ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ
Незалежності, 1 тел. 71-81-84, факс 71-81-98
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"24" березня 2014 р.Справа № 924/106/14

Господарський суд Хмельницької
області у складі судді Мухи М.Є.,
розглянувши матеріали справи

за позовом Комунального підприємства
"Славутське житлово - комунальне
об'єднання" м. Славута, Хмельницької
області

до Публічного акціонерного товариства
по газопостачанню та газифікації
"Хмельницькгаз" м. Хмельницький

до Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерне компанія
"Нафтогаз України" м. Київ

про визнання недійсним договору
відступлення права вимоги №2856 від
31.10.2012р.

Представники сторін:

позивача не з'явився

відповідача 1 Волощук П.Ю.
за довіреністю № 2043/18 від 17.06.13р.

відповідача 2 Пац В.О. за
довіреністю № 14-333 від 16.03.12р.

Рішення виноситься 24.03.13р. після
оголошеної в судовому засіданні 17.03.13р.
перерви.

В судовому засіданні відповідно до ч.2
ст.85 ГПК України проголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Суть спору: позивач звернувся із
позовом до суду про визнання недійсним
договору відступлення права вимоги
№2856 від 31.10.2012р., обґрунтовуючи позовні
вимоги наявними в матеріалах справи
доказами.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився.

Повноважний представник відповідача 1
в судовому засіданні та відповідач 1 у
відзиві на позов від 12.02.14р. проти
позовних вимог заперечує, вважає що
відповідно до договору №2012-ТКЕ/Н-13-(1)
від 16.03.2012р. укладеного між ПАТ
"Хмельницькгаз" та комунальним
підприємством "Славутське
житлово-комунальне підприємство"
кредитором, який мав право вимагати
оплату заборгованості за вказаним
договором являлося ПАТ "Хмельницькгаз".
Посилається на ст. 1 Закону України "Про
засади функціонування ринку
природного газу", Постанову Кабінету
Міністрів України від 25 липня 2012 року
№705 "Про визначення гарантованих
постачальників природного газу" та
Постанову Кабінету Міністрів України
від 27.12.2001р. №1729 "Про забезпечення
споживачів природним газом". Просить
суд в задоволенні позовної заяви
відмовити.

