ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2014 р.
Справа № 914/2326/13

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого-судді
Михалюк О.В.

суддів
Орищин Г.В.

Мельник Г.І.

розглянув апеляційну скаргу
заступника прокурора м.Львова в
інтересах держави в особі Львівської
міської ради та Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області

на рішення господарського суду
Львівської області від 07.08.2013р.

у справі № 914/2326/13

за первісним позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, м.Львів

до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Борис-Стиль», м.Львів

про розірвання договору оренди
нежитлових приміщень

за зустрічним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Борис-Стиль», м.Львів

до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, м.Львів

третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача: Львівська міська рада,
м.Львів

третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача: Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області, м.Львів

про визнання за товариством права
власності на нежитлові приміщення літ.
«Г-3» площею 2134,1 кв.м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1

з участю представників :

від прокуратури Макогон Ю.

від Львівської міської ради - Гриниха
Х.А.

від інспекції ДАБК у Львівській
області - не з»явився

від ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_5

від ТзОВ «Борис-Стиль» - не з»явився

В ході судового засідання
сторонам права і обов"язки, передбачені
ст.22 ГПК України роз"яснені, заперечень
щодо складу суду не поступало.

В судовому засіданні проголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

Рішенням господарського суду
Львівської області від 07.08.2013р. у справі
№ 914/2326/13 (суддя Запотічняк О.Д.)
задоволено первісний позов фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, м.Львів до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Борис-Стиль»,
м.Львів та розірвано договір оренди
нежитлових приміщень, укладений
21.03.2013р.; задоволено позовні вимоги за
зустрічним позовом, визнано за
товариством з обмеженою
відповідальністю «Борис-Стиль» право
власності на нежитлові приміщення літ.
«Г-3» площею 2134 кв.м, які знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1 та стягнуто з
товариства з обмеженою
відповідальністю «Борис-Стиль» на
користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 1147,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з даним рішенням
заступник прокурора м.Львова подав до
Львівського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу
в інтересах держави в особі Львівської
міської ради та Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області, в якій просить
скасувати згадане рішення.

Ухвалою Львівського
апеляційного господарського суду від
11.12.2013р. до участі у справі № 914/2326/13 на
стороні відповідача за зустрічним
позовом - ФОП ОСОБА_2 залучено в якості
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору -
Львівську міську раду та Інспекцію
державного архітектурно-будівельного
контролю у Львівській області.

Підставами для скасування
оскаржуваного рішення заступник
прокурора вважає наступні:

· Судом першої інстанції до
спірних правовідносин не застосовано
ч.4 ст.376 ЦК України, відповідно до якої,
якщо власник земельної ділянки, яким є
Львівська міська рада, заперечує проти
визнання права власності на нерухоме
майно за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на його
земельній ділянці, майно підлягає
знесенню особою, яка здійснила
самочинне будівництво, або за її
рахунок. Львівська міська рада згоди на
визнання права власності не давала, до
участі у справі залучено її також не
було, а відтак підстави для визнання
права власності були відсутні;

· Судом першої інстанції не взято
до уваги те, що у ТзОВ «Борис-Стиль»
відсутні документи, які б стверджували
про дотримання встановленого порядку
погодження самочинного будівництва та
прийняття його в експлуатацію, а також
про звернення у Львівську міську раду з
зазначеним питанням.

Наводить скаржник і інші доводи,
що є на його думку підставою для
скасування оскаржуваного рішення.

Колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши наявні матеріали,
проаналізувавши застосування норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає частково до задоволення з
огляду на наступне.

Відповідно до ст.11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

Відповідно до ст. 761 ЦК України
право передання майна у найм має
власник речі або особа, якій належать
майнові права. Наймодавцем може бути
також особа, уповноважена на укладення
договору найму.

