.
та Чорної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 14.11.2013 у справі
№17/108-11/24 апеляційну скаргу Заступника
прокурора Київської області прийнято
до провадження, розгляд справи
призначено на 08.01.2014.

Через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від позивача
надійшли пояснення на апеляційну
скаргу, у яких позивач просив
задовольнити апеляційну скаргу
Заступника прокурора Київської
області.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 08.01.2014 змінено
склад колегії суддів у зв'язку з
перебуванням суддів Тищенко О.В. та
Чорної Л.В. у відпустці, у результаті
чого розгляд справи визначено
здійснити колегії суддів у складі:
головуючого судді Смірнової Л.Г.,
суддів Зубець Л.П., Отрюх Б.В.

В судове засідання 08.01.2014 представники
відповідача 1 та третіх осіб 1, 2, 3 не
з'явились. Розгляд справи відкладено на
29.01.2014.

Від третьої особи 1 через відділ
документального забезпечення надійшло
клопотання про розгляд справи за
відсутності представника третьої
особи 1.

Крім того, від відповідача 1 надійшов
лист, у якому останній зазначив, що
визнає позов прокурора та просив
розглядати справу за відсутності
представника відповідача 1.

В судове засідання 29.01.2014 представники
відповідача 1 та третіх осіб 1, 2, 3 не
з'явились. Розгляд справи відкладено на
05.03.2014.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 05.03.2014 змінено
склад колегії суддів у зв'язку з участю
судді Отрюха Б.В. у розгляді інших
справ, у результаті чого розгляд справи
визначено здійснити колегії суддів у
складі: головуючого судді Смірнової
Л.Г., суддів Зубець Л.П., Чорної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 05.03.2014 розгляд
справи відкладено на 19.03.2014.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 19.03.2014 змінено
склад колегії суддів у зв'язку з
перебуванням судді Чорної Л.Г. у
відпустці, у результаті чого розгляд
справи визначено здійснити колегії
суддів у складі: головуючого судді
Смірнової Л.Г., суддів Гончарова С.А.,
Зубець Л.П.

Через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від відповідача 2
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи на іншу дату.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 19.03.2014 розгляд
справи відкладено на 16.04.2014.

Від позивача надійшли додаткові
письмові пояснення у справі, у яких він
просив задовольнити позовні вимоги.

Крім того, від прокуратури надійшли
письмові пояснення щодо строку
позовної давності.

В судове засідання 16.04.2014 представники
відповідача 1 та третіх осіб 1-3 не
з'явились. Про причини неявки суд не
повідомили.

Оскільки, всі учасники судового
процесу були належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
апеляційної скарги, проте відповідач 1
та треті особи 1-3 не скористались
своїми правами, передбаченими статтями
22, 27 ГПК України, та виходячи з того, що
явка учасників апеляційного
провадження судом апеляційної
інстанції обов'язковою не визнавалася,
а участь в засіданні суду є правом, а не
обов'язком сторони, Київський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку про можливість розгляду
апеляційної скарги за відсутності
представників відповідача 1 та третіх
осіб 1-3.

Представник прокуратури в судовому
засіданні підтримав доводи, викладені
в апеляційній скарзі, просив суд
апеляційну скаргу задовольнити,
рішення суду першої інстанції у даній
справі скасувати та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав доводи, викладені
в апеляційній скарзі, просив суд
апеляційну скаргу задовольнити,
рішення суду першої інстанції у даній
справі скасувати та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача 2 заперечив
проти доводів, викладених в
апеляційній скарзі, просив рішення
суду першої інстанції у даній справі
залишити без змін.

Представник третьої особи 4 заперечив
проти доводів, викладених в
апеляційній скарзі, просив рішення
суду першої інстанції у даній справі
залишити без змін.

Відповідно до статті 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу, також апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
наявні матеріали справи, Київський
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

12.07.2001 виконавчим комітетом
Циблівської сільської ради прийнято
рішення №51/1 «Про видачу свідоцтва на
право власності на цілісний майновий
комплекс оздоровчого табору
«Переяславський» ДП «Київоблтурист»
ЗАТ «Укрпрофтур», що розташований в
с.Циблі», яким вирішено видати
свідоцтво на право власності на
цілісний майновий комплекс, який
розташований в с.Циблі і належить ЗАТ
«Укрпрофтур» на правах колективної
власності та доручити
Переяслав-Хмельницькому міжміському
бюро технічної інвентаризації
провести правову реєстрацію
нерухомого майна згідно даного
рішення.

На підставі вищезазначеного рішення
виконавчого комітету Циблівської
сільської ради №51/1 від 12.07.2001 видано
свідоцтво про право власності на
цілісний майновий комплекс
оздоровчого табору «Переяславський»
від 25.07.2001 (з 26 об'єктів), розташований в
с. Циблі, Переяслав-Хмельницького
району, Київської області, в
мікрорайоні «Переяславський» і
належить ЗАТ «Укрпрофтур» на праві
колективної власності, реєстраційний
напис вчинено Переяслав-Хмельницьким
міжміським бюро технічної
інвентаризації 25.07.2001 за реєстровим №1.

Рішенням виконавчого комітету
Циблівської сільської ради №39 від
01.07.2011 «Про розгляд протесту
Переяслав-Хмельницького міжрайонного
прокурора від 10.06.2011 за №2136 на рішення
виконавчого комітету Циблівської
сільської ради №51/1 від 12.07.2001 «Про
видачу свідоцтва про право власності
на цілісний майновий комплекс
оздоровчого табору «Переяславський»
ДП «Київоблтурист» ЗАТ «Укрпрофтур»,
що розташований в с.Циблі» вирішено
протест Переяcлав-Хмельницького
міжрайонного прокурора від 10.06.2011 №2136
на рішення виконавчого комітету
Циблівської сільської ради №51/1 від
12.07.2001 «Про видачу свідоцтва про право
власності на цілісний майновий
комплекс оздоровчого табору
«Переяславський» ДП «Київоблтурист»
ЗАТ «Укрпрофтур» задовольнити та
скасувати рішення виконавчого
комітету Циблівської сільської ради
№51/1 від 12.07.2001 «Про видачу свідоцтва
про право власності на цілісний
майновий комплекс оздоровчого табору
«Переяславський» ДП «Київоблтурист»
ЗАТ «Укрпрофтур».

