ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
_____________ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

17 квітня 2014 року
Справа № 913/506/14

Провадження № 15пд/913/506/14

За позовом Управління комунальним
майном Луганської міської ради,
м.Луганськ

до відповідача-1 - Державного
підприємства виробниче об'єднання
"Луганський верстатобудівний завод",
м.Луганськ

відповідача-2 - Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м.Південне
Харківської області

третя особа-1, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача - Фізична
особа-підприємець ОСОБА_2, м.Київ

третя особа-2, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача - ОСОБА_3, м.Луганськ

про визнання недійсним договору
купівлі-продажу № 87 від 19.11.2013
товарно-матеріальних цінностей зі
складу Державного підприємства
виробниче об'єднання "Луганський
верстатобудівний завод"

Суддя Смола С.В.

Секретар судового засідання Данилкіна
Н.В.

У засіданні брали участь:

від позивача - Мостовий А.О. - начальник
відділу обліку безхазяйного майна,
довіреність № 1-10/1358/0/41-13 від 24.10.2013;

від відповідача-1 - не прибув;

від відповідача-2 - не прибув;

від третьої особи-1 - ОСОБА_5 - адвокат,
договір про надання адвокатських
послуг від 01.09.2013 № 3-Ю;

від третьої особи-2 - не прибув.

СУТЬ СПОРУ:

Управління комунальним майном
Луганської міської ради звернулося до
господарського суду Луганської
області з позовом до відповідача-1 -
Державного підприємства виробниче
об'єднання "Луганський
верстатобудівний завод", відповідача-2 -
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу № 87 від 19.11.2013
товарно-матеріальних цінностей зі
складу Державного підприємства
виробниче об'єднання "Луганський
верстатобудівний завод".

Ухвалою господарського суду
Луганської області від 20.02.2014 було
порушено провадження у справі та її
розгляд призначений на 13.03.2014, до участі
у справі залучено у якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні позивача -
Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2.

Відповідно до витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців № 18256472
місцезнаходженням відповідача-2 є:
АДРЕСА_1, що судом приймається до уваги.

Відповідач-1 відзивом від 27.02.2014 № 301/50
вимоги позову відхилив, посилаючись на
те, що предметом договору № 87 від 19.11.2013
є продаж майна, яке ніяким чином не
стосується права користування дорогою,
яка перебуває в комунальній власності;
що плити ЗБІ як дорожнє покриття
перебували на балансі Державного
підприємства виробниче об'єднання
"Луганський верстатобудівний завод".

Третя особа-1 відзивом позовні вимоги
підтримала та зазначила, що за
договором купівлі-продажу нежитлового
приміщення від 13.06.2008, зареєстрованим в
реєстрі за № 2302, ОСОБА_2 придбав у
громадянина ОСОБА_6 нерухоме майно -
контрольно-випробовувальну станцію
загальною площею 3794,3 кв.м, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; що
невідомими особами було демонтовано
дорожнє покриття під'їзних шляхів до
зазначеної будівлі, а саме плит ЗБІ у
кількості 140 штук.

Клопотанням від 11.03.2014 № 266/1 третя
особа-1 просила суд залучити до участі у
справі у якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні позивача - ОСОБА_7, та
витребувати в Кам'янобрідському РВ ЛМУ
ГУМВС України в Луганській області
документи, що підтверджують
демонтування дорожнього покриття за
адресою: АДРЕСА_2, та підстави такого
демонтування.

Ухвалою господарського суду
Луганської області від 13.03.2014 було
відкладено розгляд справи на 27.03.2014, до
участі у справі залучено у якості
третьої особи-2, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача - ОСОБА_3.

Поясненням від 18.03.2014 № 270 третя особа-1
просила задовольнити позов у повному
обсязі.

Ухвалою господарського суду
луганської області від 27.03.2014 було
відкладено розгляд справи на 17.04.2014.