Як вбачається із матеріалів справи,
21.03.2013 року між Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендар) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Борис-Стиль"
(орендодавець) було укладено договір
оренди нежитлових приміщень, за
умовами якого орендодавець
зобов'язався передати, а орендар
прийняти в строкову оренду будівлю літ.
"Г-3", загальною площею 2 134,1 кв.м., за
адресою: АДРЕСА_1.

Передача приміщення, що орендується,
здійснюється за актом
приймання-передачі, підписання якого
свідчить про фактичну передачу його в
оренду (п.3.2. даного договору).

Термін оренди приміщення складає 3 роки
з моменту прийняття приміщення, що
орендується за актом
приймання-передачі. Орендар має право
відмовитись від виконання умов даного
договору, попередивши письмово про це
орендодавця за один місяць (п.п.4.1,4.2.
даного договору).

В ході розгляду справи судом першої
інстанції було оглянуто матеріали
реєстраційної справи по приміщеннях,
які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, з
якої вбачається, що 11.03.2011р. ТзОВ
"Борис-Стиль" придбало у Приватного
підприємства "Компанія "АБМ" майно -
приміщення загальною площею 1000,4 м.кв.
за згаданою адресою, що
підтверджується договором
купівлі-продажу від 11.03.2011р., р.н. 246 та
витягом про реєстрацію права власності
на дане майно №2943003 від 25.03.2011р. (а.с. 31).
Таким чином судом встановлено, що на
момент укладення договору, відповідач
був власником тільки частини переданих
в оренду позивачу приміщень площею 1000,4
м.кв. На решту приміщень переданих
відповідачем в оренду позивачу у
відповідача відсутні належні
правовстановлюючі документи.

Таким чином у відповідача, як
орендодавця, не було належних
повноважень передавати в оренду майно
загальною площею 2 134,1 кв.м., за адресою:
АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 10.1 спірного
договору, його може бути розірвано за
рішенням суду у випадках передбачених
чинним законодавством.

Відповідно до ч.2 ст. 651 ЦК України
договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Слід також звернути увагу на те, що
згідно п. 3.2 спірного договору, передача
приміщення, що орендується,
здійснюється за актом
приймання-передачі, підписання якого
свідчить про фактичну передачу його в
оренду.

Сторонами не надано суду акту
приймання-передачі, який підтверджував
би факт передачі майна в оренду.

Статтею 766 ЦК України
передбачено, що якщо наймодавець не
передає наймачеві майно, наймач має
право за своїм вибором:

1) вимагати від наймодавця передання
майна і відшкодування збитків,
завданих затримкою;

2) відмовитися від договору найму і
вимагати відшкодування завданих йому
збитків.

Відповідно до листа від 22.05.2013р. про
розірвання договору оренди від 21.03.2013р.
позивач запропонував відповідачу
розірвати договір оренди, оскільки
вважає, що нежитлові будівлі, що
являються предметом договору оренди не
належать орендодавцю, в нього відсутні
правовстановлюючі документи. Даний
лист був отриманий відповідачем
22.05.2013року. Відповіді на пропозицію
розірвати договір відповідач не надав.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
позовні вимоги по первісному позову
підлягають до задоволення.

Щодо зустрічних вимог
відповідача про визнання за ТзОВ
«Борис-Стиль» права власності на
приміщення за адресою: АДРЕСА_1 колегія
суддів апеляційного суду не
погоджується з висновком суду першої
інстанції з наступних підстав.

У відповідності до роз»яснень,
викладених у Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України від
23.03.2013р. № 6 «Про судове рішення»,
рішення з господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального та
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з»ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі

Відповідно до приписів ст.ст.43 ГПК
України судові рішення приймаються
судом за результатами обговорення усіх
обставин справи та за умови здійснення
за своїм внутрішнім переконанням
оцінки доказів, що грунтується на
всебічному, повному і об»єктивному
розглядові всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Прийняте у справі рішення
вказаним вимогам не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом, за ТзОВ
"Борис-Стиль" зареєстровано право
власності на частину нежитлових
будівель площею 1000,4 м.кв. за адресою:
АДРЕСА_1. Даний факт підтверджується
договором купівлі-продажу від 11.03.2011р.,
р.н.246 та витягом про реєстрацію права
власності №2943003 від 25.03.2011р. (а.с.31).