Постановою Центрального виконавчого
комітету СРСР від 17.04.1936 «Про
ліквідацію Всесоюзного товариства
пролетарського туризму та екскурсій»
ліквідовано Всесоюзне товариство
пролетарського туризму і екскурсій з
передачею всього його майна Всесоюзній
Центральній Раді Професійних Спілок
(ВЦРПС). Цією постановою на ВЦРПС і його
організації покладено безпосереднє
керівництво роботою в області
місцевих, дальніх екскурсій, масового
туризму і альпінізму. Також нею
постановлено ВЦРПС організувати
управління місцевими і дальніми
екскурсіями і масовим туризмом,
передати в його безпосереднє відання
маршрути союзного та місцевого
значення, що знаходяться в системі
Всесоюзного товариства пролетарського
туризму і екскурсій, всіма
туристично-екскурсійними базами і
будівництвом, що стало підставою для
створення мережі
туристично-екскурсійних закладів
профспілок, які в Українській РСР
перебували у складі Української
республіканської ради по туризму та
екскурсіям, підпорядкованої
Укрпрофраді.

Постановою Секретаріату ВЦРПС від
24.04.1945 (протокол №53 п.24) відновлена
діяльність туристично-екскурсійного
управління ВЦРПС на правах відділу.

Постановою Президії ВЦРПС від 27.11.1959
(протокол №25 п.4) створені з 01.01.1960 в
союзних республіках республіканські, а
по РСФРР, в окремих краях і областях,
краєві, обласні туристично-екскурсійні
управління, у віданні яких повинні
знаходитися туристичні господарства
відповідних республік, країв і
областей.

Постановою Президії ВЦРПС від 20.07.1962
(протокол №17 п.4) центральні,
республіканські, краєві і обласні
туристично-екскурсійні управління
реорганізовані в центральні,
республіканські, краєві і обласні ради
по туризму.

Постановою Президії ВЦРПС від 11.09.1981
№8-15 згідно з постановою ЦК КПРС, Ради
Міністрів СРСР і ВЦРПС від 31.10.1980 «Про
подальший розвиток і вдосконалення
туристично-екскурсійної справи в
країні» затверджено Положення про
міжвідомчу раду по туризму і
екскурсіях при ВЦРПС.

Постановою Президії Центральної Ради
по туризму та екскурсіях від 27.07.1982 №8-3
затверджено Положення про Українську
республіканську раду по туризму і
екскурсіях. Відповідно до цього
Положення Українська республіканська
рада по туризму і екскурсіях являється
органом, який здійснює керівництво
радами по туризму і екскурсіям, іншими
підвідомчими установами,
організаціями, підприємствами
туристично-екскурсійної системи
профспілок на території УРСР.
Українська республіканська рада по
туризму та екскурсіях працює під
керівництвом Центральної ради по
туризму і екскурсіях Української
республіканської ради профспілок
(Укрпрофрада) в тісному контакті з
обласними радами і республіканськими
комітетами профспілок, іншими
громадськими організаціями,
державними комітетами, міністерствами
і відомствами Української РСР.
Українська республіканська рада по
туризму і екскурсіях здійснює свою
діяльність на началах госпрозрахунку,
являється юридичною особою, має
розрахунковий рахунок, самостійний
баланс. Положенням також визначені
завдання, зміст роботи, склад коштів.

Правовий статус ВЦРПС, його завдання,
функції визначалися Статутом
професійних спілок СРСР в редакції
затвердженій ХVIII з'їздом профспілок
СРСР від 01.01.1987 Відповідно до Статуту
професійні спілки були
загальносоюзною громадською
організацією, до складу якої входили
республіканські ради.

Постановою Президії ВЦРПС від 26.04.1988
№5-1 затверджені основні напрямки
розвитку і покращення
санаторно-курортного обслуговування,
туризму і відпочинку трудящих.

Установчим з'їздом незалежних
професійних спілок України 06.10.1990
прийнята Декларація про утворення
Федерації незалежних професійних
спілок України.

Пунктом 26 Декларації від 06.10.1990 про
утворення Федерації незалежних
профспілок України встановлено, що
Рада Федерації є правонаступником
Укрпрофради і все майно Федерації є
власністю останньої. 21.11.1992 Федерація
незалежних профспілок України була
перейменована в нинішню Федерацію
профспілок України.

23.08.1991 Президією Ради Федерації
незалежних профспілок України було
прийнято постанову №П-7-7 «Про
створення Акціонерного товариства
«Укрпрофтур», згідно якої з метою
радикальної перебудови управління
туризмом профспілок, приведення
господарського механізму у
відповідність ринковим відносинам
постановлено вважати доцільним
створення на базі
туристсько-екскурсійних підприємств,
об'єднань і організацій Української
республіканської ради по туризму і
екскурсіях Республіканського
акціонерного товариства «Укрпрофтур».

04.10.1991 між радою Федерації незалежних
профспілок України та Фондом
соціального страхування України було
підписано установчий договір про
створення Акціонерного товариства
«Укрпрофтур». Одночасно, 04.10.1991
підписано статут Українського
акціонерного товариства по туризму та
екскурсіях «Укрпрофтур», який
зареєстровано 28.10.1991 виконавчим
комітетом Київської міської ради
народних депутатів.

