м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/4705/14 10.04.14За позовом ТОВ
до ТОВ "Центральне
відділення "Ерфол Стейт Групп"
про стягнення 52 238,36 грн.
Суддя Головатюк Л.Д.
Від позивача - не з`явився
Від відповідача: не з`явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Позивач звернувся до господарського
суду м. Києва з позовною заявою про
стягнення з відповідача
заборгованості у зв"язку з неналежним
виконанням умов договору перевезення
№ ЕС-027 від 28.10.2013 в розмірі 52 238,36 грн.
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 25.03.2014 порушено провадження у
справі № 910/4705/14 та призначено до
розгляду на 10.04.2014.
Представники сторін в судове засідання
10.04.2014 не з'явилися, причин неявки суд не
повідомили, хоча про час та місце
розгляду справи були повідомленні
Представник позивача через канцелярію
господарського суду м. Києва подав
клопотання про розгляд справи без
участі представника. Суд задовольнив
Представник відповідача про час та
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином, що підтверджується
відміткою на звороті ухвали суду від
25.03.2014, а також повідомленням про
1381096 0, яке отримане уповноваженим
представником 28.03.2014.
Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" в разі, якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації - адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
Оскільки про час та місце судового
засідання позивач і відповідач були
належним чином повідомлені, на
підставі статті 75 Господарського
процесуального кодексу України справа
може бути розглянута за наявними в ній
Таким чином, суд приходить до висновку,
що сторони повідомлені про час та місце
судового розгляду належним чином, а
матеріали справи містять достатні
докази для її розгляду по суті.
В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

У судовому засіданні складено
протокол згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, заслухавши пояснення
представника позивача, Господарський
суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

28.10.2013 між товариством з обмеженою
відповідальністю "ВІКО-ТРАНС" (далі
позивач, перевізник за договором) та
товариством з обмеженою
відповідальністю "Центральне
відділення "Ерфол Стейт Групп" (далі
відповідач, замовник за договором) було
укладено договір перевезення №ЕС-027
(далі Договір).

За своєю природою даний договір є
договором транспортного
експедирування.

Відповідно до ст. 9 Закону України
"Про транспортно-експедиторську
діяльність" за договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

Розділом 2 вказаного Договору
сторонами передбачено, що замовник
доручає, а перевізник зобов'язується
надати послуги з виконання перевезень
вантажів автомобільним транспортом ,по
території України та по території
іноземних держав згідно заявок
замовника. Перевізник зобов'язується
доставити зазначений в заявках
замовником вантаж до пункту
призначення та видати його особі, яка
має право на одержання
вантажу(одержувачеві), а замовник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену в заявках плату.

Заявка є невід'ємною частиною цього
Договору, у якій відображаються
істотні умови кожного конкретного
перевезення, а саме: найменування,
кількість (вага) та пакування вантажу,
його особливі характеристики;
найменування та місцезнаходження
вантажовідправника та
вантажоодержувача; пункти
відправлення та призначення вантажу;
маршрут перевезення; державні номери
транспортного засобу; прізвище, ім'я,
по-батькові та інші особисті дані водія
транспортного засобу; вимоги щодо
технічного та санітарного стану
транспортного засобу; особливі
вказівку Замовника; дата і час
завантаження та розвантаження або
строк виконання доручення; вартість
перевезення (сума доручення); інші
умови перевезення.

За умовами Договору (п.4.2) відповідач
зобов'язався своєчасно та в повному
обсязі сплачувати в погодженому
сторонами розмірі послуги перевізника
відповідно до умов дійсного Договору.

Відповідно до п. 4.3. Договору, разові
Заявки на перевезення вантажу,
завірені печаткою, можуть передаватися
факсимільним зв'язком. А згідно п.5.2.
Договору, сума, що підлягає сплаті
замовником, визначається у заявках і
вказується у рахунку.

Згідно п. 5.1. Договору відповідач
повинен був оплачувати перевезення
протягом 10-ти днів після отримання
оригіналів документів, а згідно
разових Договорів-заявок (п.17) протягом
10-12 днів.

Як вбачається з матеріалів справи,
станом на день розгляду справи
відповідачем не оплачені наступні
транспортні послуги позивача:

1. Договір-Заявка 72 від 28.10.2013
Маршрут: м. Львів (Україна) - м. Мінськ
(Республіка Білорусь). Авто AT 9062 AO / AT 6234
XX. Міжнародна товарно-транспортна
накладна (CMR) б/н. Акт про виконання
транспортно-експедиційних послуг
(відповідно до рахунку 404) підписаний
04.11.2013. Сума фрахту згідно п.17
Договору-Заявки становить 9200,00 грн,

2. Договір-Заявка 123 від 07.11.2013
Маршрут: м. Львів (Україна) - м. Мінськ
(Республіка Білорусь). Авто AT 9062 AO / AT 6234
XX. Міжнародна товарно-транспортна
накладна (CMR) б/н. Акт про виконання
транспортно-експедиційних послуг
(відповідно до рахунку 424) підписаний
18.11.2013. Сума фрахту згідно п. 17
Договору-Заявки становить 9200,00 грн.

