КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2014 р. Справа№ 910/21089/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Корсакової Г.В.

Отрюха Б.В.

при секретарі судового засідання -
Ставицькій Т.Б.

за участю представників:

від позивача: Пількевич В.В.,
представник за довіреністю №14-60 від
22.03.2013р.;

від відповідача: Кубарєва Ю.О.,
представник за довіреністю №б/н від
08.01.2014р.;

Розглянувши апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
«Теодосія»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 18.12.2013р. (підписано - 19.12.2013р.)

у справі №910/21089/13 (Суддя: Літвінова М.Є.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України»

до Приватного акціонерного товариства
«Теодосія»

про стягнення 200692,96грн.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне
товариство «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України» (надалі -
позивач) звернулось до Господарського
суду міста Києва з позовом до
Приватного акціонерного товариства
«Теодосія» (надалі - відповідач) про
стягнення інфляційних втрат у розмірі
16 182,95 грн., 3 % річних у розмірі 33 071,46 грн.
та пені у сумі 151 438,55 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконанням відповідачем своїх
зобов'язань за укладеним між сторонами
Договором купівлі-продажу природного
газу №1011-ТБ від 30.09.2011р. в частині
повної та своєчасної оплати вартості
природного газу.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 04.11.2013р. позовну заяву
прийнято до розгляду та порушено
провадження у справі №910/21089/13.

Відповідач проти позову заперечував та
просив суд застосувати строк позовної
давності щодо заявленої до стягнення
пені. Також відповідач заперечив проти
періодів, у яких позивач здійснював
нарахування інфляційних втрат, а у
відзиві на позов звертав увагу суду на
п. 7.2 Договору, яким встановлено, що
неустойка нараховується протягом
шести місяців, що передують моменту
звернення з вимогою, претензією,
позовом.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 18.12.2013р. у справі №910/21089/13
(Суддя: Літвінова М.Є.) позов задоволено
частково. Стягнуто з Приватного
акціонерного товариства «Теодосія» на
користь Публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України» пеню у
розмірі 151 283,01 грн. (сто п'ятдесят одна
тисяча двісті вісімдесят три гривні 01
коп.), 3 % річних - 33 071,46 грн. (тридцять три
тисячі сімдесят одна гривня 46 коп.),
інфляційні втрати - 5 321,88 грн. (п'ять
тисяч триста двадцять одна гривня 88
коп.) та 3 793,50 грн. (три тисячі сімсот
дев'яносто три гривні 50 коп.) судового
збору. В іншій частині позову
відмовлено.

За оцінкою місцевого господарського
суду, відповідачем на підставі чинного
Договору купівлі-продажу природного
газу №1011-ТБ від 30.09.2011р. допущене
порушення строків розрахунків, а тому з
врахуванням ст.ст. 622, 625 ЦК України
підлягало до стягнення у повному
обсязі 3% річних у сумі 33071,46грн. Суд,
задовольняючи частково позовну вимогу
про стягнення із відповідача 16812,95грн.
інфляційних втрат, посилався на ту
обставину, що вказана вимога заявлена
без дотримання вимог ст. 625 ЦК України,
що передбачає право кредитора вимагати
сплати боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а не лише за ті
періоди, коли індекс інфляції становив
більше 100 %. Здійснивши власний
розрахунок, суд стягнув інфляційні
втрати у сумі 5321,88грн.

Разом з тим, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що відповідачем
допущене порушення строків
розрахунків, врахувавши ч. 6 ст. 232 ГК
України та п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України,
стягнув пеню у сумі 151283,01грн.

Не погоджуючись із висновками
місцевого господарського суду,
Приватне акціонерне товариство
«Теодосія» звернулося з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду, в якій просило
рішення Господарського суду міста
Києва від 18.12.2013р. у справі №910/21089/13
скасувати в частині стягнення 151283,01грн.
пені, 4989,20грн. інфляційних втрат та
3793,50грн. судового збору та прийняти в
цій частині нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
в частині стягнення 151283,01грн. пені,
4989,20грн. інфляційних втрат та 3793,50грн.
судового збору, з відповідним
перерахунком розміру судового збору.