За змістом п.1.1 зазначеного статуту
Українське акціонерне товариство по
туризму та екскурсіях «Укрпрофтур»
створюється з метою організації та
надання громадянам, в тому числі,
іноземним, комплексних
туристично-екскурсійних та інших
послуг, ефективного використання
матеріальної бази, будівництва нових
та реконструкції існуючих туристичних
об'єктів, прискорення формування нових
економічних засад туризму та
екскурсій.

Згідно із п.п. 1.2, 2.1 статуту
засновниками та учасниками
новоствореної юридичної особи є рада
Федерації незалежних профспілок
України та Фонд соціального
страхування України.

При цьому, п. 1.8 статуту АТ «Укрпрофтур»
передбачено, що новостворена юридична
особа є правонаступником Української
республіканської ради по туризму та
екскурсіях.

Пунктом 3.1 статуту Українського
акціонерного товариства по туризму та
екскурсіях «Укрпрофтур» визначено, що
для забезпечення діяльності юридичної
особи створюється статутний фонд у
розмірі 391206 тис. рублів шляхом
передання радою Федерації незалежних
профспілок України у власність
акціонерному товариству капіталу в
розмірі вартості основних фондів та
оборотних засобів
туристично-екскурсійних підприємств,
об'єднань та організацій профспілок
України в сумі 381206 тис. рублів та
внеском Фонду соціального страхування
України у розмірі 10 млн. рублів.

До статутного фонду Українського
акціонерного товариства по туризму та
екскурсіях «Укрпрофтур» Федерацією
незалежних профспілок України було
передано, зокрема, туристичну базу
«Переяславська», 1983 року створення, яка
розташована у Київській області, що
підтверджується наданим до матеріалів
справи додатком до Статуту АТ
«Укрпрофтур» розділ ІІІ, п. 3.1. про
перелік майна, переданого ФП України до
статутного фонду АТ «Укрпрофтур».

Постановою Президії Ради Федерації
незалежних професійних спілок України
№ П-11-9 від 22.11.1991 доручено Українській
республіканській раді по туризму і
екскурсіях ліквідувати з 10.12.1991 обласні
туристично-екскурсійні виробничі
об'єднання, а також реорганізувати
підпорядковані їм
туристично-екскурсійні підприємства і
організації у встановленому чинним
законодавством порядку.

14.04.1998 Загальними зборами акціонерів
«Укрпрофтур» затверджено статут
Дочірнього підприємства
«Київоблтурист», відповідно до якого
Київське обласне дочірнє підприємство
«Київоблтурист» створене закритим
акціонерним товариством по туризму та
екскурсіях «Укрпрофтур» для
забезпечення ефективного використання
матеріальної бази, організації та
надання громадянам і юридичним особам,
в тому числі іноземним, комплексних
туристичних послуг з метою одержання
відповідного прибутку.

Згідно з п. 1.4 статуту Дочірнього
підприємства «Київоблтурист», воно є
правонаступником обласної ради по
туризму та екскурсіях.

Відповідно до рішення Загальних зборів
акціонерів Українського закритого
акціонерного товариства по туризму та
екскурсіях «Укрпрофтур» №Р-27-5 від
31.03.2011 змінено найменування
Українського закритого акціонерного
товариства по туризму та екскурсіях
«Укрпрофтур» на Приватне акціонерне
товариство «Укрпрофтур», у зв'язку з
чим 29.04.2011 за №8006502 зареєстровано
статут Приватного акціонерного
товариства «Укрпрофтур», який є новою
редакцією статуту Українського
закритого акціонерного товариства по
туризму та екскурсіях «Укрпрофтур».

Таким чином, Українське акціонерне
товариство по туризму та екскурсіях
«Укрпрофтур», яке в подальшому
перейменовано на Приватне акціонерне
товариство «Укрпрофтур», є
правонаступником Української
республіканської ради по туризму та
екскурсіях, що підпорядковувалася
Всесоюзній Центральній Раді
Професійних Спілок, а отже була союзною
громадською організацією.

З матеріалів справи вбачається, що
виконкомом обласної ради депутатів
трудящих 28.10.1971 дозволено Київській
обласній раді по туризму та екскурсіях
провести розвідувальні роботи та
складання проекту будівництва
туристичної бази на землях
Переяслав-Хмельницького лісгоспу в
урочищі Козинські Горби.

07.03.1972 рішенням виконкому
Переяслав-Хмельницької районної ради
депутатів трудящих «Про будівництво
турбази на 500 місць» погоджено
будівництво турбази на 500 місць на
землях держлісгоспу в урочищі
Козинські Горби.

27.03.1972 замісником голови Української
республіканської ради по туризму та
екскурсіях затверджено Завдання на
проектування турбази на 467 місць в
м.Переяслав-Хмельницький «Козинські
бугри» з подальшим розширенням на 500
місць.

Постановою Бюро Центральної ради по
туризму та екскурсіях (протокол № 10 п.1)
від 22.04.1974 затверджено техно-робочий
проект на будівництво туристичної бази
в м. Переяслав-Хмельницький Київської
області на 500 місць.

Для будівництва турбази була виділена
виконавчим комітетом
Переяслав-Хмельницької районної
(міської) Ради депутатів трудящих земля
площею 7, 8 гектарів та відповідно до
державного акту на право користування
землею серія Б № 025627, зареєстрованого
за № 3 від 1979 року, передана Київській
обласній раді по туризму та екскурсіях
УРСР в безстрокове і безоплатне
користування (ДП «Київоблтурист» філія
оздоровчого закладу для дітей
«Переяславський»).

Постановою бюро Української
республіканської ради по туризму та
екскурсіях від 23.04.1982 затверджено
техно-робочий проект столової та
інженерної сітки турбази в м.
Переяслав-Хмельницький Київської
області на 200 посадочних місць.

