ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2014 р.
Справа № 922/5158/13

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О.,
суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Коваль А.В.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 3275 від
24.12.2012 року),

відповідача: не з'явився,

3-ї особи: Милий А.І. (керівник).

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх. №649 Х/2-7)
на рішення господарського суду
Харківської області від 10.02.14р. у справі
№ 922/5158/13

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3, м.Лозова,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача - ТОВ "Лозівська паливна
компанія", с.Царедарівка,

до Державного підприємства
дослідницького господарства
"Комсомолець", с.Комсомольське,

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 10.02.2014р. (суддя
Калініченко Н.В.) відмовлено в
задоволенні позову про стягнення з
відповідача грошових коштів у розмірі
113140,00 грн.

Позивач з рішенням місцевого
господарського суду не погодився та
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права.

Скарга обґрунтована тим, що місцевий
господарський суд не врахував, що
згідно актів узгодження контрольних
замірів ПММ на орендованих ФОП ОСОБА_3
потужностях складу ПММ станом на
25.02.2014р. зберігається дизельне пальне
ЄВРО 5 виробництва Мозирського НПЗ в
кількості 2509 літрів. Зазначене, на
думку апелянта, є беззаперечним
додатковим доказом того, що ФОП ОСОБА_3
передав у власність ДП ДГ
«Комсомолець» згідно договору позики
саме пальне ЄВРО 5 виробництва
Мозирського НПЗ. Згідно договору
позики №1Д від 14.03.2013р. та акту
приймання-передачі до нього- ФОП ОСОБА_3
від ТОВ «Лозівська паливна компанія»
було передано 12433 літрів саме цього
пального, з яких в подальшому 9924 літрів
згідно договору позики №1 від 11.04.2013р.
позивачем було передано у власність ДП
ДГ «Комсомолець», решта в кількості 2509
літрів залишилась на паливній базі.

Також посилається на інші обставини,
викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримав вимоги
апеляційної скарги та просив рішення
суду першої інстанції скасувати та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

27.03.2014р. від відповідача надійшов
відзив на апеляційну скаргу (вх. №2530), в
якому відповідач проти апеляційної
скарги заперечував та просив у
задоволенні апеляційної скарги
відмовити, рішення суду першої
інстанції залишити без змін,
посилаючись на те, що позивач не довів
передання ним на користь відповідача
саме дизельного пального, яке
відповідає державним стандартам ЄВРО 5
виробництва Мозирського
нафтопереробного заводу, оскільки
належних та допустимих доказів в
обґрунтування передачі відповідачу
саме такого предмету позики позивачем
не надано.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, 27.03.2014р. надав до суду
клопотання (вх. №2531) про відкладення
розгляду справи, посилаючись на те, що
представник відповідача буде
знаходитись у господарському суді
м.Київа з розгляду іншої справи.

Представник третьої особи у судовому
засіданні та у відзиві на апеляційну
скаргу (вх. №2655 від 02.04.2014р.) підтримав
апеляційну скаргу позивача та просив
рішення суду першої інстанції
скасувати.

Колегія суддів, розглянувши клопотання
відповідача про відкладення розгляду
справи, вважає, що у задоволенні
клопотання слід відмовити, враховуючи
те, що таке клопотання є
необґрунтованим, оскільки
відповідачем не надано доказів на
підтвердження того, що представник
відповідача буде знаходитись у
господарському суді м.Київа з розгляду
іншої справи, а також те, що матеріали
справи містять всі документи необхідні
для розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача та третьої особи, дослідивши
наявні докази по справі, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду встановила.

В грудні 2013р. фізична особа-підприємець
ОСОБА_3 звернувся до господарського
суду Харківської області з позовною
заявою про стягнення з Державного
підприємства дослідницьке
господарство "Комсомолець" 113140,00 грн
заборгованості за невиконання
договору позики №1 від 11.04.2013р., у тому
числі: 92293, 00 грн основного боргу та 40847,00
грн. пені за несвоєчасне виконання
договору.