На думку скаржника, господарським
судом допущено порушення норми
матеріального права. Апелянт зазначав,
що судом першої інстанції неправомірно
застосовано ч. 6 ст. 232 ГК України та п. 1
ч. 2 ст. 258 ЦК України, тоді як,
відповідно до п. 7.2. Договору визначено
інші умови порівняно з законодавством
нарахування пені, які і підлягали до
застосування при обчисленні пені. У
відповідності п. 7.2. Договору пеня
повинна була нараховуватись за період
з 18.03.2013р. по 18.09.2013р., натомість, згідно
розрахунку позивача пеня у вказаний
період взагалі не нараховувалась. У
доводах апеляційного оскарження
позивач вказував на невірне
застосування місцевим господарським
судом положень ст. 625 ЦК України,
вважаючи, що за зобов'язаннями
лютого-жовтня 2012 року (за виключенням
зобов'язань серпня 2012 року) індекс
інфляції склав менше одиниці або
одиницю, тож позивач, на думку
скаржника, за цей період не поніс
жодних інфляційних втрат, а тому
вказана вимога не підлягала
задоволенню.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
«Теодосія» передано на розгляд судді
Київського апеляційного
господарського суду Кропивній Л.В.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
20.01.2014р. у справі №910/21089/13 для розгляду
апеляційної скарги Приватного
акціонерного товариства «Теодосія»
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий суддя - Кропивна Л.В.
(доповідач), судді: Ільєнок Т.В.,
Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 20.01.2014р. у
справі №910/21089/13 (колегія суддів у
складі: головуючий суддя - Кропивна Л.В.
(доповідач), судді: Ільєнок Т.В.,
Корсакова Г.В.) апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
«Теодосія» прийнято до провадження, а
її судовий розгляд призначено на
12.02.2014р.

В судовому засіданні 12.02.2014р. колегією
суддів оголошено перерву до 12.03.2014р.

11.03.2014р. через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшли додаткові пояснення до
апеляційної скарги з долученням до
матеріалів справи судової практики.

12.03.2014р. через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від позивача
надійшов відзив на апеляційну скаргу, в
якій останній зазначав, що ним
нараховувалась пеня не згідно приписів
п. 7.2. Договору, а відповідно до п. 6 ст. 232
ГК України, оскільки положення
договору щодо обчислення пені не
можуть бути застосовані в силу того, що
суперечать законодавству.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 12.03.2014р.,
враховуючи перебування судді
Ільєнок Т.В. на лікарняному, здійснено
заміну у складі колегії суддів у справі
№910/21089/13 на наступний: головуючий
суддя: Кропивна Л.В., судді: Корсакова
Г.В., Отрюх Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 12.03.2014р.
апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Теодосія»
прийнято до провадження колегією
суддів у складі: головуючий суддя:
Кропивна Л.В., судді: Корсакова Г.В.,
Отрюх Б.В.

У судовому засіданні 12.03.2014р. колегією
суддів оголошено перерву до 02.04.2014р.

У судове засідання 02.04.2014р.
представники сторін з'явились.

У судовому засіданні 02.04.2014р.
представник відповідача підтримав
доводи апеляційного оскарження, просив
рішення Господарського суду міста
Києва від 18.12.2013р. у справі №910/21089/13
скасувати в частині стягнення 151283,01грн.
пені, 4989,20грн. інфляційних втрат та
3793,50грн. судового збору та прийняти в
цій частині нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
в частині стягнення 151283,01грн. пені,
4989,20грн. інфляційних втрат та 3793,50грн.
судового збору, з відповідним
перерахунком розміру судового збору.