Рішенням виконавчого комітету
Переяслав-Хмельницької районної ради
Народних депутатів № 208 від 27.06.1983 «Про
затвердження акту державної
приймальної комісії про введення в дію
турбази на 200 місць в урочищі Козинські
Горби» затверджено акт державної
приймальної комісії про введення в дію
турбази на 200 місць, збудованої
господарськими засобами Київської
обласної ради по туризму та екскурсіях
в урочищі Козинські Горби.

Наказом Української республіканської
ради по туризму і екскурсіях
Центральної ради по туризму і
екскурсіях ВЦРПС № 197 від 19.08.1983
перезатверджено проектно-кошторисну
документацію на будівництво об'єктів
турбази в м. Переяслав-Хмельницький
кошторисною вартістю 383,17тис.рублів.

Постановою колегії Української
республіканської ради по туризму і
екскурсіях Центральної ради по туризму
і екскурсіях ВЦРПС від 14.06.1984 «Про
створення туристичної бази
«Переяславська» Київської обласної
ради по туризму та екскурсіях» у
зв'язку із закінченням будівництва
туристичної бази в м.
Переяслав-Хмельницький Київської
області (акт про введення в
експлуатацію державної приймальної
комісії від 26.06.1983) постановлено
створити з 01.07.1983 туристичну базу
«Переяславська» з підпорядкуванням
Київській обласній раді по туризму та
екскурсіях та затвердити положення про
туристичну базу «Переяславська».

30.12.1985 затверджено акт робочої комісії
про приймання закінченого будівництва
будівлі - наметове містечко на 200 місць
турбази «Переяславська».

28.12.1989 Київською обласною радою по
туризму та екскурсіях затверджено акт
приймання в експлуатацію робочою
комісією закінченого будівництва -
благоустрій існуючої турбази
«Переяславська».

Рішенням правління Дочірнього
підприємства «Київоблтурист»
Українського закритого акціонерного
товариства по туризму та екскурсіях
«Укрпрофтур» №5 від 28.11.1997 філію
турбази «Переяславська» перейменовано
у філію оздоровчий табір для дітей
«Переяславський» дочірнього
підприємства «Київоблтурист»
Українського акціонерного товариства
по туризму та екскурсіях «Укрпрофтур».

Згідно з положенням про філію
оздоровчого табору для дітей,
підлітків та учнівської молоді
«Переяславський» дочірнього
підприємства «Київоблтурист»
Українського акціонерного товариства
по туризму та екскурсіях «Укрпрофтур»,
затвердженого генеральним директором
дочірнього підприємства
«Київоблтурист» 24.01.2001, філія є
структурним підрозділом дочірнього
підприємства «Київоблтурист»,
здійснює захист і представництво
інтересів юридичної особи
«Київоблтурист».

Враховуючи вищевикладене та приймаючи
до уваги те, що рішення «Про створення
туристичної бази «Переяславська»
Київської обласної ради по туризму та
екскурсіях» приймалося організацією
загальносоюзного рівня та
проектно-кошторисна документація на
будівництво об'єктів турбази
затверджувалася організацією
загальносоюзного рівня, місцевий
господарський суд дійшов вірного
висновку, що Українська
республіканська рада профспілок та
Українська республіканська рада по
туризму та екскурсіям не мали
повноважень відносно самостійного
прийняття рішень щодо розпорядження
туристичною базою «Переяславська» та
при вирішенні вказаних питань були
підпорядковані рішенням органів
професійних спілок СРСР.

З огляду на вищезазначене, вбачається,
що турбаза «Переяславська» побудована
у 1983 році на замовлення та відповідно
до проектно-кошторисної документації
Української республіканської ради по
туризму і екскурсіях Центральної ради
по туризму і екскурсіях ВЦРПС, а тому є
майновим комплексом загальносоюзної
громадської організації колишньої
СРСР.

Як вже зазначалося, 25.07.2001 Циблівською
сільською радою
Переяслав-Хмельницького району
Київської області, на підставі рішення
виконавчого комітету Циблівської
сільської ради
Переяслав-Хмельницького району
Київської області № 51/1 від 12.07.2001,
видано свідоцтво про право колективної
власності, яким посвідчено, що цілісний
майновий комплекс оздоровчого табору
«Переяславський» (складається з 26
об'єктів), що розташований в с. Циблі
Переяслав-Хмельницького району
Київської області мікрорайон
«Переяславський» належить ЗАТ
«Укрпрофтур».

Вищезазначене рішення прийнято на
підставі клопотання ДП
«Київоблтурист», п.10 ст. 30 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», статуту ЗАТ «Укрпрофтур»,
Положення про філію оздоровчого табору
«Переяславський», Державного акту на
право користування землею та
матеріалів технічної інвентаризації,
виготовлених Переяслав-Хмельницьким
бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до Інвентаризаційної
справи №кн1/№1 Переяслав-Хмельницького
бюро технічної інвентаризації до
майнового комплексу входять 26 об'єктів
загальною вартістю 2 млн.76 тис. 200 грн.,
загальною площею 3926,4кв.м., а саме:
адміністраторська площею 159,8кв.м.,
будинок №2 площею 158,6кв.м., будинок №3
площею 159,2кв.м., будинок №4 площею
159,1кв.м., будинок №5 площею 159,9кв.м.,
будинок №6 площею 160,7кв.м., житловий
будинок №7 площею 160,9кв.м., будинок №8
площею 159,6кв.м., будинок №9 площею
159кв.м., будинок №10 площею 159,9кв.м.,
будинок №11 площею 87,7кв.м., будинок №12
площею 86,8кв.м., адмінбудинок площею
77,8кв.м., столова площею 811,5кв.м., кнс
насосна станція площею 16,6кв.м., склад
площею 90,8кв.м., ангар площею 269,3кв.м.,
сторожка площею 104,7кв.м., з прибудовою
24,6кв.м., літній кінотеатр площею 50,1кв.м.,
радіовузол площею 125кв.м., підстанція
площею 55,7кв.м., дизельна площею 22,4кв.м.,
мусорозбірник площею 18 кв.м., душ площею
131,7кв.м., кафе «Бриз» площею 170,8кв.м.