Позов обґрунтовано тим, що 11 квітня 2013
року між фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_3, позикодавцем, та ДП ДГ
«Комсомолець», позичальником, укладено
договір позики № 1, відповідно до якого
в порядку та на умовах, визначених цим
договором, позикодавець передає у
власність позичальнику дизельне
паливо, що є річчю, визначеною родовими
ознаками (вимірюється числом, вагою,
мірою) у розмірі, визначеному у п. 2.1
цього договору, а позичальник
зобов'язується повернути позику у
визначений цим договором строк.
Позикодавець передає позику
позичальникові в день підписання
сторонами цього договору.

Відповідно до п.1.3. договору позика
передається шляхом підписання
сторонами акту приймання-передачі
(отримання) позики.

Відповідно до п. 2.1. договору розмір
позики становить 9924 літрів дизельного
пального, яке відповідає державним
стандартам, належить ФОП ОСОБА_3 і
знаходиться на паливній базі за
адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п.2.2. договору строк
позики розпочинається з моменту
набрання чинності цим договором і
становить три календарних місяці.

Відповідно до п.3.1. договору після
закінчення строку, визначеного в п. 2.2.
цього договору, позичальник
зобов'язується протягом десяти
календарних днів повернути
позикодавцеві позику.

Відповідно до пунктів 3.2.-3.4. договору
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у такій самій
кількості, такого самого роду і такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем, у строк та в порядку, які
встановлені договором; позика
вважається повернутою позикодавцеві в
момент підписання сторонами акту
приймання-передачі (повернення) позики,
обов'язок по складанню якого покладено
за умовами договору на позикодавця.

11.04.2013 року між сторонами складено та
підписано акт приймання-передачі
об'єкта позики до договору № 1 від 11
квітня 2013 року, відповідно до якого
позикодавець передав, а позичальник
прийняв 9924 літрів дизельного пального,
що знаходиться на зберіганні на
паливній базі за адресою: АДРЕСА_1 та
належить ФОП ОСОБА_3 на праві власності.

З метою розвантаження та збереження
дизельного палива позивачем було
укладено договір оренди з ТОВ
"Лозівська паливна компанія" на частину
виробничих потужностей, що розташовані
за адресою: АДРЕСА_1.

Як зазначав позивач, ДП ДГ
«Комсомолець» в обумовлені строки борг
не повернув. Про можливість не
своєчасного повернення дизельного
пального ФОП ОСОБА_3 позичальник не
повідомляв.

01.10.2013 року позивачем було складено
претензію, в який позивач вимагав від
відповідача сплати боргу у розмірі
92293,00 грн. за неповернуту позику та 40847,00
грн. пені.

Відповідач у відзиві на позовну заяву
(вх. №980 від 14.01.2014р.) проти позову
заперечував, посилаючись на те, що в
бухгалтерському обліку відповідача
первинні документи, що свідчать про
здійснення господарських операцій
щодо отримання позики в розмірі 9924
літрів дизельного пального відсутні.
Також відсутні документи на які
посилався позивач як на підтвердження
своїх позовних вимог, зокрема,
наявності договору позики №1 від
11.04.2013р. та акту приймання-передачі
об'єкта позики від 11.04.2013р. до договору
№1 від 11.04.2013р. Крім того, посадові
особи, які відповідали за отримання,
рух та відпуск пального на
підприємстві заперечують факт
отримання 11 квітня 2013 року дизельного
пального в розмірі 9924 л. від позивача.
Зазначає про невикористання палива за
державними стандартами ЄВРО 5
виробництва НПЗ у виробничій
діяльності відповідача.

10.02.2014р. господарським судом
Харківської області прийнято
оскаржуване рішення, яким у
задоволенні позову відмовлено. Рішення
обґрунтовано тим, що позивачем не
доведено передання відповідачеві 9924
літрів дизельного пального, що
відповідає державним стандартам ЄВРО 5
виробництва Мозирського
нафтопереробного заводу.

Колегія суддів дослідивши матеріали
справи, перевіривши доводи апеляційної
скарги, правильність застосування
місцевим господарським судом норм
процесуального та матеріального права
приходить до висновку про відмову у
задоволенні апеляційної скарги
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 174 Господарського
кодексу України господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать. При
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідносини, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або
інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів (суму позики) або таку
ж кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до п.1 ст.1049 Цивільного
кодексу України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до п.3 ст.1049 Цивільного
кодексу України позика вважається
повернутою в момент передання
позикодавцеві речей, визначених
родовими ознаками, або зарахування
грошової суми, що позичалася, на його
банківський рахунок.