3. Договір-Заявка 261 від 12.12.2013
Маршрут: м. Коростень (Україна) - м.
Мінськ (Республіка Білорусь). Авто AT 2594
АЕ Міжнародна товарно-транспортна
накладна (CMR) 000007. Акт про виконання
транспортно-експедиційних послуг
(відповідно до рахунку 491) підписаний
18.12.2013. Сума фрахту згідно п. 17 Договору
-Заявки становить 7000,00 грн.

4. Договір-Заявка 290 від 09.01.2014
Маршрут: м. Вінниця (Україна) - м. Мінськ
(Республіка Білорусь). Авто AT 0265 BE
Міжнародна товарно-транспортна
накладна (CMR) 000263. Акт про виконання
транспортно-експедиційних послуг
(відповідно до рахунку 02) підписаний
16.01.2014. Сума фрахту згідно п. 17 Договору
-Заявки становить 8200,00 грн.

5. Договір-Заявка 310 від 21.01.2014
Маршрут: с. Ямниця(Україна) - м. Мозир
(Республіка Білорусь). Авто AT 8870 BE / AT 9811
XX Міжнародна товарно-транспортна
накладна (CMR) 000268. Акт про виконання
транспортно-експедиційних послуг
(відповідно до рахунку 09) підписаний
27.01.2014. Сума фрахту згідно п.17 Договору
Заявки становить 9500,00 грн.

6. Договір-Заявка 313 від 27.01.2014
Маршрут: м. Коростень (Україна) - м.
Гродно (Республіка Білорусь). Авто AT 8870
ВЕ / AT 9811 XX Міжнародна
товарно-транспортна накладна (CMR) 000269.
Акт про виконання
транспортно-експедиційних послуг
(відповідно до рахунку 10) підписаний
31.01.2014. Сума фрахту згідно п.17 Договору
-Заявки становить 7600,00 грн.

Зазначені послуги були надані в
повному обсязі та належної якості, що
підтверджується підписаним обома
сторонами актом здачі-прийняття робіт
(надання послуг) та доданими до
матеріалів справи копіями міжнародних
товарно-транспортних накладних - СМР.

Суд враховує, що Закон України "Про
автомобільний транспорт" та Правила
перевезення вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджені
наказом Мінтрансу України від 14.10.1997
№363, що зареєстрований в Міністерстві
юстиції України 20.02.1998 за №128/2568
визначають товарно-транспорту
накладну як обов"язковий документ, який
має оформлюватись при перевезенні
вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до пунктів 1, 11.1 даних
Правил товарно-транспортна накладна є
основним документом на перевезення
вантажів та єдиний для всіх учасників
транспортного процесу юридичний
документ, що призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, а
також для розрахунків за перевезення
вантажу та обліку виконаної роботи.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конвенції "Про
договір міжнародного автомобільного
перевезення вантажів" вантажна
накладна є первинним доказом укладання
договору перевезення, умов цього
договору і прийняття вантажу
перевізником.

Вказані СМР позивач надав суду і суд
їх приймає у якості належних та
допустимих доказів виконання
перевезень позивачем.

Проте, в порушення умов договору
позивач не розрахувався за надані
послуги і станом на день розгляду
справи загальний основний борг
відповідача перед позивачем становить
50700,00 грн.

Про факт доставки вантажу свідчать
відмітки отримувача вантажу у графі 24
міжнародних товарно-транспортних
накладних (CMR), а підписані обома
сторонами Акти Здачі-прийняття робіт
(надання послуг) свідчать про належне
виконання робіт Позивачем.

12.02.2014 на адресу відповідача була
направлена претензія (вих. № 11) з
вимогою протягом двох тижнів з дня її
отримання погасити борг у повному
обсязі. Однак ця вимога не була
виконана. Суму основного боргу (50700,00
грн.) станом на 12.03.2014 також підтверджує
Акт звірки взаємних розрахунків,
підписаний обома сторонами 12.03.2014.