Відповідно до Постанови від 27.10.1990 ХІХ
з'їзду профспілок СРСР «Про власність
профспілок СРСР» профспілкові об'єкти
є єдиною власність профспілок СРСР.
Правонаступником власності є Загальна
конфедерація профспілок СРСР.

Згідно з Главою VI Декларації про
державний суверенітет України від
16.07.1990 Українська РСР самостійно
визначає свій економічний статус і
закріплює його в законах. Народ України
має виключне право на володіння,
користування і розпорядження
національним багатством України.
Земля, її надра, повітряний простір,
водні та інші природні ресурси, які
знаходяться в межах території
Української РСР, природні ресурси її
континентального шельфу та виключної
(морської) економічної зони, весь
економічний і науково-технічний
потенціал, що створений на території
України, є власністю її народу,
матеріальною основою суверенітету
Республіки і використовується з метою
забезпечення матеріальних і духовних
потреб її громадян.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про
економічну самостійність Української
РСР» від 03.08.1990 основу економічної
самостійності Української РСР утворює
власність її народу на національне
багатство. Власністю народу України є
земля, її надра, повітряний простір,
водні та інші природні ресурси, що
знаходяться в межах території
Української РСР, природні ресурси її
континентального шельфу та виключної
(морської) економічної зони, весь
економічний, науковий і технічний
потенціал, розташований на території
республіки. До власності народу
України належать основні засоби
виробництва в промисловості,
будівництві, сільському господарстві,
транспорті, зв'язку, банки, кредитні
установи, майно торгових, комунальних
та інших підприємств, а також житловий
фонд та інше майно на території
України.

Пунктом 1 Постанови Верховної Ради
Української РСР від 03.08.1990 «Про
реалізацію Закону «Про економічну
самостійність Української РСР»
встановлено імперативне правило, що
всі дії суб'єктів господарських
відносин, які суперечать державному
суверенітету та економічним інтересам
Української РСР, визнаються недійсними
і забороняються.

Постановою Верховної Ради УРСР «Про
управління державним майном
Української РСР» від 15.10.1990
передбачено, що з метою захисту
майнових прав та інтересів республіки,
ефективного використання й збереження
державного майна в умовах переходу до
ринкових відносин і різноманітності
форм власності до прийняття Закону
Української РСР про Раду Міністрів
Української РСР покласти на Раду
Міністрів УРСР здійснення функцій по
управлінню державним майном
Української РСР, що є у
загальнореспубліканській власності.

Указом Президії Верховної ради України
від 30.08.1991 «Про передачу підприємств,
установ та організацій союзного
підпорядкування, розташованих на
території України, у власність
держави» встановлено, що підприємства,
установи та організації союзного
підпорядкування, розташовані на
території України, з прийняттям цього
Указу переходять у державну власність
України.

Одночасно, вказаним
нормативно-правовим актом встановлено,
що рішення державних органів, органів
громадських, політичних,
кооперативних, інших організацій і
підприємств, посадових осіб, а також
договори та інші угоди, прийняті чи
здійснені на основі законодавства СРСР
щодо зміни власника і форм власності
після прийняття Постанови Верховної
Ради України від 24.08.1991 «Про
проголошення незалежності України»
без узгодження з відповідними органами
управління, визначеними Кабінетом
Міністрів України, вважаються
недійсними.

Статтею 1 Закону України «Про
підприємства, установи та організації
союзного підпорядкування, розташовані
на території України» від 10.09.1991
передбачено, що майно та фінансові
ресурси підприємств, установ,
організацій та інших об'єктів союзного
підпорядкування, розташованих на
території України, є державною
власністю України. Статтею 4 вказаного
Закону України встановлено, що рішення
державних органів, органів
громадських, політичних,
кооперативних, інших організацій і
підприємств, посадових осіб, а також
договори та інші угоди, прийняті чи
здійснені на основі законодавства СРСР
щодо зміни власника і форм власності, а
також створення акціонерних та
спільних підприємств за участю органів
влади та управління Союзу РСР після
прийняття Постанови Верховної Ради
України від 24.08.1991 «Про проголошення
незалежності України» без узгодження з
відповідними органами управління,
визначеними Кабінетом Міністрів
України, вважаються недійсними.

На виконання Закону України «Про
підприємства, установи та організації
союзного підпорядкування, розташовані
на території України» від 10.09.1991
Кабінетом Міністрів України було
прийнято Постанову №227 від 24.09.1991,
відповідно до якої організацію роботи
по переходу підприємств, установ та
організацій союзного підпорядкування,
що розташовані на території України, у
відання органів державного управління
України покладено на Урядову комісію,
створену розпорядженням № 237 від 11.09.1991
Кабінету Міністрів України, Фонд
державного майна України та органи
державного управління України, у
відання яких переходять зазначені
підприємства.

Згідно з Постановою Верховної Ради
України №2268-XII від 10.04.1992 «Про майнові
комплекси та фінансові ресурси
громадських організацій колишнього
Союзу РСР, розташовані на території
України» майно та фінансові ресурси
розташованих на території України
підприємств, установ та об'єктів, що
перебували у віданні центральних
органів цих організацій, до визначення
правонаступників загальносоюзних
громадських організацій колишнього
Союзу РСР вирішено тимчасово передати
Фонду державного майна України.

Постановою Верховної Ради України
№3943-ХІІ від 04.02.1994 «Про майно
загальносоюзних громадських
організацій колишнього Союзу РСР»
встановлено, що тимчасово, до
законодавчого визначення суб'єктів
права власності майна загальносоюзних
громадських організацій Союзу РСР,
розташованого на території України,
зазначене майно є загальнодержавною
власністю.