Також, в 2012 році ТзОВ "Борис-Стиль"
проведено реконструкцію (надбудову) за
рахунок чого збільшилась площа до 2134,1
м.кв.

В підтвердження факту проведення
реконструкції відповідачем (позивачем
за зустрічним позовом) надано суду
договір доручення у будівництві від
16.07.2012 року, за умовами якого ТзОВ
"Прем'єр - Клас" надало ТзОВ "Борис
-Стиль" послуги з будівництва
(надбудови) другого поверху приміщення
за адресою: АДРЕСА_1.

Факт виконання робіт ТзОВ "Прем'єр-Клас"
підтверджується оборотно-сальдовими
відомостями по рахунках ТзОВ "Прем'єр -
Клас" та актами здачі приймання
виконаних робіт (а.с. 109 -136).

Також відповідачем надано суду Звіт
експерта від 22.05.2013 року про
відповідність нежитлових приміщень за
адресою: АДРЕСА_1 (літ. Г-3) державним
будівельним нормам, стандартам і
правилам, з якого вбачається, що
будівля закінчена будівництвом та
відповідає державним стандартам,
будівельним нормам і правилам,
нормативним актам з пожежної безпеки,
санітарному законодавству і може
використовуватися за призначенням.

Окрім того, в матеріалах справи
міститься договір оренди земельної
ділянки від 22.05.2013р., за умовами якого
земельна ділянка площею 0,0965 га, яка
знаходиться за адресою АДРЕСА_1
передана ТзОВ "Борис-Стиль" в платне
користування строком на 5-ть років для
обслуговування кам'яної нежитлової
будівлі.

В зустрічній позовній заяві ТзОВ
«Борис-Стиль» просило суд визнати за
ним право власності за змінені після
реконструкції (надбудови) нежитлові
приміщення.

Статтею 41 Конституції України
встановлено, що кожен має право
володіти, користуватись та
розпоряджатись своєю власністю. Право
приватної власності набувається в
порядку, визначеному законом. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним.

Положеннями ст.328 Цивільного
кодексу України встановлено, що право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Відповідно до статті 1
Господарського процесуального кодексу
України підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України
та ст. 20 ГК України. Під захистом права
розуміється державно-примусова
діяльність, спрямована на відновлення
порушеного права суб'єкта
правовідносин та забезпечення
виконання юридичного обов'язку
зобов'язаною стороною. Спосіб захисту
втілює безпосередню мету, якої прагне
досягнути суб'єкт захисту, вважаючи, що
таким чином буде припинене порушення
(чи оспорювання) його прав, він
компенсує витрати, що виникли у зв'язку
з порушенням його прав, або в інший
спосіб усуває негативні наслідки
порушення його прав.

Предмет позову повинен мати правовий
характер і випливати з певних
матеріально-правових відносин.
Підставою позову є обставини, якими
позивач обґрунтовує свої вимоги і
докази, що підтверджують позовні
вимоги, зокрема факти
матеріально-правового характеру, що
визначаються нормами матеріального
права, які врегульовують спірні
правовідносини, їх виникнення, зміну,
припинення.

Підтвердження в суді права власності
або іншого речового права на майно, що
складає предмет спору, здійснюється за
допомогою спростування у суді
установлених фактів або шляхом
підтвердження фактів, що свідчать про
володіння спірним майном на праві
власності або іншому речовому праві.

В даному випадку, предметом позову є
матеріально-правова вимога про
визнання права власності на самочинно
збудоване нерухоме майно.

В силу статті 392 Цивільного
кодексу України власник майна може
пред»явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Позов про визнання права
власності у даній справі позивач за
зустрічним позовом пред»явив до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

Проте, при розгляді даного спору судом
першої інстанції не встановлено, яким
чином фізична особа-підпримець ОСОБА_2
оспорює чи порушує право власності
позивача на спірне майно.