Відповідач 2 у відзиві на позов від
12.02.14р. та його представник в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечує, повідомляє суд що
відповідачем 1 було відступлено
відповідачу 2 право вимоги щодо сплати
заборгованості позивачем за договором
на постачання та розподіл природного
газу за договором від 16.03.12
№2012-ТКЕ/Н-(13)-(1). Наголошує, що договір
від 16.03.12 №2012-ТКЕ/Н-(13)-(1) та чинне
законодавство не містять прямої
заборони щодо заміни кредитора у
даному зобов'язанні, доводи ж позивача,
що відповідні обмеження випливають з
Закону України "Про засади
функціонування ринку природного газу",
на думку відповідача 2, є доволі
суперечливими. Разом з тим саме
Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" Постановою КМ
України від 25.07.12 №705 (частина 2 пункту 1)
визначена гарантованим постачальником
для промислових споживачів, річний
обсяг споживання природного газу яких
перевищує 3 млн. куб. метрів, та
підприємств, що здійснюють виробництво
теплової енергії. Доводи позивача про
необхідність отримання Компанією
ліцензії на постачання природного газу
за регульованим тарифом не повинні
братись судом до уваги, оскільки
відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину. На момент
укладання договору про відступлення
права вимоги постанова КМ України від
25.07.12 №705 не містила умови щодо
наявності вищезазначеної ліцензії.
Зазначена норма була внесена лише 24.07.13
постановою КМ України №510. Твердження
про те, що позивач не належить до
суб'єктів, визначених у ч. 2 п. 1
постановою КМ України від 25.07.12 №705, не
відповідає дійсності, оскільки позивач
є підприємством, що здійснює
виробництво теплової енергії. Даний
факт підтверджується наявністю у
позивача ліцензії на виробництво
теплової енергії, укладеними
договорами купівлі-продажу природного
газу для виробництва теплової енергії
та їх фактичним виконанням, що
підтверджується, підписаними
позивачем, актами приймання-передачі
природного газу. Зазначене, а також
факт наявності у позивача відповідних
виробничих фондів, може підтвердити, у
тому числі документально, ПАТ по
газопостачанню та газифікації
"Хмельницькгаз" (Відповідач 1).
Посилання позивача на те, що згідно із
нормою підпункту 2 пункту 2 постанови КМ
України від 27.12.01 №1729 реалізація
природного газу для задоволення потреб
організацій, які фінансуються з
місцевого бюджету, здійснюється
суб'єктами господарювання, що мають
ліцензію на постачання природного газу
за регульованим тарифом взагалі є
незрозумілим, оскільки позивач не
відноситься до зазначеної категорії
споживачів. В той же час позивач
опускає посилання на те, що згідно із
нормою наступної частини цього ж
підпункту постанови визначено, що
реалізація природного газу для
задоволення потреб суб'єктів
господарювання, які виробляють теплову
енергію, яким є позивач, здійснюється
Національною акціонерною компанією
"Нафтогаз України". У п. 9 Порядку,
затвердженого зазначеною постановою
КМ України, і на який також посилається
позивач, визначено лише необхідність
отримання постачальником природного
газу ліцензії на постачання природного
газу, але невизначено якої саме - за
регульованим тарифом чи за
нерегульованим, тобто допускається
наявність будь-якої із таких ліцензій.
Водночас п. 10 Порядку визначає
взаємодію постачальників природного
газу із іншими суб'єктами ринку
природного газу та державними
органами. Щодо твердження позивача про
відсутність у Компанії рахунку із
спеціальним режимом використання, як
того вимагає норма п. 6 ст. 18 Закону, то
на сьогодні у Компанії, відповідно до
Закону, відкрито більш ніж 140 рахунків
із спеціальним режимом використання
(постанова НКРЕ від 23.01.12 №37). В той же
час, на нашу думку, наявність такого
рахунку у даному випадку є
необов'язковою.

Також звертають увагу на те, що під час
розгляду справи № 924/428/13 за позовом
Компанії про стягнення заборгованості
судами встановлено відповідність
договору чинному законодавству (копія
додається). Підсумовуючи наведе,
Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" приходить до
висновку про передчасність,
необґрунтованість та безпідставність
позовних вимог Комунального
підприємства "Славутське
житлово-комунальне об'єднання".
Враховуючи вище викладене відповідач 2
просить суд позовні вимоги залишити
без задоволення.

Судом під час розгляду матеріалів
справи встановлено наступне:

16.03.12р. між публічним акціонерним
товариством по газопостачанню та
газифікації "Хмельницькгаз" (далі -
виконавець) та Комунальним
підприємством "Славутське
житлово-комунальне об`єднання" (далі -
замовник) було укладено договір
№2012-ТКЕ/Н-(13)-(1) на постачання
природного газу за регульованим
тарифом для вироблення теплової
енергії, яка споживається населенням
та релігійними організаціями.

Відповідно до п. 1.1 договору
постачальник постачає природний газ
для вироблення теплової енергії, яка
споживається населенням та
релігійними організаціями в обсягах і
порядку, передбачених Договором для
забезпечення потреб споживача, а
споживач оплачує постачальнику
вартість газу і наданих послуг у
розмірах, строках, порядку та на умовах,
передбачених Договором.

Згідно п.2.2 договору постачання газу
здійснюється в разі підтвердження в
установленому порядку оператором
Єдиної газотранспортної системи
України місячного обсягу газу,
виділеного для забезпечення об'єктів
споживача; відсутності заборгованості
у споживача за минулі періоди (або
оплати відповідно до графіка погашення
заборгованості) та оплати поточних
платежів.