Листом від 31.03.2014 № 2249/06.6-23 Відділ
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Луганського міського управління
юстиції зазначив, що на обліку
безхазяйного об'єкту нерухомості
дороги довжиною 300 м та шириною 6 м,
прилеглою до об'єкту нерухомості,
розташованого за адресою: АДРЕСА_2, в
єдиному державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно не перебуває і
дорога не є об'єктом реєстрації.

Заявою від 04.04.2014 № 301/90 відповідач-1
просив розглянути справу без участі
представника.

Суд, враховуючи думку позивача та
третьої особи-1, вважає можливим
задовольнити вказану заяву та
розглянути справу за відсутності
представників відповідача-1 та третьої
особи-2.

Відповідач-2 не скористався своїм
правом, передбаченим ст.22
Господарського процесуального кодексу
України, не забезпечив участі
повноважного представника у судовому
засіданні, хоча про дату, час та місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином.

Згідно до п.п. 3.9.1, 3.9.2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України
№ 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом. У
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Згідно витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців № 18256472
місцезнаходженням відповідача-2 є:
АДРЕСА_1. На вказану адресу
господарський суд і надсилав поштову
кореспонденцію.

За відомостями адресно-довідкового
підрозділу Управління державної
міграційної служби України в
Луганській області, наданими на вимогу
суду, місцем проживання громадянина
ОСОБА_3 є АДРЕСА_3. На вказану адресу
господарський суд і надсилав поштову
кореспонденцію.

Відповідно до п.3.1 постанови пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" місцезнаходження
юридичної особи або місце проживання
фізичної особи-підприємця
визначається на підставі відомостей,
внесених до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців (ст.17 Закону України
"Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців").

Згідно з ст.18 Закону України "Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців" від 15.05.2003
№755-IV якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін.

Також відповідач не надав суду відзив
на позовну заяву, не забезпечив явку
представника у судове засідання, не
надання відзиву на позовну заяву та не
прибуття у судове засідання не
перешкоджає розгляду спору по суті.

Згідно положень ст.75 Господарського
процесуального кодексу України справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача та третьої особи-1,
господарський суд

В С Т А Н О В И В:

19.11.2013 між Державним підприємством
виробниче об'єднання "Луганський
верстатобудівний завод" та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 було
укладено договір купівлі-продажу № 87,
за умовами якого продавець (Державне
підприємство виробниче об'єднання
"Луганський верстатобудівний завод")
зобов'язався передати у власність
покупцеві (Фізичній особі-підприємцю
ОСОБА_1), а покупець зобов'язався
сплатити за товар та прийняти його на
умовах договору товарно-матеріальні
цінності зі складу Державного
підприємства виробниче об'єднання
"Луганський верстатобудівний завод"
плити ЗБІ, б/в у кількості 140 штук за
ціною 700 грн 00 коп. за штуку на загальну
суму 98000 грн 00 коп.

Відповідно до п.3.1 договору покупець
здійснює 100% передплату, перераховуючі
грошові кошти на розрахунковий рахунок
продавця протягом трьох днів з моменту
підписання договору.

Отримання майна (демонтаж,
завантаження та транспортування)
покупець здійснює своїм
автотранспортом та за свій рахунок на
умовах EXW (склад продавця - АДРЕСА_2).
Правила ІНКОТЕРМС - 2000 (п.4.1 договору).

Згідно п.4.3 договору термін поставки
майна складає п'ять днів з моменту
надходження передплати на
розрахунковий рахунок продавця.

В п.9.1 договору сторони передбачили, що
договір набуває чинності з моменту
його підписання сторонами і дії до
31.12.2013.

13.11.2013 Управлінням комунальним майном
Луганської міської ради на підставі
листів Служби автомобільних доріг у
Луганській області від 16.09.2013 № 303/1918 та
Міського комунального підприємства
експлуатаційно-лінейне управління
Автошляхів від 19.09.2013 про те, що дорога
довжиною 300 м та шириною 6 метрів на
балансі вказаних підприємств не
стоїть, оприлюднено в газеті "Жизнь
Луганська" № 45(1222) від 13.11.2013 відомості
про взяття на облік безхазяйного майна.