З метою збереження майна
загальносоюзних громадських
організацій колишнього Союзу РСР
Верховна Рада України своєю Постановою
від 10.04.1992 №2268-ХІІ «Про майнові
комплекси та фінансові ресурси
громадських організацій колишнього
Союзу РСР, розташовані на території
України» тимчасово, до визначення
правонаступників, передала Фонду
державного майна України майно та
фінансові ресурси розташованих на
території України підприємств, установ
та об'єктів, що перебували у віданні
центральних органів цих
загальносоюзних громадських
організацій.

Конституцією Української РСР від 1937
року було встановлено, що власність
розподіляється на соціалістичну та
дрібну приватну (статті 5 і 9). У свою
чергу соціалістична власність має
форму або державної власності
(всенародне добро), або форму
кооперативно-колгоспної власності
(власність окремих колгоспів,
власність кооперативних об'єднань).
Статтею 7 визначалось, що громадські
підприємства в колгоспах і
кооперативах з їх майном становлять
громадську, соціалістичну власність
колгоспів і кооперативних організацій.

У відповідності до ст. 10 Конституції
Української РСР в редакції 1978 року було
встановлено, що майно профспілкових та
інших громадських організацій,
необхідне їм для здійснення статутних
завдань є соціалістичною власністю.
Соціалістична власність на засоби
виробництва є у формі державної
(загальнонародної) і
колгоспно-кооперативної власності.

Цивільний кодекс Української РСР,
дублюючи положення Конституції,
визначив, що власність профспілкових
та інших громадських організацій є
соціалістичною та передбачав
можливість передачі профспілкам майна
державних організацій (ст. 91).
Профспілкові та інші громадські
організації володіють, користуються і
розпоряджаються майном, що належить їм
на праві власності, відповідно до їх
статутів (положень) (ст. 97).

Виділення з державної власності такого
виду власності, як комунальна,
здійснено лише у 1990 році після введення
в дію Закону СРСР «Про власність» та
прийняття у 1991 році Закону УРСР «Про
місцеві Ради народних депутатів та
місцеве самоврядування» та Закону УРСР
«Про власність».

В період існування Радянського Союзу
державне майно закріплювалось за
державними організаціями та
передавалось із відання однієї
організації до іншої по балансу, але
суб'єкт права власності при цьому не
змінювався (статті 89, 91 Цивільного
кодексу УРСР 18.07.1963).

18.11.1990 Постановою Президії Ради
Загальної Конфедерації Професійних
спілок СРСР № 2-1а «Про затвердження
Договору про закріплення прав по
володінню, користуванню та
розпорядженню профспілковим майном» у
відповідності до статуту Загальної
Конфедерації Професійних спілок СРСР
та Постанови XIX зїзду професійних
спілок СССР «Про власність профспілок
СРСР» від 27.10.1990 затверджено Договір
про закріплення прав по володінню,
користуванню та розпорядженню
профспілковим майном від 18.11.1990,
укладений між Загальною Конфедерацією
Професійних спілок СРСР і Федерацією
незалежних профспілок України,
відповідно до якого за Федерацією
незалежних профспілок України
закріплено на праві власності майно
згідно додатку. Зі всіх інших питань,
які стосуються профсоюзного майна, що
не відображено у даному договорі і
зачіпають інтереси ВКП СССР і ФНПУ (у
кожному конкретному випадку)
укладається окремий договір.

Відповідно до наявної у матеріалах
справи виписки з Переліку об'єктів
профсоюзного майна, що закріплене за
Федерацією незалежних профспілок
України на праві власності
затвердженим Договором про
закріплення прав по володінню,
користуванню та розпорядженню
профспілковим майном (додаток до
договору від 18.11.1990) було передано
турбазу «Переяславська»; адреса:
м.Переяслав-Хмельницький, вул.Героїв
Дніпра; рік введення в експлуатацію -
1983; балансова вартість - 1276.

Суд звертає увагу, що вищезазначена
виписка ніким не підписана та не
засвідчена, а самого додатку до
Договору про закріплення прав по
володінню, користуванню та
розпорядженню профспілковим майном
від 18.11.1990 суду надано не було.

Як вже зазначалося, після розпаду СРСР
правонаступником Української
республіканської Ради профспілок
України стала Рада Федерації
незалежних профспілок України,
правонаступником якої, в свою чергу, є
Федерація професійних спілок України.

У своїй діяльності профспілки
керувалися загальним статутом
профспілок СРСР та до 1990 року були
загальносоюзною громадською
організацією. В єдиній системі
профспілок колишнього Союзу РСР
Укрпрофрада представляла
республіканську організацію і мала
статус юридичної особи.

За таких обставин, враховуючи
вищевикладене стосовно статусу
Української республіканської ради
профспілок та Української
республіканської ради по туризму та
екскурсіям в системі профспілок СРСР
та статусу спірного майна, суд дійшов
висновку, що туристична база
«Переяславська» не могла перейти у
власність Федерації незалежних
профспілок України, яку згодом
останній передав до статутного фонду
Українського закритого акціонерного
товариства по туризму та екскурсіям
«Укрпрофтур», оскільки перейшла у
державну власність відповідно до
вищезазначених положень
нормативно-правових актів.

Відповідно до Закону України від
16.06.1992 «Про об'єднання громадян»
об'єднанням громадян є добровільне
громадське формування, створене на
основі єдності інтересів для спільної
реалізації громадянами своїх прав і
свобод. Об'єднання громадян, незалежно
від назви (рух, конгрес, асоціація, фонд,
спілка тощо) відповідно до цього Закону
визнається політичною партією або
громадською організацією. Особливості
правового регулювання діяльності
профспілок визначаються Законом
України про профспілки.

Особливості правового регулювання,
засади створення, права та гарантії
діяльності професійних спілок в
Україні були визначені Законом України
«Про професійні спілки, їх права та
гарантії діяльності» від 15.09.1999. Дія
цього Закону поширюється на діяльність
профспілок, їх організацій, об'єднання
профспілок, профспілкових органів і на
профспілкових представників у межах їх
повноважень, на роботодавців, їх
об'єднання, а також на органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування.

