ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2014 р.
Справа № 914/4835/13

Львівський апеляційний господарський
суд у складі:

Головуючого судді:Плотніцького Б.Д.

Суддів: Мирутенка О.Л.

Кравчук Н.М.

при секретарі: Лук'яненко О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Чир І.С. по довіреності №20
від 26.11.2013р.

від відповідача(скаржника): не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Гал-Всесвіт»,
м.Львів

на рішення господарського суду
Львівської області від 03.03.2014р.(суддя
Коссак С.М.)

по справі №914/4835/13

за позовом: Публічного акціонерного
товариства «Львівське автотранспортне
підприємство-14630», м.Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Гал-Всесвіт»,
м.Львів

про стягнення 67 920,88грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Львівської області від 03.03.2014р. було
задоволено позов Публічного
акціонерного товариства «Львівське
автотранспортне підприємство-14630»,
м.Львів та стягнуто з відповідача
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Гал-Всесвіт»,
м.Львів 67 477,20 грн. основного боргу,
360,49грн. пені, 83,19грн. 3 % річних та 1
720,50грн. судового збору.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Гал-Всесвіт», не
погоджуючись з рішенням
господарського суду Львівської
області від 03.03.2014р., звернулось з
апеляційною скаргою, в якій просить
його скасувати в частині задоволення
позовних вимог про стягнення пені та 3%
річних.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт зазначає, що рішення
суду першої інстанції винесене з
неповним з'ясуванням обставин, що мали
значення для справи, порушенням норм
матеріального та процесуального права,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи та недоведеністю
обставин, що мали значення для справи.

Позивач в судовому засіданні 16.04.2014р.
надав відзив №314 від 16.04.2014р., в якому
проти задоволення вимог апеляційної
скарги заперечує, вважає її
необґрунтованою та просить відмовити в
її задоволенні, а рішення
господарського суду Львівської
області від 03.03.2014р. залишити без змін.

Відповідач (апелянт) в судове засідання
16.04.2014р. не з'явився. Відповідно до
статті 98 Господарського
процесуального кодексу України про час
і місце судового засідання був
повідомлений належним чином, що
підтверджується поштовим
повідомленням про вручення 27.03.2014р.
поштового відправлення з відповідною
ухвалою суду (а.с.162). Про наявність
поважних причин неявки у судове
засідання апеляційної інстанції
уповноважених представників суд не
повідомив, своїми правами,
передбаченими ст.22 Господарського
процесуального кодексу України, не
скористався.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 24.03.2014р. про
порушення апеляційного провадження
явка сторін не була визнана
обов'язковою.

Відповідно ст.99 ГПК України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст.102 ГПК України,
апеляційна скарга на рішення місцевого
господарського суду розглядається у
двомісячний строк з дня постановлення
ухвали про прийняття апеляційної
скарги до провадження.

Відповідно до ст.81-1 ГПК України
складено протокол судового засідання.

Дослідивши докази матеріалів справи,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
судова колегія Львівського
апеляційного господарського суду
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню
виходячи з наступного.

01.01.2008р. між позивачем та відповідачем
укладено договір №02ск-03 про
станційно-касове обслуговування (далі -
договір).

Розділом 1 договору передбачено, що
взаємовідносини між сторонами при
виконанні перевезень пасажирів та
багажу рейсовими автобусами на
міжнародних маршрутах, що обслуговує
перевізник на АВ (автовокзалі), взаємні
зобов'язання сторін, матеріальну
відповідальність за невиконання цих
зобов'язань та порядок проведення
розрахунків за перевезення.

Згідно з розділом 2 цього договору,
перевізник надає відповідачу технічно
справні автобуси для перевезення
пасажирів на міжнародних маршрутах
Львів-Томашів, Львів-Люблін,
Київ-Вроцлав, обладнані та екіпіровані
згідно з діючими вимогами, правилами
дорожнього руху, в належному
санітарному стані.

До обов'язків відповідача, згідно з
п.п.4.2, 4.5, 4.7 вказаного вище договору,
віднесено, зокрема, забезпечувати
продаж квитків на проїзд пасажирів та
перевезення багажу, як в день
відправлення, так і попередньо до
встановлених норм завантаження
автобусів через автобусні каси; у
відповідності з діючим законодавством
України проводити через каси
автостанції обов'язкове страхування
пасажирів від нещасних випадків на
транспорті; не пізніше 8 числа
наступного за звітним місяцем надавати
зведений реєстр відомостей 20-АСС.

Розділом 7 договору сторони погодили
розподіл суми виручки за виконані
послуги наступним чином:

- при реалізації квитків на автобусні
маршрути за перевезення пасажирів
розподіляється у співвідношенні:
відповідач - 15%, перевізник - 85 %;

- від реалізації багажних квитків
розподіляється у співвідношенні:
відповідач - 50 %, перевізник - 50 %;

- при реалізації квитків на автобусні
маршрути, сума коштів отриманих від
обов'язкового страхування пасажирів
через каси автостанції розподіляється
у співвідношенні: відповідач - 15 %,
перевізник - 85 %.

Відповідно до п.7.4 договору, розрахунки
з перевізником відповідач проводить
один раз в 7 банківських днів, а
кінцевий розрахунок проводиться не
пізніше 10 числа кожного місяця, який
слідує за звітним. Разом з тим, сторони
у п.5.11 договору погодили, що підставою
для матеріальної відповідальності
сторін є акти звірок, матеріали
перевірок посадових осіб, записи в
диспетчерських журналах, відомостях
20-АСС, документація водія та реєстри
виконаних рейсів на маршруті.