Згодом позивачем було виявлено, що
безхозну дорогу було реалізовано як
ЗБІ плити відповідачем-1 та
демонтовано, що стало підставою для
звернення позивача з даним позовом до
суду.

Статтею 16 Цивільного кодексу України
та ст.20 Господарського кодексу України
передбачені способи захисту цивільних
прав та інтересів, до яких в т.ч.
відноситься і визнання правочину
недійсним.

Предметом розгляду даної справи є
питання недійсності правочину -
договору купівлі-продажу № 87 від 19.11.2013.

Згідно ст.202 Цивільного кодексу України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав і обов'язків.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України
підставою виникнення цивільних прав і
обов'язків (зобов'язань) є, зокрема,
договір.

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше
сторін, спрямована на встановлення,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Абзацами 1-2 пп.2.1 п.2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" передбачено, що
правовідносини, пов'язані з визнанням
правочинів (господарських договорів)
недійсними, регулюються ЦК України, ГК
України, Земельним кодексом України,
Законами України "Про оренду землі",
"Про приватизацію державного майна",
"Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)", "Про
іпотеку", "Про страхування", "Про банки і
банківську діяльність", "Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності" та іншими
актами законодавства. Правочин може
бути визнаний недійсним з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ст.335 Цивільного кодексу
України безхазяйною є річ, яка не має
власника або власник якої невідомий.
Безхазяйні нерухомі речі беруться на
облік органом, що здійснює державну
реєстрацію прав на нерухоме майно, за
заявою органу місцевого
самоврядування, на території якого
вони розміщені. Про взяття безхазяйної
нерухомої речі на облік робиться
оголошення у друкованих засобах
масової інформації. Після спливу
одного року з дня взяття на облік
безхазяйної нерухомої речі вона за
заявою органу, уповноваженого
управляти майном відповідної
територіальної громади, може бути
передана за рішенням суду у комунальну
власність. Безхазяйні рухомі речі
можуть набуватися у власність за
набувальною давністю, крім випадків,
встановлених статтями 336, 338, 341 і 343
цього Кодексу.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" від
01.07.2004 N 1952-IV нерухоме майно - земельні
ділянки, а також об'єкти,
розташовані на земельній ділянці,
переміщення яких неможливе без їх
знецінення та зміни призначення.

Плити ЗБІ, б/у, які є предметом договору
купівлі-продажу № 87 від 19.11.2013, не є
нерухомим майном в розумінні приписів
ст.2 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" та положень
Методичних рекомендацій стосовно
визначення нерухомого майна, що
знаходиться на земельних ділянках,
права власності на які підлягає
державній реєстрації, затверджених
наказом Міністерства юстиції України
від 14.04.2009 № 660/5, що підтверджено в листі
від 31.03.2014 № 2249/06.6-23 Відділу державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби
Луганського міського управління
юстиції, в якому зазначено, що на обліку
безхазяйного об'єкту нерухомості
дороги довжиною 300 м та шириною 6 м,
прилеглою до об'єкту нерухомості,
розташованого за адресою: АДРЕСА_2, в
єдиному державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно не перебуває і
дорога не є об'єктом реєстрації.

Пунктом 1.1 Порядку взаємодії між
підрозділами органу доходів і зборів
під час роботи з безхазяйними речами та
майном, що переходить у власність
держави, який затверджений наказом
Міністерства доходів і зборів України
від 10.10.2013 № 570, передбачено, що цей
Порядок визначає механізм взаємодії
між структурними підрозділами органу
доходів і зборів під час виконання
покладених згідно із законодавством
України завдань із виявлення, обліку,
зберігання, оцінки, розпорядження
безхазяйним майном та майном, що
переходить у власність держави.