Згідно з вимогами ст.375 Цивільного
кодексу України власник земельної
ділянки набуває право вланості на
зведені ним будівлі, споруди та інше
нерухоме майно. Право власника на
забудову здійснюється ним за умови
додержання архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил, а також за умови використання
земельної ділянки за її цільовим
призначенням. Правові наслідки
самочинної забудови, здійсненої
власником на його земельній ділянці,
встановлюється ст.376 Цивільного
кодексу України.

Відповідно до частини 2 ст. 376
Цивільного кодексу України особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Однак, в окремих випадках ст. 376
Цивільного кодексу України передбачає
можливість визнання права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно в
разі наявності обставин, передбачених
частинами третьою, п'ятою цієї статті.

Так, частиною 3 ст. 376 Цивільного кодексу
України передбачено, що право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно. При
цьому частиною 5 цієї статті визначено,
що на вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб.

З вказаної правової норми вбачається,
що право власності на самочинне
будівництво може бути визнано за умови
відведення для цієї мети в
установленому порядку забудовнику
земельної ділянки або якщо особа, яка
здійснила таке будівництво, отримає в
установленому порядку земельну
ділянку розташовану під збудованим
нерухомим об'єктом, такого цільового
призначення, яке передбачає можливість
будівництва на ній відповідного
об'єкту; а також за умови відсутності
заперечень з боку власника земельної
ділянки (частини 4 ст. 376 ЦК України) та
відсутності порушення в результаті
самочинної забудови прав інших осіб

Таким чином, при вирішенні спору про
визнання права власності на самочинно
збудоване нерухоме майно господарські
суди повинні з'ясовувати наявність
права позивача на земельну ділянку, на
якій збудовано спірне майно; наявність
самочинно збудованого нерухомого
майна; відповідність самочинно
збудованого нерухомого майна
будівельним нормам і правилам;
наявність згоди власника земельної
ділянки на будівництво відповідного
нерухомого майна, якщо земельна
ділянка належить позивачу на праві
користування, зокрема, на підставі
договору оренди земельної ділянки.

При розгляді справ про самочинне
будівництво в будь-якому випадку
необхідно з»ясувати правовий статус
земельної ділянки.

Будь-яке будівництво нерозривно
пов»язано з земельною ділянкою, на якій
воно здійснюється. З урахуванням того,
що земля є специфічним об»єктом права
власності, суду слід обов»язково
з»ясувати, який правовий режим
земельної ділянки, на якій здійснено
будівництво.

Згідно статтею 13 Конституції
України земля є об»єктом права
власності Українського народу. Від
імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Згідно ч.1 ст.143 Констиутції
України територіальні громади села,
селища, міста безпосередньо або через
утворені ними органи місцевого
самоврядування управляють майном, що є
в комунальній власності. Відповідно до
ст.142 Коституції України матеріальною і
фінансовою основою місцевого
самоврядування серед іншого є земля та
природні ресурси, що є у власності
територіальних громад сіл, селищ, міст,
районів у містах, а також об»єкти
їхньої спільної власності, що
перебувають в управління районних та
обласних рад.

Відповідно до статті 83 Земельного
кодексу України, землі, які належать на
праві власності територіальним
громадам сіл, селищ, міст, є комунальною
власністю. У комунальній власності
перебувають усі земля в межах
населених пунктів, крім земель
приватної та державної власності, а
також земельні ділянки за її межами, на
яких розташовані об»єкти комунальної
власності.

Львівська міська рада, у
відповідності до статті 10 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», є органом місцевого
самоврядування в Україні, що
представляє територіальну громаду
міста Львова та здійснює від її імені
та в її інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України та іншими
законами України. Згідно статті 80
названого Закону територіальні
громади, які реалізують право
власності через органи місцевого
самоврядування, є суб»єктами права
власності на землю, що є комунальною
власністю.