Сторони погодили, що термін дії
договору встановлюється від « 01» січня
2008 року до « 31» грудня 2008 року. Угода
може бути припинена в односторонньому
порядку з ініціативи будь-якої зі
сторін, але при умові обов'язкового
письмового повідомлення сторони не
пізніше, ніж за 1 місяць. При
відсутності за місяць до кінця строку
дії договору повідомлення однієї зі
сторін про перегляд договору, договір
автоматично пролонговується на
наступний рік (п.п.9.1 - 9.3 договору).

У зв'язку з відсутністю доказів
припинення дії договору у матеріалах
справи, то такий вважається
пролонгованим і чинним протягом 2013
року.

Як встановлено судом першої інстанції,
згідно з відомостями форми 20-АСС
протягом листопада 2013р. відповідач
реалізував квитки на маршрути
позивача, виручку від продажу яких за
мінусом комісійної винагороди повинен
був повернути позивачу у сумі 67 477,20грн.,
але відповідач порушив п.7.4 договору та
не сплатив позивачу вказану суму за
реалізовані квитки на маршрути
позивача.

Крім того, внаслідок порушення
відповідачем своїх зобов'язань по
договору, позивачем нараховано 83,19 грн.
3% річних та 360,49грн. пені за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань.

Статтею 174 Господарського кодексу
України (далі - ГК України) передбачено,
що господарське зобов'язання виникає,
зокрема, з господарського договору.

Відповідно ч.1 ст.193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України) з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послуги,
сплатити гроші тощо) або утриматися
від певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися
на засадах добросовісності, розумності
та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до ст.612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання свого
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Також, статтею 611 ЦК України одним із
наслідків порушення зобов'язання є
сплата неустойки.

Згідно з ч.1 ст.230 ГК України штрафними
санкціями визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Пеня, за визначенням ч.3 ст.549 ЦК України
- це вид неустойки, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст.232 ГК України нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконаним.

Пунктом 7.6 договору сторони визначили,
що за кожен день несвоєчасної сплати
платежів, передбачених розділом 5 та
п.7.4 договору, сторони несуть
відповідальність у вигляді пені, яка
дорівнює 0,5 % від суми платежу.

Одночасно, інформаційним листом Вищого
господарського суду України від
13.07.2012р. №01-06/908/2012 роз'яснено, що у
випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень щодо передбачення умовами
договору одночасного стягнення пені та
штрафу, що узгоджується із свободою
договору, встановленою статтею 627 ЦК
України, коли сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.
Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
ст.61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу
України пеня та штраф є формами
неустойки, а відповідно до статті 230
Господарського кодексу України -
видами штрафних санкцій, тобто не є
окремими та самостійними видами
юридичної відповідальності. У межах
одного виду відповідальності може
застосовуватися різний набір санкцій.
Таким чином, одночасне стягнення пені
та штрафу не суперечить законодавству.

Проте, як зазначено в п.2.9 Постанови
Вищого господарського суду України від
17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» за приписом ст.3
Закону України «Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» та ч.2 ст.343 ГК України
розмір пені за прострочку платежу не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня. Якщо в укладеному сторонами
договорі зазначено вищий розмір пені,
ніж передбачений у цій нормі,
застосуванню підлягає пеня в розмірі
згаданої подвійної облікової ставки.

Одночасно, відповідно до ст.625 ЦК
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи викладене вище, перевіривши
обґрунтованість виникнення суми
основної заборгованості та вірність
розрахунків пені і 3% річних, колегія
суддів Львівського апеляційного
господарського суду вважає, що
господарський суд Львівської області
правильно застосував норми
матеріального права, дійшов вірного
висновку щодо задоволення позовних
вимог позивача про стягнення з
відповідача основної заборгованості у
сумі 67 477,20грн., пені у сумі 360,49грн. і 3%
річних у сумі 83,19грн. за період з 11.12.2013р.
по 26.12.2013р., оскільки це не суперечить
діючому законодавству, є арифметично
вірним і колегія суддів не вбачає
підстав для скасування рішення
господарського суду Львівської
області від 03.03.2014р.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно ч.1 ст.33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи апелянта, викладені в
апеляційній скарзі, спростовуються
матеріалами справи, і всупереч
вищевказаних норм ГПК України
скаржником, не подано доказів, які б
спростовували факти, викладені у
позовній заяві, а твердження, наведені
в апеляційній скарзі не спростовують
правомірність висновків, викладених в
оспорюваному рішенні суду першої
інстанції.

З урахуванням викладеного, надавши
належну оцінку всім наявним у справі
доказам, повною мірою дослідивши всі
обставини справи, норми чинного
законодавства України, судова колегія
апеляційної інстанції дійшла до
висновку, що апеляційна скарга
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Гал-Всесвіт»,
м.Львів не підлягає задоволенню, а
рішення господарського суду
Львівської області від 03.03.2014р. по
справі №914/4835/13 підлягає залишенню без
змін.

Керуючись ст.ст.99, 101, 102, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Львівський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Гал-Всесвіт», м.Львів - залишити без
задовлення.

Рішення господарського суду
Львівської області від 03.03.2014р. по
справі №914/4835/13 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України у
касаційному порядку через Львівський
апеляційний господарський суд
протягом 20 днів.

Головуючий суддя
Б.Д. Плотніцький

Судді
О.Л. Мирутенко

Н.М. Кравчук