Внаслідок укладення договору між
сторонами згідно ст. 11 ЦК України,
виникли цивільні права та обов'язки.
Оскільки між сторонами по справі
склалися господарські правовідносини,
то до них слід застосовувати положення
ГК України як спеціального акту
законодавства, що регулює
правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193
ГК України до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття
договору, яким є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором. Зміст договору
становлять умови (пункти) визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства (ст.
628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є
обов'язковим до виконання сторонами, а
отже умови договору, укладеного між
сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт
господарського зобов'язання повинен
вчинити певну дію на користь іншого
суб'єкта, а інший суб'єкт має право
вимагати від зобов'язаної сторони
виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори). Зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом. Усно можуть вчинятися
правочини, які повністю виконуються
сторонами у момент їх вчинення, за
винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Зазначене також кореспондується зі
ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до
яких зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530
Цивільного кодексу України, якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

У відповідності до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка
закріплює свободу договору, сторони
мають право як врегулювати у договорі
свої відносини, які не врегульовані
цими актами, так і відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін. Зміна ціни після
укладення договору допускається у
випадках і на умовах, встановлених
договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
всій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності і
справедливості.

Оцінюючи обставини справи, суд
виходить з того, що між сторонами спору
склалися правовідносини щодо надання
послуг, зокрема перевезення, які
регламентуються главами 63-64 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 901 ЦК України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 903 ЦК України якщо
договором передбачено надання послуг
за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

Різновидом договорів про надання
послуг є договір транспортного
експедирування, за яким, виходячи з
приписів частини 1 статті 929 ЦК України,
одна сторона (експедитор)
зобов'язується за плату і за рахунок
другої сторони (клієнта) виконати або
організувати виконання визначених
договором послуг, пов'язаних з
перевезенням вантажу.

Відповідно до частини 1 статті 53 Закону
України "Про автомобільний транспорт",
організацію міжнародних перевезень
пасажирів і вантажів здійснюють
перевізники відповідно до міжнародних
договорів України з питань міжнародних
автомобільних перевезень, яким,
зокрема, є Конвенція про договір
міжнародного дорожнього перевезення
вантажів (КДГІВ) від 19.05.1956 (далі -
Конвенція), яка була ратифікована
Україною Законом "Про приєднання
України до Конвенції про договір
міжнародного автомобільного
перевезення вантажів" від 01.08.2006.

Статтею 1 Конвенції передбачено, що ця
Конвенція застосовується до будь-якого
договору автомобільного перевезення
вантажів транспортними засобами за
винагороду, коли зазначені в договорі
місце Прийняття вантажу для
перевезення і місце, передбачене для
доставки, знаходяться у двох різних
країнах, з яких принаймні одна є
договірною країною, незважаючи на
місце проживання і громадянство
сторін.

Статтею 3 Конвенції визначено, що
перевізник відповідає як за свої
власні дії та упущення, так за дії та
упущення своїх агентів і всіх інших
осіб, послуги яких він використовує для
виконання перевезення.

Згідно зі статтею 4 Конвенції, договір
перевезення підтверджується
складанням вантажної накладної.
Відсутність, неправильність чи утрата
вантажної накладної не впливають на
існування та чинність договору
перевезення, до якого й у цьому випадку
застосовуються положення цієї
Конвенції.

Частиною статті 5 Конвенції
передбачено, що вантажна накладна
складається в трьох оригінальних
примірниках, підписаних відправником і
перевізником. Ці підписи можуть бути
надруковані чи замінені печатками
відправника і перевізника, якщо це
допускається законодавством країни, в
якій складена вантажна накладна.
Перший примірник передається
відправнику, другий супроводжує
вантаж, а третій залишається у
перевізника.

Згідно з частиною 1 статті 31 Конвенції,
в усіх судових провадженнях, які
виникають у зв'язку із перевезенням,
яке здійснюється відповідно до цієї
Конвенції, позивач може звернутися до
будь-якого суду або арбітражу
договірної країни, визначеної угодою
між сторонами, і на додаток до цього, до
судів або арбітражів країни, на
території якої: а) .відповідач має
звичайне місце проживання або основне
місце розташування свого підприємства
або відділення чи агентства, за
допомогою яких був укладений договір
перевезення, або b) знаходиться місце
отримання вантажу перевізником, або
місце передбачене для його доставки, і
не може звертатися до будь-яких інших
судів або арбітражів.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК
України, суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших, правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання - зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Статтею 908 ЦК України визначено, що
перевезення вантажу здійснюється за
договором перевезення. Загальні умови
перевезення визначаються цим Кодексом,
іншими законами, транспортними
кодексами (статутами), іншими
нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них. Умови перевезення вантажу, а також
відповідальність сторін щодо цих
перевезень встановлюються договором,
якщо інше не встановлено цим Кодексом,
іншими законами, транспортними
кодексами (статутами), іншими
нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них.