Відповідно до п. 3.1 договору після
закінчення строку, визначеного в п.2.2
цього договору, позичальник
зобов'язується протягом десяти
календарних днів повернути
позикодавцеві позику.

Відповідно до п.3.4. договору обов'язок з
підготовки акта приймання-передачі
(повернення) позики покладається на
позикодавця.

Відповідно до п.5 ст.225 Господарського
кодексу України сторони
господарського зобов'язання мають
право за взаємною згодою заздалегідь
визначити погоджений розмір збитків,
що підлягають відшкодуванню, у твердій
сумі або у вигляді відсоткових ставок
залежно від обсягу невиконання
зобов'язання чи строків порушення
зобов'язання сторонами. Не
допускається погодження між сторонами
зобов'язання щодо обмеження їх
відповідальності, якщо розмір
відповідальності для певного виду
зобов'язань визначений законом.

Відповідно до п.5 ст.226 Господарського
кодексу України у разі невиконання
зобов'язання про передачу їй
індивідуально визначеної речі (речей,
визначених родовими ознаками)
управнена сторона має право вимагати
відібрання цієї речі (речей) у
зобов'язаної сторони або вимагати
відшкодування останньою збитків.

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу
України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Для застосування такої міри
відповідальності, як стягнення
збитків, потрібна наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення: протиправної
поведінки; розміру збитків; причинного
зв'язку між протиправною поведінкою
боржника та збитками; вини.

При цьому позивачем, з огляду на
характер правовідносин, що склались
між сторонами в рамках договору позики
№ 1 від 11 квітня 2013 року, не доведено
правових підстав для застосування
судом вказаних норм законів - збитків.

В позовній заяві позивач посилався на
те, що відповідач в обумовлені строки
не повернув борг, однак, колегія суддів
зазначає, що борг - це грошове
зобов'язання по оплаті, яке, в силу
договірних зобов'язань, виникає у
боржника перед кредитором. Згідно умов
договору позики № 1 від 11 квітня 2013
року, у позичальника відсутнє грошове
зобов'язання перед позивачем.

При цьому, позивачем з посиланням на
переданий відповідачеві предмет
позики - дизельне пальне, яке
відповідає державним стандартам ЄВРО 5
виробництва Мозирського
нафтопереробного заводу, у кількості
9924 літрів за ціною 9,30 грн. за один літр,
здійснено розрахунок суми боргу у
розмірі 92293,00 грн.

Як вже зазначалось, відповідно до умов
договору позикодавець передає у
власність позичальнику дизельне
паливо, що є річчю, визначеною родовими
ознаками (вимірюється числом, вагою,
мірою) у розмірі, визначеному у п. 2.1
цього договору, а позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику у такій самій кількості, такого
самого роду і такої самої якості, що
були передані йому позикодавцем, у
строк та в порядку, які встановлені
договором (п.1.1., 3.2.).

11.04.2013р. між сторонами складено та
підписано акт приймання-передачі
об'єкта позики до договору № 1 від 11
квітня 2013 року, відповідно до якого
позивач передав, а відповідач прийняв
9924 літрів дизельного пального.

Однак, ні в договорі позики, ні в акті
приймання-передачі об'єкта позики не
зазначено яке саме дизельне паливо
постачалось. Крім того, відповідач факт
отримання 11.04.2013р. пального не визнає,
тим більше заперечує проти отримання
високоякісного дизельного пального,
яке відповідає державним стандартам
ЄВРО 5 виробництва Мозирського НПЗ, так
як таке пальне є занадто дорогим для
нього та тому не використовується
відповідачем у виробничій діяльності
підприємства.