Постачальник забезпечує постачання
газу в пункти призначення в обсягах,
підтверджених Оператором, де передає
газ Споживачу. Місячний обсяг відбору
газу в пунктах призначення не повинен
перевищувати підтверджений обсяг газу.
Споживач з 25 числа поточного місяця по 1
число місяця наступного за звітним
надає Постачальнику два примірники
акта приймання природного газу, які
підписані уповноваженим представником
та скріплені печаткою Споживача.
Послуги з постачання газу
підтверджуються підписаними сторонами
актом прийому-передачі газу та актом
надання послуг з приймання - передачі
газу, що оформлюється за даними вузлів
обліку, визначених у додатку 1 до
Договору. Акти приймання-передачі газу
є підставою для остаточних розрахунків
Споживача з Постачальником.

Оплата вартості послуг з постачання
здійснюється споживачем грошовими
коштами щодекадно, а саме: до 10-го числа
місяця поставки - 33%; до 20-го числа
місяця поставки - 33%; до 30-го (31-го) числа
місяця поставки - 34%. Остаточний
розрахунок за фактично спожитий газ та
надані послуги з його розподілу і
постачання здійснюється замовником до
5 числа місяця наступного за звітним.
Звірка розрахунків здійснюється
сторонами на підставі відомостей про
фактичну оплату вартості спожитого
газу споживачем та акту
приймання-передачі природного газу
протягом 10 днів з дати пред'явлення
вимоги однією із сторін. (п.п. 4.7, 4.10
договору).

Пунктом 11.1 договору визначено, що
договір набирає чинності з 1 січня 2012
року та укладається на строк до 31
грудня 2012 року.

Договір підписаний та скріплений
печатками сторін.

31.10.2012 року між Публічним акціонерним
товариством по газопостачанню та
газифікації "Хмельницькгаз" (далі -
первісний кредитор) та Публічним
акціонерним товариством "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
(далі - новий кредитор) укладено договір
№2856 про відступлення права вимоги,
згідно з п. 1.1 якого первісний кредитор
передає, а новий кредитор приймає на
себе право вимоги до боржника
первісного кредитора КП "Славутське
житлово-комунальне об'єднання" за
договором на постачання природного
газу № 2012-ТКЕ/Н-(13)-(1) від 16.03.12р. у сумі 3
953 181,49 грн. Крім передачі права вимоги
оплати спожитого природного газу за
зобов'язанням, зазначеним в п. 1.1
договору, до нового кредитора
переходять права вимоги стягнення всіх
штрафних санкцій, інфляційних витрат
та відсотків, пов'язаних з невиконанням
або неналежним виконанням боржником
своїх зобов'язань за зазначеним вище
договором (п. 1.2 договору).

Згідно п.2.3 вказаного договору
первісний кредитор зобов'язаний
протягом 5-ти днів з моменту підписання
договору відступлення права вимоги
письмово повідомити боржника про
відступлення права вимоги боргу.

Договір набирає чинності з дати його
підписання уповноваженими
представниками сторін та скріплення їх
підписів печатками і діє до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
за цим договором (п. 6.1 договору).

Вказаний договір підписаний
представниками сторін та скріплений
печатками.

05.11.2012р. ПАТ по газопостачанню та
газифікації "Хмельницькгаз" надіслало
на адресу КП "Славутське
житлово-комунальне об'єднання"
повідомлення № 2903/9 про укладення
договору №2856 від 31.10.2012р. про
відступлення права вимоги за договором
№2012-ТКЕ/Н-(13)-(1) від 16.03.12р.

19.12.2012р. публічне акціонерне товариство
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" надіслало КП
"Славутське житлово-комунальне
об'єднання" вимогу №26/2-459-12 про сплату
заборгованості у розмірі 3 953 181,49 грн. за
використаний природний газ, яка
виникла на підставі договору
№2012-ТКЕ/Н-(13)-(1) від 16.03.12р., у зв'язку із
заміною сторони (кредитора) за
борговими зобов'язаннями Славутського
ЖКО перед ПАТ "Хмельницькгаз".

Вважаючи, що договір №2856 про
відступлення права вимоги від 31.10.2012р.
не відповідає вимогам чинного
законодавства, позивач звернувся до
суду із даним позовом.