Згідно зі статтею 909 ЦК України за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити довірений їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення та видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату.

Відповідно до п. 1. ст. 307 ГК України за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити ввірений їй другою
стороною (вантажовідправником) вантаж
до пункту призначення в установлений
законодавством чи договором строк та
видати його уповноваженій на
одержання вантажу особі
(вантажоодержувачу), а
вантажовідправник зобов'язується
сплатити за перевезення вантажу
встановлену плату.

Цивільним кодексом України визначені
загальні обв'язки сторін договору
перевезення.

Так, згідно з ст. 917 ЦК України
перевізник зобов'язаний надати
транспортні засоби під завантаження у
строк, встановлений договором.

Статтею 918 ЦК України визначено, що
завантаження (вивантаження) вантажу
здійснюється організацією,
підприємством транспорту або
відправником (одержувачем) у порядку,
встановленому договором, із
додержанням правил, встановлених
транспортними кодексами (статутами),
іншими нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них.

Відповідач не надав суду належних та
допустимих доказів, які б
спростовували доводи позивача та
підтверджували заперечення проти
позовних вимог.

Таким чином, враховуючи вищезазначене,
факт наявності основного боргу у
відповідача перед позивачем в сумі 50
700,00 грн. належним чином доведений,
документально підтверджений і
відповідачем не спростований, а відтак,
позовні вимоги позивача про стягнення
з відповідача основної заборгованості
за договором на транспортне
обслуговування визнаються судом
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
договором, позивач просить суд
стягнути з відповідача на свою користь
пеню за прострочення грошового
зобов'язання в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми
заборгованості за кожен день
прострочення, яка згідно розрахунку
позивача становить 1 252,95 грн.

Відповідно до п.6.1 договору у випадку
невиконання або неналежного виконання
зобов'язань по даному договору, сторони
несуть взаємну відповідальність
згідно чинного законодавства України
та міжнародних конвенцій.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання. У разі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України встановлено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Згідно із ст. 599 Цивільного Кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Штрафними санкціями у Господарському
кодексі України визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного або неналежно виконаного
зобов'язання (ч.4 ст. 549 ЦК України).

Статтею 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
встановлено, що розмір пені не може
перевищувати подвійну облікову ставку
Національного Банку, що діяла в період,
за який сплачується пеня.

Отже, згідно з розрахунком позивача
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача пеня в сумі 1252,95 грн. З
цією сумою суд погоджується, так як
позивачем вона розрахована
арифметично вірно.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача 3% річних в сумі 285,41 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. Таким чином,
частина 1 статті 625 Цивільного кодексу
України встановлює виняток із
загального правила статті 614
Цивільного кодексу України, що
закріплює принцип вини як підставу
відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у
готівковій формі або грошових коштів
на його рахунку в банку, і як наслідок,
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання, якщо навіть у цьому немає
його провини, не звільняють боржника
від відповідальності за прострочення
грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом
право кредитора вимагати стягнення
боргу враховуючи індекс інфляції та
відсотків річних є способом захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору.

Згідно розрахунку позивача, три
відсотки річних становлять 285,41 грн. Суд
вважає даний розрахунок обґрунтованим
та задовольняє позовні вимоги в цій
частині.

Відповідно до ст. ст. 33, 43, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про задоволення позовних
вимог повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України з
відповідача на користь позивача
стягуються понесені позивачем витрати
по сплаті судового збору пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України,
суд

ВИРІШИВ:

1. Позов товариства з обмеженою
відповідальністю "ВІКО-ТРАНС"
задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Центральне
відділення "Ерфол Стейт Групп" (04073, м.
Київ, Куренівський провулок, буд. 19/5,
) на користь товариства
з обмеженою відповідальністю
"ВІКО-ТРАНС" (77300, Івано-Франківська обл.,
м. Калуш, вул. Каракая, буд. 32, корп. А, ) основну заборгованість в
розмірі 50 700 (п'ятдесят тисяч сімсот)
грн. 00 коп., пеню в сумі 1252 (одна тисяча
двісті п'ятдесят дві) грн. 95 коп., 3%
річних в сумі 285(двісті вісімдесят
п'ять) грн. 41 коп. та судовий збір в сумі
1827,00 грн. (одна тисяча вісімсот двадцять
сім грн..) .

3. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

4. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

5. Копію рішення надіслати сторонам.

Суддя
Головатюк
Л.Д.

Дата підписання повного тексту
рішення: 15.04.2014