Відповідно до п.34 ст.26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», ст.ст.12,116 Земельного кодексу
України міська рада вирішує відповідно
до законодавства питання регулювання
земельних відносин, громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням орагнів місцевого
самоврядування.

Отже, земельна ділянка за адресою:
АДРЕСА_1 перебуває у власності
територіальної громади м.Львова і у
відповідності до чинного
законодавства України, повноваження
щодо розпорядженням нею належать
виключно їй.

Однак, оскаржуване рішення суду
було прийнято без залучення до участі у
справі власника земельної ділянки -
Львівської міської ради, що є
порушенням вимог процесуального права
та свідчить про неповне з»ясування
обставин справи.

Таким чином, враховуючи
вищевикладене, право власності на
самочинне будівництво може бути
визнано за особою, що вимагає такого
визнання, виключно за умови наявності
документів про право власності на
землю або право користування земельною
ділянкою, що визначають цільове
призначення такої земельної ділянки.

Відтак, реконструйована
нежитлова будівля під літ. «Г-3» площею
2134,1 кв.м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом,
оскільки земельна ділянка, на якій вона
реконструйована, не надавалась
позивачу для цієї мети, а для
обслуговування кам»яної нежитлової
будівлі площею 1000,4 кв.м, яка належить на
праві власності ТзОВ «Борис-Стиль».

Окрім того, судом першої
інстанції не взято до уваги те, що ТзОВ
«Борис-Стиль» не дотримано порядку
погодження самочинного будівництва,
встановленого рішенням виконавчого
комітету Львівської міської ради від
09.09.2011р. № 835 «Про затвердження
положення про порядок врегулювання
питань самочинного будівництва у
м.Львові», яке в силу ст.73 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» є обов'язковим для виконання
всіма розташованим на відповідній
території підприємствами, установами,
організаціями, а також громадянами, які
постійно або тимчасово проживають на
відповідній території.

У ТзОВ «Борис-Стиль» відсутні
документи, які б стверджували про
дотримання встановленого порядку
погодження самочинного будівництва та
прийняття його в експлуатацію, а також
про звернення у Львівську міську раду з
зазначеним питанням.

Згідно ст. 8 Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», планування та забудова
земельних ділянок здійснюється їх
власниками чи користувачами в
установленому законодавством порядку.
Статтею 24 даного закону встановлено, що
забудова земельної ділянки
здійснюється в межах її цільового
призначення, встановленого відповідно
до законодавства.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», проектування та
будівництво об'єктів здійснюється
власниками або користувачами
земельних ділянок у такому порядку: 1)
отримання замовником або
проектувальником вихідних даних; 2)
розроблення проектної документації та
проведення у випадках, передбачених
статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3)
затвердження проектної документації; 4)
виконання підготовчих та будівельних
робіт; 5) прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів; 6)
реєстрація права власності на об'єкт
містобудування.

Крім цього, згідно ст. 39 вказаного
Закону, прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів, що
належать до І-ІІІ категорій складності,
та об'єктів, будівництво яких
здійснювалося на підставі
будівельного паспорта, здійснюється
шляхом реєстрації органом державного
архітектурно-будівельного контролю на
безоплатній основі поданої замовником
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації. Експлуатація закінчених
будівництвом об'єктів, не прийнятих
(якщо таке прийняття передбачено
законодавством) в експлуатацію,
забороняється.

Аналогічні норми прописано у Постанові
Кабінету Міністрів України від 13
квітня 2011 р. N 461, якою затверджено
Порядок прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів.

З огляду на викладені норми
законодавства, визнання прав власності
на об"єкти нерухомості, їх реєстрація,
можлива лише після прийняття в
експлуатацію таких, про що відомості в
матеріалах справи відсутні.

Враховуючи наведене, при вирішенні
питання про порушення провадження у
справі за позовом про визнання права
власності на самочинно збудовані
об'єкти суд має звертати увагу, чи
зазначено у позовній заяві обставини
щодо звернення позивача до інспекції
державного будівельного
архітектурного контролю про прийняття
об'єкта до експлуатації та посилання на
докази щодо зазначених обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, до
органів інспекції ДАБК у Львівській
області ТзОВ «Борис-Стиль» не
зверталось.