Представник позивача у судовому
засіданні 02.04.2014р. заперечував проти
задоволення апеляційної скарги, просив
рішення суду першої інстанції у даній
справі залишити без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм чинного законодавства, Київський
апеляційний господарський суд вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом та
підтверджується матеріалами справи,
30.09.2011р. між Публічним акціонерним
товариством «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України» (далі -
продавець, позивач, Компанія) та
Закритим акціонерним товариством
«Теодосія», правонаступником якого є
Приватне акціонерне товариство
«Теодосія» (далі - покупець, відповідач)
був укладений Договір купівлі-продажу
природного газу №1011-ТБ (далі - Договір),
за умовами якого продавець
зобов'язався передати у власність
покупцеві у IV кварталі 2011 року та у 2012
році природний газ, який ввезений на
митну територію України позивачем, а
покупець зобов'язався приймати та
оплачувати газ на умовах цього
Договору.

Згідно п.2.1 Договору продавець
зобов'язувався передавати покупцю в
період з 01 жовтня 2011р. по 31 грудня 2012р.
природний газ обсягом до 2000 тис. м3
згідно наведеного у цьому пункті
помісячного графіку. Разом з тим, у п.2.1.1
Договору сторони передбачили
можливість зміни обсягів газу, що
планується передати за цим Договором,
протягом місяця продажу в
установленому порядку.

Відповідно до умов п. 5.2 договору ціна
природного газу з урахуванням збору у
вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природний газ,
тарифів на транспортування, розподіл і
постачання природного газу за
регульованим тарифом становила
3628,20грн. з ПДВ.

Згідно п.п. 6.1., 6.2. договору оплата за газ
повинна здійснюватися покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100 %
поточної оплати протягом місяця
поставки, а остаточний розрахунок за
фактично переданий газ - до 10-го числа
наступного за місяцем поставки з
поточних рахунків покупця.

Відповідно до п. 11.1 договору цей
договір набуває чинності з дати його
укладення і діє в частині реалізації
газу з 01 жовтня 2011р. до 31 грудня 2012р., а в
частині проведення розрахунків за газ -
до повного погашення заборгованості.

Відповідно до п.3.3 Договору
приймання-передача газу, переданого
продавцем покупцеві у відповідному
місяці продажу оформлюється актом
приймання-передачі газу.

У подальшому, між сторонами укладено
ряд додаткових угод до зазначеного
договору, якими вносились зміни щодо
ціни поставленого природного газу.

На виконання умов Договору, позивач
протягом жовтня 2011р. по грудень 2012р.
передав у власність відповідачу
природний газ на загальну суму 6 562 810,92
грн., що підтверджується наявними у
матеріалах справи копіями
двосторонньо підписаних Актів
приймання-передачі природного газу
(а.с.20-34, т.1). Вказані Акти підписані без
будь-яких зауважень з боку покупця.

Звертаючись до господарського суду з
позовом, ПАТ НАК «Нафтогаз України»
зазначило, що станом на 15.08.2013р.
заборгованість за договором
відповідачем сплачена, однак,
відповідачем допущене порушення
строків розрахунків, а тому з
врахуванням ч. 2 ст. 625 ЦК України, ч. 6 ст.
232 ГК України, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України з
боржника підлягали до стягнення пеня, 3%
річних та інфляційні втрати.

З огляду на порушення відповідачем
встановлених Договором строків оплати
вартості переданого йому у власність
позивачем природного газу, позивач
нарахував та просив стягнути із
відповідача 16 182,95грн. інфляційних
втрат, 33071,46грн. 3% річних та пені у
розмірі 151 438,55 грн.

В силу ст.629 ЦК України, договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. З цією нормою
кореспондуються і приписи ст. 193 ГК
України, що визначають загальні умови
виконання господарських зобов'язань.

У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Суд зазначає, що згідно з інформаційним
листом Верховного Суду України №3.2-2005
від 15.07.2005р. грошовими зобов'язаннями
боржника перед кредитором є грошова
сума, що визначена з урахуванням
встановленого індексу інфляції та
трьох процентів річних. Оскільки
інфляційні втрати пов'язані з
інфляційними процесами в державі та за
своєю правовою природою є компенсацією
за понесені збитки, спричинені
знеціненням грошових коштів, а три
проценти річних - платою за
користування коштами, що не були
своєчасно сплачені боржником, то ні три
проценти річних, ні індекс інфляції не
можна розцінювати як заходи
відповідальності за порушення
зобов'язань.