Аналізуючи надані докази, оцінюючи їх в
сукупності, судом враховується
наступне:

Згідно зі ст.11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну припинення цивільних
прав та обов'язків. Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін
(ч.4 ст. 202 ЦК України)

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.
Зокрема: 1) зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; 2)особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
3)волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; 4)правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; 5) правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Загальні підстави недійсності
правочину встановлені ст.215 ЦК України.
Так, згідно з ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Частиною 3 ст.215 ЦК України визначено, що
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок, зокрема, передання
ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у
зобов'язанні вчиняється у такій самій
формі, що і правочин, на підставі якого
виникло зобов'язання, право вимоги за
яким передається новому кредиторові (ч.
1 ст. 513 ЦК України).

Приписами ст. 514 ЦК України передбачено,
що до нового кредитора переходять
права первісного кредитора у
зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні
здійснюється без згоди боржника, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, новий кредитор несе ризик
настання несприятливих для нього
наслідків. У цьому разі виконання
боржником свого обов'язку первісному
кредиторові є належним виконанням (ст.
516 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи,
31.10.2012 року між Публічним акціонерним
товариством по газопостачанню та
газифікації "Хмельницькгаз" та
Публічним акціонерним товариством
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" був укладений
договір №2856 про відступлення права
вимоги, згідно з п. 1.1 якого відповідач 1
передає, а відповідач 2 приймає на себе
право вимоги до боржника КП "Славутське
житлово-комунальне об'єднання" за
договором на постачання природного
газу № 2012-ТКЕ/Н-(13)-(1) від 16.03.12р. у сумі 3
953 181,49 грн. Крім передачі права вимоги
оплати спожитого природного газу за
зобов'язанням, зазначеним в п. 1.1
договору, до відповідача 2 переходять
права вимоги стягнення всіх штрафних
санкцій, інфляційних витрат та
відсотків, пов'язаних з невиконанням
або неналежним виконанням боржником
своїх зобов'язань за зазначеним вище
договором (п. 1.2 договору).

Згідно ч. 3 ст. 512 ЦК України кредитор у
зобов'язанні не може бути замінений,
якщо це встановлено договором або
законом.

Приписами ст. 515 ЦК України передбачено,
що заміна кредитора не допускається у
зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з
особою кредитора, зокрема у
зобов'язаннях про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю.

Судом враховується, що діюче
законодавство України та положення
договору №2012-ТКЕ/Н-(13)-(1) на постачання
та розподіл природного газу для
вироблення теплової енергії, яка
споживається населенням та
релігійними організаціями від 01.10.2011р.
не містять заборони щодо заміни
кредитора у зобов'язанні з оплати
вартості природного газу.

Так, згідно ч. 1 ст. 18 Закону України "Про
засади функціонування ринку
природного газу" розрахунки за
поставлений природний газ
здійснюються споживачами відповідно
до умов договорів, укладених з
гарантованими постачальниками
природного газу.

Гарантований постачальник - визначене
у порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України, газопостачальне
підприємство, яке не має права
відмовити споживачу в укладенні
договору на постачання природного газу
(п. 10 ч. 1 ст. 1 даного Закону).

Згідно постанови Кабінету Міністрів
України № 705 від 25.07.2012р. "Про визначення
гарантованих постачальників
природного газу" в редакції, чинній на
момент укладення спірного договору,
гарантованим постачальником
природного газу для промислових
споживачів, річний обсяг споживання
природного газу яких перевищує 3 млн.
куб. метрів, та підприємств, що
здійснюють виробництво теплової
енергії, є Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України".

Як вбачається із змісту п. 1.1 договору
№2012-ТКЕ/Н-(13)-(1) на постачання
природного газу за регульованим
тарифом для вироблення теплової
енергії, яка споживається населенням
та релігійними організаціями його
предметом є постачання природного газу
для вироблення теплової енергії, яка
споживається населенням та
релігійними організаціями в обсягах і
порядку, передбачених Договором для
забезпечення потреб споживача, та
оплата вартості газу і наданих послуг у
розмірах, строках, порядку та на умовах,
передбачених Договором. Використання
газу позивачем для інших потреб не є
предметом цього договору.