В той же час, відповідно до Положення
про Державну архітектурно-будівельну
інспекцію, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України №1434 від
18.10.2006 року, Держархбудінспекція
України та її територіальні органи
здійснюють в межах своїх повноважень
державний контроль за дотриманням
юридичними і фізичними особами
державних будівельних норм, стандартів
і правил під час виконання підготовчих
і будівельних робіт.

Більше того, вказаний орган до справи
залучений не був, судом першої
інстанції не давалась оцінка питанням
введення в експлуатацію нерухомого
майна.

Крім цього, відповідно до листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013, зазначено, що
суди при розгляді справ про визнання
права власності на самочинне
будівництво повинні належним чином
перевіряти, чи було питання оформлення
права власності на самочинне
будівництво предметом розгляду
компетентного державного органу,
рішення якого чи його відсутність
давали б підстави вважати про
наявність спору про право.

Суд не повинен заміняти органи, які
зобов'язані видавати дозволи на
будівництво й узгоджувати забудови;
визнання права власності на самочинне
будівництво в судовому порядку має
залишатися винятковим способом
захисту права. Тому судам необхідно
з'ясовувати, чи звертався позивач до
компетентних органів із питання
узаконення самочинного будівництва, чи
було відмовлено компетентними
органами у вирішенні зазначеного
питання.

Крім цього, виходячи зі змісту ч.1,2 ст. 331
ЦК, ч.І ст. 182 ЦК та п.8 Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації права власності та інших
речових прав на нерухоме майно,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 7 лютого 2002 року N 7/5
(зі змінами і доповненнями станом на 22
січня 2009 року), право власності на
новостворене нерухоме майно виникає у
особи, яка створила це майно, після
закінчення будівництва об'єкта
нерухомості, введення його в
експлуатацію, отримання свідоцтва про
право власності та реєстрації права
власності.

До виникнення права власності на
новозбудоване нерухоме майно право
власності існує лише на матеріали,
обладнання та інше майно, що було
використано в процесі будівництва
(частина третя статті 331 ЦК), відтак
статтею 331 ЦК не передбачено можливості
визнання права власності на
недобудоване нерухоме майно в судовому
порядку. При цьому, визнаючи право
власності на матеріали чи обладнання,
суд у своєму рішенні має зазначити
(поіменувати) ці матеріали чи
обладнання.

Вищевказані положення вимог
законодавства не враховані судом при
прийнятті рішення про визнання права
власності.

В контексті викладеного, колегія
суддів апеляційної інстанції дійшла
висновку, що судом першої інстанції
неповно досліджені всі фактичні
обставини справи, а тому передчасно та
необгрунтовано задоволено вимоги
позивача за зустрічним позовом про
визнання за ним права власності на
спірне приміщення.

Відповідно до ст.43 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами
у справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
встановленому законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

На підставі наведеного та
відповідно до вимог ст.ст.91,101-105 ГПК
України,-

Львівський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу задоволити
частково.

2. Рішення господарського суду
Львівської області від 07.08.2013р. (пункт
3-5) у справі № 914/2326/13 в частині
задоволення зустрічного позову -
скасувати.

3. В задоволенні зустрічного
позову відмовити.

4. В решта частини рішення
залишити без змін.

5. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Борис-Стиль» (79022, м.Львів,
вул.Городоцька, 174, ) в
доход державного бюджету України 573,50
грн. судового збору за розгляд
апеляційної скарги.

6. Постанова набирає законної
сили з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку.

7. Матеріали справи повернути
господарському суду Львівської
області.

8. Повний текст постанови
складено « 17» квітня 2014р.

Головуючий суддя
Михалюк О.В.

суддя
Мельник Г.І.

суддя
Орищин Г.В.