До набуття чинності Законом України
«Про професійні спілки, їх права та
гарантії діяльності» профспілки в
Україні у своїй діяльності керувались
положеннями Закону України «Про
об'єднання громадян».

Згідно із ст. 21 Закону України «Про
об'єднання громадян» об'єднання
громадян може мати у власності кошти та
інше майно, необхідне для здійснення
його статутної діяльності. Об'єднання
громадян набуває право власності на
кошти та інше майно, передане йому
засновниками, членами (учасниками) або
державою, набуте від вступних та
членських внесків, пожертвуване
громадянами, підприємствами,
установами та організаціями, а також на
майно, придбане за рахунок власних
коштів чи на інших підставах, не
заборонених законом.

Статтею 20 Закону України «Про
власність» від 07.02.1991 (втратив чинність
20.06.2007) було визначено, що професійні
спілки та їхні громадські об'єднання є
суб'єктами права колективної
власності.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про
власність» право колективної
власності виникає на підставі:
добровільного об'єднання майна
громадян і юридичних осіб для
створення кооперативів, акціонерних
товариств, інших господарських
товариств і об'єднань; передачі
державних підприємств в оренду; викупу
колективами трудящих державного майна;
перетворення державних підприємств в
акціонерні та інші товариства;
безоплатної передачі майна державного
підприємства у власність трудового
колективу, державних субсидій;
пожертвувань організацій і громадян,
інших цивільно-правових угод.

Таким чином, вказаними
нормативно-правовими актами не
передбачало підстав виникнення права
власності громадського об'єднання
шляхом передачі майна від
загальносоюзних громадських
організацій новоствореним в Україні
громадським організаціям або в порядку
правонаступництва загальносоюзної
громадської організації новоствореною
республіканською громадською
організацією.

Постановою Верховної Ради Української
РСР «Про захист суверенних прав
власності Української РСР» № 506 від
29.11.1990 введено мораторій на території
республіки на будь-які зміни форми
власності і власника державного майна
до введення в дію Закону Української
РСР про роздержавлення майна.

Згідно з п.1 Тимчасового положення про
Фонд державного майна України,
затвердженого Постановою Верховної
Ради України від 07.07.1992, Фонд державного
майна України здійснює державну
політику у сфері приватизації
державного майна та виступає
орендодавцем майнових комплексів, що є
загальнодержавною власністю.

В силу положень ст. 4, ч. 1 ст. 7 Закону
України «Про управління об'єктами
державної власності» встановлено, що
Фонд державного майна України є
суб'єктом управління об'єктами
державної власності та здійснює
відповідно до законодавства право
розпорядження майном, що перебуває на
балансі громадських організацій
колишнього СРСР, яке має статус
державного.

Враховуючи наведені нормативні акти
стосовно права власності держави
Україна після розпаду СРСР, історії
створення спірного майна та створення
відповідача 2, судова колегія приходить
до висновку, що з проголошенням
незалежності 24.08.1991 право власності на
спірний об'єкт набула держава та
відповідно до Постанов Верховної Ради
України від 10.04.1992 №2268-ХІІ та від 01.03.1994
№3943-ХІІ орган якому надані
повноваження прийняти та
розпоряджатись спірним об'єктом до
визначення суб'єктів його права є Фонд
державного майна України.

Враховуючи те, що спірне майно не
належало до комунального майна,
приймаючи рішення №51/1 від 12.07.2001 «Про
видачу свідоцтва на право власності на
цілісний майновий комплекс
оздоровчого табору «Переяславський»
Дочірнього підприємства
«Київоблтурист» ЗАТ «Укрпрофтур», що
розташований в с. Циблі» виконавчий
комітет Циблівської сільської ради
Переяслав-Хмельницького району
Київської області вийшов за межі
наданих йому законом повноважень,
оскільки вирішення такого питання було
віднесено до виключної компетенції
Фонду державного майна України.

Переяслав-Хмельницький міжрайонний
прокурор Київської області в інтересах
держави в особі Фонду державного майна
України звернувся до господарського
суду Київської області з даним позовом
04.08.2011 та водночас просив суд визнати
поважними причини непред'явлення ним
раніше даного позову і поновити строк
позовної давності за цим позовом.

Також, у матеріалах справи містяться
письмові пояснення відповідача 2, у
яких зазначається про необхідність
застосування строків позовної
давності.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України від 16.01.2003, Цивільний
кодекс України застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності. Щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання
чинності Цивільним кодексом України,
положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Пунктом 6 цих положень передбачено, що
правила Цивільного кодексу України про
позовну давність застосовуються до
позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло
раніше, не сплив до набрання чинності
цим Кодексом.

Прокурор та позивач просять визнати
недійсним рішення Циблівської
сільської ради Київської області
прийняте у 2001 році, тобто на той час,
коли діяв Цивільний кодекс Української
РСР від 18.07.1963 №6417.

Відповідно до ст. 71 Цивільного кодексу
Української РСР (в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки.

Позовна давність застосовується судом,
арбітражем або третейським судом
незалежно від заяви сторін (ст. 75 цього
ж кодексу у відповідній редакції).

Перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст. 80 Цивільного кодексу
Української РСР (в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) закінчення строку
позовної давності до пред'явлення
позову є підставою для відмови в
позові. Якщо суд, арбітраж або
третейський суд визнає поважною
причину пропуску строку позовної
давності, порушене право підлягає
захистові.

Аналогічні норми містяться у ст.ст. 256,
257, 267 Цивільного кодексу України.