Таким чином, передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Перевіривши правильність виконаного
позивачем розрахунку заявлених до
стягнення 3% річних, судова колегія
визнала його арифметично вірним та
обгрунтованим, у зв'язку з чим
погоджується із вірним висновком
місцевого господарського суду про
задоволення вимог у цій частині вимог
та стягненні 33071,46грн. 3 % з боржника.

Водночас, колегія суддів погоджується
з висновком суду першої інстанції про
часткове задоволення інфляційних
втрат на суму 5321,88грн., оскільки
заявлені позивачем вимоги щодо
інфляційних втрат не врахували приписи
ст. 625 ЦК України, що передбачають право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а не
лише за ті періоди, коли індекс
інфляції становив більше 100%.

Разом з тим, несвоєчасне виконання
відповідачем грошових зобов'язань, як
вірно зазначив суд першої інстанції, є
підставою для визнання відповідача
боржником, який прострочив виконання
з усіма правовими наслідками,
пов'язаним з цим.

За змістом ст.218 ГК України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Судова колегія вважає, що невиконання
чи неналежне виконання грошового
зобов'язання боржником фактично
дозволяє йому неправомірно
користуватися чужими грошовими
коштами, тоді як, виходячи із загальних
начал та змісту цивільного
законодавства, ніхто не вправі
отримувати переваг від свої
протиправної поведінки. Поряд з цим,
неустойка має компенсаційний характер
і є не лише заходом, який стимулює
боржника до належного виконання ним
зобов'язань, але є мірою
відповідальності за допущене
правопорушення у зобов'язанні.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу
України передбачено, що штрафними
санкціями у Господарському кодексі
України визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Між тим, відповідно до п.7.2 зазначеного
Договору, за несвоєчасну оплату газу у
строки, зазначені у п.6.1. цього Договору,
покупець сплачує на користь
постачальника пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла у період,
за який сплачується пеня від суми
простроченого платежу за кожний день
прострочення платежу. Неустойка
нараховується продавцем протягом
шести місяців, що передують моменту
звернення з вимогою, претензією,
позовом.

Зважаючи, що розмір пені та порядок її
нарахування є істотною умовою
договору, місцевий господарський суд
правильно застосував при вирішенні
спору правові позиції, викладені у
Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» №10 від 29.05.2013р.

Відповідно до п. 4.3. вказаної Постанови
Пленум Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» №10
від 29.05.2013р. роз'яснив, що, якщо
відповідно до чинного законодавства
або договору неустойка (пеня) підлягає
стягненню за кожний день прострочення
виконання зобов'язання, позовну
давність необхідно обчислювати щодо
кожного дня окремо за попередній рік до
дня подання позову, якщо інший період
не встановлено законом або угодою
сторін. При цьому, однак, слід мати на
увазі положення частини шостої статті
232 ГК України, за якими нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано. Даний шестимісячний строк не
є позовною давністю, а визначає
максимальний період часу, за який може
бути нараховано штрафні санкції (якщо
інший такий період не встановлено
законом або договором). Порядок
обчислення позовної давності не може
бути змінений за угодою сторін, тому,
зокрема, умови договору, за якими
сторони встановили, що така давність
обчислюється не з моменту прострочення
платежу, а з іншої дати, що визначається
шляхом зворотного відрахування шести
місяців від дати пред'явлення вимоги,
суперечать вимогам закону і не
застосовуються судом.

Порядок обчислення позовної давності в
силу вимог частини другої статті 260 ЦК
України не може бути змінений за
домовленістю сторін.

Отже, висновок суду першої інстанції з
приводу того, що зазначене в Договорі
положення, яким строк позовної
давності за вимогами про стягнення
неустойки починає перебіг не з моменту
прострочення платежу, а з дати, що
визначається шляхом зворотного
підрахунку шести місяців від дати
звернення з претензією або позовом,
суперечить вимогам частини шостої
статті 232 ГК України, частини другої
статті 260, сттті 261 ЦК України і
застосуванню судом не підлягає, є
вірним.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського
кодексу України штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за увесь
час користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законом або договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
№543/965-ВР від 22.11.1996 року, платники
грошових коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочення
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного
Закону.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За змістом пункту 1 частини другої
статті 258 ЦК України щодо вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені)
передбачено спеціальну позовну
давність в один рік.