Згідно п.1.2 вказаного Порядку його дія
поширюється на безхазяйне майно та
майно, що переходить у власність
держави, крім безхазяйного нерухомого
майна.

Таким чином, враховуючи те, що
предметом договору купівлі-продажу № 87
від 19.11.2013 є майно - Плити ЗБІ, б/в, дії з
визнання цього майна безхазяйним та
взяття на облік законом покладено
виконувати на орган доходів і зборів, а
не на Управління нерухомим майном.

Відповідно до ч.2 ст.335 Цивільного
кодексу України безхазяйні нерухомі
речі беруться на облік органом, що
здійснює державну реєстрацію прав на
нерухоме майно, за заявою органу
місцевого самоврядування, на
території якого вони розміщені. Про
взяття безхазяйної нерухомої речі на
облік робиться оголошення у друкованих
засобах масової інформації. Після
спливу одного року з дня взяття на
облік безхазяйної нерухомої речі вона
за заявою органу, уповноваженого
управляти майном відповідної
територіальної громади, може бути
передана за рішенням суду у комунальну
власність.

Згідно ч.1 ст.6 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" систему
органів державної реєстрації прав
становлять: Міністерство юстиції
України; центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику
у сфері державної реєстрації прав;
органи державної реєстрації прав,
утворені Міністерством юстиції
України в установленому
законодавством порядку.

Оцінюючи оголошення в газеті "Жизнь
Луганська" № 45(1222) від 13.11.2013 про взяття
на облік вищевказаного безхазяйного
майна господарський суд відзначає, що
органом, який повинен брати на облік
нерухоме майно є не Управління
комунальним майном Луганської міської
ради, а реєстраційна служба
Луганського міського управління
юстиції.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
передбачено, що зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і
суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч.1 ст.215 Цивільного кодексу
України передбачено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.215 Цивільного
кодексу України якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Абзацом 1 пп.2.10 п.2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" передбачено, що якщо чинне
законодавство прямо не визначає кола
осіб, які можуть бути позивачами у
справах, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними, господарському
суду для вирішення питання про
прийняття позовної заяви слід
керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК.
Отже, крім учасників правочину (сторін
за договором), а в передбачених законом
випадках - прокурора, державних та
інших органів позивачем у справі може
бути будь-яке підприємство, установа,
організація, а також фізична особа, чиї
права та охоронювані законом інтереси
порушує цей правочин.

В абзаці 5 п.5 постанови пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" передбачено, що
відповідно до статей 215 та 216 ЦК
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Враховуючи викладене, право на
звернення до суду з позовом про
визнання недійсним правочину належить
сторонам правочину (в даному випадку це
Державне підприємство виробниче
об'єднання "Луганський
верстатобудівний завод" та Фізична
особа-підприємець ОСОБА_1), а також
особи, права та законні інтереси яких
порушує цей правочин.

Оскільки ані плити ЗБІ, б/в у кількості
140 штук, ані дорога довжиною 300 м та
шириною 6 м, прилегла до об'єкту
нерухомості, розташованого за адресою:
АДРЕСА_2 не є об'єктами нерухомості,
господарський суд приходить до
висновку, що оспорюваний правочин
жодним чином не порушує права та
законні інтереси Управління
комунальним майном Луганської міської
ради, а отже воно не наділено правом
звернення до суду з позовом про
визнання договору купівлі-продажу № 87
від 19.11.2013 недійсним.

З огляду на викладене, у задоволенні
позову слід відмовити.

Судовий збір покладається на позивача,
згідно ст.ст.44, 49 Господарського
процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст.44, 49, 75, 82, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. В позові Управління комунальним
майном Луганської міської ради до
відповідача-1 - Державного підприємства
виробниче об'єднання "Луганський
верстатобудівний завод", відповідача-2 -
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу № 87 від 19.11.2013
відмовити повністю.

2. Судові витрати зі сплати судового
збору віднести на позивача.

Відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України
рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 17.04.2014.

Суддя
С.В. Смола