Доводи прокурора щодо його обізнаності
з існуванням порушення вимог закону
при видачі відповідачу 2 свідоцтва про
право власності на спірний цілісний
майновий комплекс лише 06.06.2011 в ході
перевірки, проведеної на вимогу
Генеральної прокуратури України, не
приймаються судовою колегією до уваги,
з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного
кодексу України перебіг строку
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Натомість згідно з ч. 2 ст. 29
Господарського процесуального кодексу
України у разі прийняття господарським
судом позовної заяви, поданої
прокурором в інтересах держави в
особі органу, уповноваженого
здійснювати функції держави у спірних
правовідносинах, зазначений орган
набуває статусу позивача.

Отже, виходячи з системного аналізу
змісту ст. 261 Цивільного кодексу
України та ст. 29 Господарського
процесуального кодексу України
істотне значення має обізнаність саме
Фонду державного майна України як
позивача у даній справі та органу, що
здійснює розпорядження спірним
об'єктом державної власності, з
порушенням прав держави у зв'язку з
прийняттям оспорюваного рішення та
видачею свідоцтва про право власності,
а, відтак, обізнаність прокурора з
прийнятим виконавчим комітетом
Циблівської сільської ради
Переяслав-Хмельницького району
Київської області рішенням №51/1 від
12.07.2001 «Про видачу свідоцтва на право
власності на цілісний майновий
комплекс оздоровчого табору
«Переяславський» Дочірнього
підприємства «Київоблтурист» ЗАТ
«Укрпрофтур», що розташований в с.
Циблі» у 2011 році не має значення для
застосування судом позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена у
п. 4.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 10 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів»,
відповідно до якого початок перебігу
позовної давності визначається за
правилами статті 261 ЦК України. Якщо у
передбачених законом випадках з
позовом до господарського суду
звернувся прокурор, що не є позивачем,
то позовна давність обчислюватиметься
від дня, коли про порушення свого права
або про особу, яка його порушила,
довідався або мав довідатися саме
позивач, а не прокурор. У таких випадках
питання про визнання поважними причин
пропущення позовної давності може
порушуватися перед судом як
прокурором, так і позивачем у справі.

З матеріалів справи вбачається, що
порушення прав Фонду державного майна
України пов'язані із невиконанням ним
Постанови Верховної Ради України
№2268-XII від 10.04.1992 «Про майнові комплекси
та фінансові ресурси громадських
організацій колишнього Союзу РСР,
розташовані на території України»,
відповідно до якої Фонд державного
майна України зобов'язано прийняти
майно зазначених підприємств, установ
та об'єктів до 01.05.1992.

Також, наявне у матеріалах справи
рішення Вищого арбітражного суду
України від 20.01.1997 у справі №138/7 за
позовом Фонду державного майна України
до Федерації профспілок України, Фонду
соціального страхування України та
Акціонерного товариства «Укрпрофтур»
про визнання недійсними установчих
документів АТ Укрпрофтур» свідчить про
обізнаність Фонду державного майна
України про факт передачі Федерацією
профспілок України до статутного фонду
ЗАТ «Укрпрофтур» майна, в тому числі і
спірного цілісного майнового
комплексу, в якості вкладу.

Крім того, з метою усунення порушень
при відчуженні та недопущення
відчуження майна санаторно-курортного,
туристичного та
фізкультурно-спортивного призначення,
що утворилося протягом багатьох років
за рахунок коштів держави, підприємств
та трудящих і перебуває у володінні
Федерації профспілок України,
Верховною Радою України 22.02.2007 було
прийнято Закону України «Про мораторій
на відчуження майна, яке перебуває у
володінні Федерації професійних
спілок України».

На виконання вищезазначеного Закону
розпорядженням Кабінету Міністрів
України від 26.04.2007 №236-р було утворено
міжвідомчу робочу комісію, якій було
доручено, зокрема, провести
інвентаризацію відповідного майна,
щодо кожного об'єкта документально
визначити законність його перебування
у володінні Федерації професійних
спілок України, щодо кожного об'єкта,
включеного до вказаного переліку,
встановити частку держави, Федерації
професійних спілок України, інших
професійних спілок, інших суб'єктів
господарювання, перевірити законність
відчуження майнових комплексів,
окремих споруд та іншого майна
санаторно-курортного і туристичного
призначення, проведеного ЗАТ
«Укрпрофоздоровниця», ЗАТ
«Укрпрофтур», Федерацією професійних
спілок України протягом 1994-2006 років, і в
разі порушення законодавства України
вжити заходів щодо повернення цих
об'єктів законному власнику.

В свою чергу, Фондом державного майна
України, з метою виконання Закону
України «Про мораторій на відчуження
майна, яке перебуває у володінні
Федерації професійних спілок України»
та відповідно до розпорядженням
Кабінету Міністрів України від 26.04.2007
№236-р, 11.06.2007 було видано наказ №910 «Про
створення регіональних робочих
комісій щодо проведення
інвентаризації майна, яке перебуває у
володінні Федерації профспілок
України».

За таких обставин, судова колегія
вважає, що прокурором та позивачем не
спростовано обставини пропуску
позовної давності у даній справі,
належного обґрунтування причин
пропуску строку позовної давності не
наведено, що вказує на наявність
достатніх підстав для відмови в позові
у зв'язку зі спливом строку позовної
давності.

Враховуючи вищезазначене, Київський
апеляційний господарський суд не
вбачає підстав для скасування рішення
Господарського суду Київської області
у даній справі, в зв'язку з чим
апеляційна скарга Заступника
прокурора Київської області
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, 103, 104, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника
прокурора Київської області на рішення
Господарського суду Київської області
від 19.09.2013 у справі №17/108-11/24 залишити
без задоволення.

2. Рішення Господарського суду
Київської області від 19.09.2013 у справі
№17/108-11/24 залишити без змін.

3. Матеріали справи №17/108-11/24
повернути до Господарського суду
Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя
Л.Г. Смірнова

Судді
С.А. Гончаров

Л.П. Зубець