Таким чином, зважаючи на те, що позивач
здійснює виробництво теплової енергії,
то НАК "Нафтогаз України" є для нього
гарантованим постачальником.

Посилання позивача на те, що відповідач
2 не має ліцензії на постачання
природного газу за регульованим
тарифом та на здійснення розподілу
природного газу і нафтового газу, тому
не міг бути гарантованим
постачальником, судом до уваги не
приймаються з огляду на те, що на момент
укладення спірного договору абз. 3 п. 1
постанови Кабінету Міністрів України
№ 705 від 25.07.2012р. "Про визначення
гарантованих постачальників
природного газу" не передбачав такої
умови для гарантованого постачальника
НАК "Нафтогаз України" як необхідність
отримання ліцензії на постачання
природного газу, газу (метану)
вугільних родовищ за регульованим
тарифом. Відповідні зміни були внесені
лише Постановою КМУ № 510 від 24.07.2013р.

Згідно ч. 2, 3 ст. 18 Закону України "Про
засади функціонування ринку
природного газу" для проведення
розрахунків за спожитий природний газ
гарантовані постачальники, їх
структурні підрозділи, а також
підприємства, що здійснюють продаж
природного газу гарантованим
постачальникам з метою реалізації
природного газу для потреб усіх
категорій споживачів, відкривають в
установах уповноважених банків
поточні рахунки із спеціальним режимом
використання для зарахування коштів,
що надходять як плата за спожитий
природний газ від усіх категорій
споживачів. Забороняється зарахування
коштів за природний газ, спожитий усіма
категоріями споживачів на інші
рахунки.

У відповідності до постанови НКРЕ від
23.01.2012р. № 37, якою затверджений перелік
поточних рахунків із спеціальним
режимом використання, відкритих в
установах ПАТ "Державний ощадний банк
України" гарантованими
постачальниками та їх структурними
підрозділами, а також підприємствами,
що здійснюють продаж природного газу
гарантованим постачальникам, для
зарахування коштів, що надходять за
спожитий природний газ від усіх
категорій споживачів, ПАТ "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
має ряд рахунків із спеціальним
режимом використання. Отже, відповідач
2 може виступати отримувачем коштів за
природний газ.

Усі інші доводи позивача
спростовуються вищевикладеним та
жодним чином не свідчать про
невідповідність спірного договору
нормам чинного законодавства, тому не
можуть бути підставою для визнання
його недійсним.

Судом також приймається до уваги, що
відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

За приписами ст. ст. 1, 2 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи вправі звертатися
до господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Однак, позивачем не обґрунтовано яким
чином укладений між відповідачами
спірний договір порушує його права та
інтереси зважаючи на те, що в силу ст.ст.
525, 526 ЦК України позивач зобов'язаний
виконати свої договірні зобов'язання з
оплати отриманого природного газу.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування полягає не лише в поданні
особами доказів, а й у доведенні їх
переконливості. Отже, обов'язок
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини.

Позивачем не подано в матеріали справи
належних та допустимих доказів на
підтвердження своїх позовних вимог,
тому суд вважає за необхідне у
задоволенні позову відмовити.

Згідно ст. 49 ГПК України судові витрати
покладаються на позивача, в зв'язку із
відмовою у позові.

Керуючись ст.ст. 1, 4, 5, 12, 15, 33, 35, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові Комунального підприємства
"Славутське житлово-комунальне
об'єднання" м. Славута, Хмельницької
області до Публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації "Хмельницькгаз" м.
Хмельницький до Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерне компанія "Нафтогаз України"
м. Київ про визнання недійсним
договору відступлення права вимоги
№2856 від 31.10.2012р. відмовити.

Повний текст рішення складено 28.03.2014р.

Суддя
М.Є. Муха

Віддруковано 2 примірники: 1 - до справи,
2 - позивачу (Хмельницька обл., м.
Славута, вул. Миру 14а).