Як було вже зазначено, відповідно до п.
6.2 Договору остаточний розрахунок за
фактично переданий газ здійснюється до
10 числа наступного за місяцем поставки
газу з поточних рахунків покупця, а
приймання-передача газу у відповідному
місяці продажу оформлюється актом. Зі
змісту зазначеного пункту договору
випливає, що момент прострочення
відповідачем виконання зобов'язання
встановлюється щодо кожного
підписаного акту окремо, і як наслідок,
пеня також має нараховуватись на суму
боргу за кожним актом
передачі-приймання газу окремо.

Отже, пеня повинна розраховуватися
наступним чином:

- за Актом передачі-приймання від 30
листопада 2011р. за період з 06.01.2012р. по
22.02.2012р. в сумі 3 880,13 грн.;

- за Актом передачі-приймання від 31
грудня 2011р. за період з 11.01.2012р. по
07.03.2012р. в сумі 12 950,02 грн.;

- за Актом передачі-приймання від 31
січня 2012р. за період з 11.02.2012р. по 30.03.2012р.
в сумі 17 080,88 грн.;

- за Актом передачі-приймання від 29
лютого 2012р. за період з 11.03.2012р. по
24.05.2012р. в сумі 22 278,77 грн.;

- за Актом передачі-приймання від 31
березня 2012р. за період з 11.04.2012р. по
10.10.2012р. в сумі 45 248,02 грн.;

- за Актом передачі-приймання від 30
квітня 2012р. за період з 11.05.2012р. по
09.11.2012р. в сумі 28 466,80 грн.;

- за Актом передачі-приймання від 31
травня 2012р. за період з 11.06.2012р. по
10.12.2012р. в сумі 2 502,48 грн.;

- за Актом передачі-приймання від
30.06.2012р. за період з 11.07.2012р. по 26.12.2012р. в
сумі 2 963,16 грн.;

- за Актом передачі-приймання від 31
липня 2012р. за період з 11.08.2012р. по
27.12.2012р. в сумі 2 364,66 грн.;

- за Актом передачі-приймання від 31
серпня 2012р. за період з 11.09.2012р. по
28.12.2012р. в сумі 2 020,36 грн.;

- за Актом передачі-приймання від 30
вересня 2012р. за період з 11.10.2012р. по
28.12.2012р. в сумі 1 504,44 грн.;

- за Актом передачі-приймання від 31
жовтня 2012р. за період з 11.11.2012р. по
28.12.2012р. в сумі 843,93 грн.;

- за Актом передачі-приймання від 30
листопада 2012р. за період з 11.12.2012р. по
29.12.2012р. в сумі 2 316,92 грн.;

- за Актом передачі-приймання від 31
грудня 2012р. за період з 11.01.2013р. по
11.02.2013р. в сумі 6 862,44 грн.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про
задоволення позовних вимог про
стягнення з відповідача пені в сумі
151283,01грн. згідно розрахунку місцевого
господарського суду, який перевірений
судом апеляційної інстанції.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на наведене, судова колегія не
вбачає підстав для зміни або
скасування прийнятого судом першої
інстанції рішення у даній справі, у
зв'язку з чим апеляційну скаргу слід
залишити без задоволення, а оскаржений
судовий акт - без змін.

Відповідно до ст.49 ГПК України судовий
збір за розгляд справи у суді
апеляційної інстанції покладається на
відповідача.

У судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частину постанови.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Теодосія» на
рішення Господарського суду міста
Києва від 18.12.2013р. у справі №910/21089/13
залишити без задоволення, а рішення
Господарського суду міста Києва від
18.12.2013р. у справі №910/21089/13 без змін.

2.Матеріали справи №910/21089/13 повернути
до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий суддя
Л.В. Кропивна

Судді
Г.В. Корсакова

Б.В. Отрюх