За таких обставин, як вірно зазначено
судом першої інстанції, позивач не
довів передання ним на користь
відповідача саме дизельного пального,
яке відповідає державним стандартам
ЄВРО 5 виробництва Мозирського
нафтопереробного заводу, оскільки
належних та допустимих доказів в
обґрунтування передачі відповідачу
саме такого предмету позики позивачем
не надано. Посилання позивача на
договір № 1Д від 14 березня 2013 року та на
товарно-транспортні накладні № 37 та №
41 від 11 квітня 2013 року не мають під
собою підґрунтя, оскільки вони
укладені між позивачем та ТОВ
"Лозівська паливна компанія", відмітки
відповідача на товарно-транспортних
накладних № 37 та № 41 від 11 квітня 2013
року про одержання визначеного
позивачем дизельного палива, яке
відповідає державним стандартам ЄВРО 5
виробництва Мозирського
нафтопереробного заводу, відсутні. Акт
приймання-передачі об'єкта позики до
договору № 1 від 11 квітня 2013 року
свідчить про передання позивачем
відповідачу 9924 літрів дизельного
пального та не містить визначення роду
та якості дизельного палива, на яке
посилається позивач.

Також колегія суддів не приймає до
уваги посилання апелянта стосовно
того, що в договорі позики від 11.04.2013р.,
підписаного між позивачем і
відповідачем, зазначене місце
знаходження позики: АДРЕСА_1, яке
співпадає з місцезнаходженням
предмета позики за договором №1Д від
14.03.2013р., підписаного між ТОВ "Лозівська
паливна компанія" та ФОП ОСОБА_3, з
огляду на те, що предметом доказування
в межах даної справи є саме зазначення
родових ознак майна, ідентифікуючих
даний вид пального за якістю та видам
палива, а не його місцезнаходження.

Відповідно до ч.2 ст.34 Господарського
процесуального кодексу України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до приписів ст. 43 ГПК
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Наведена норма зобов'язує суд у кожному
конкретному випадку оцінювати наявні
докази в їх сукупності, з урахуванням
повноти встановлення всіх обставин
справи, які необхідні для правильного
вирішення спору, на основі вичерпних та
достеменно підтверджених висновків.

З огляду на наведене, колегія суддів
приходить до висновку про те, що судом
першої інстанції обґрунтовано
відмовлено позивачеві у задоволенні
його позовних вимог про стягнення з
відповідача 92293,00 грн боргу, як таких, що
не підтверджені належними доказами,
які б об'єктивно і у визначеному
законом порядку підтвердили його
позицію.

Щодо позовних вимог в частині
стягнення 40847,00 грн. пені, колегія
суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.5.3. договору за
несвоєчасне повернення позики
сплачується пеня в грошовій формі, що
становить 0,5% від частини неповернутої
позики пального визначеної за
середніми роздрібними цінами по
Лозівському районі Харківської
області за кожен день прострочення
виконання.

Відповідно до п.3 ст.549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Правові наслідки порушення
зобов'язання встановлені статтею 611
Цивільного кодексу України, зокрема,
щодо сплати неустойки. Неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Право нарахування пені виникає у
кредитора з наступного дня після
спливу кінцевого терміну виконання
зобов'язань і, з врахуванням приписів
ст. 232 ГК України, припиняється через 6
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано, якщо інше не встановлено
законом або договором.

Таким чином, вказаною нормою ЦК України
унормовано право позивача на
здійснення нарахування пені
(неустойки) починаючи з дня
прострочення і до дня фактичного
повернення речі позикодавцеві.

З урахуванням того, що договором позики
порядок обчислення пені встановлений
від частини неповернутої позики
пального вартість якого з урахуванням
вище обставин встановити неможливо, а
позивачем її нарахування
здійснювалось виходячи з вартості
дизельного пального, яке відповідає
державним стандартам ЄВРО 5
виробництва Мозирського
нафтопереробного заводу, колегія
суддів погоджується з висновком
місцевого господарського суду, що у
задоволенні позову в цій частині слід
відмовити у зв'язку з недоведеністю
позовних вимог.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та
іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга є необґрунтованою і не може бути
підставою для скасування
оскаржуваного рішення по даній справі,
тому рішення господарського суду
Харківської області від 10.02.14р. у справі
№ 922/5158/13 слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 91, 99, 101, 102, п.1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 10.02.14р. у справі
№ 922/5158/13 залишити без змін.

Повний текст постанови складено
07.04.2014р.

Головуючий суддя
Пуль О.А.

Суддя
Білоусова Я.О.

Суддя
Хачатрян В.С.