м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/1134/14 26.03.14
за позовом: Публічного акціонерного
товариства «Українська страхова
компанія «Гарант-авто», м.Київ, в особі центральної філії
Публічного акціонерного товариства
«Українська страхова компанія
«Гарант-авто», м.Київ, код 25965081
до відповідача: Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Страховий капітал», м.Київ,
за участю третьої особи 1 без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: Товариства з
обмеженою відповідальністю «Віннер
за участю третьої особи 2 без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: Товариства з
обмеженою відповідальністю «Рені
про стягнення 5 040, 09 грн.
Представники сторін:
від позивача: Костенко А.О. - по дов.
від відповідача: не з'явився
від третьої особи 1: не з'явився
від третьої особи 2: Пилипченко А.І. - по
СУТЬ СПРАВИ:
Позивач, Публічне акціонерне
товариство «Українська страхова
компанія «Гарант-авто», м.Київ в особі
центральної філії Публічного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Гарант-авто», м.Київ
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом до відповідача,
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Страховий
капітал», м.Київ про стягнення 5 040, 09
В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на виплату Товариству з
обмеженою відповідальністю «Рені
Транс Сервіс» страхового
відшкодування на підставі полісу
№19G-0388039 від 07.03.2012р. добровільного
страхування транспортного засобу,
внаслідок чого до Публічного
акціонерного товариства «Гарант-авто»
перейшло право вимоги до відповідача.
Відповідач у відзиві №277 від 03.02.2014р.
проти задоволення позовних вимог надав
заперечення з огляду на ненадсилання
Приватному акціонерному товариству
«Страхова компанія «Страховий
капітал» заяви про виплату страхового
відшкодування, а також визначення
позивачем суми позову з порушенням
норм чинного законодавства.
В судове засідання 20.02.2014р., 12.03.2014р. та
26.03.2014р. відповідач не з'явився,
представника не направив, своїм правом
на участь у розгляді справи не
Проте, за висновками суду, Приватне
акціонерне товариство «Страхова
компанія «Страховий капітал» було
належним чином повідомлено про час та
місце розгляду справи, враховуючи
наявні в матеріалах справи поштові
Ухвалою від 12.03.2014р. господарського
суду міста Києва до участі у розгляді
справи в якості третіх осіб 1, 2 без
самосійних вимог на предмет спору на
стороні позивача залучено Товариство з
обмеженою відповідальністю «Віннер
Автомотів» та Товариство з обмеженою
відповідальністю «Рені Транс Сервіс».
Третя особа 1, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Віннер Автомотів», у
судове засідання 26.03.2014р. не з'явилась,
представника не направила, своїм
правом на участь у розгляді справи не
скористалась, витребуваних судом
доказів та письмових пояснень не
Проте, судом встановлено, що Товариство
з обмеженою відповідальністю «Віннер
Автомотів» було належним чином
повідомлене про час та місце розгляду
справи, виходячи з наявного в
матеріалах справи поштового
Правову позицію по суті спору третьою
особою 2 було викладено у письмових
поясненнях б/н від 25.03.2014р., в яких
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Рені Транс Сервіс»
підтвердило факт здійснення виплати
позивачем страхового відшкодування в
розмірі 5 040, 09 грн. на рахунок
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Віннер Автоматів»
за умовами полісу №19G-0388039 від 07.03.2012р.
добровільного страхування
транспортного засобу та згідно з
відповідною заявою про виплату.
Відповідно до ст.22 Господарського
процесуального кодексу України
прийняття участі у судовому засіданні
є правом сторони. При цьому, норми
вказаної статті зобов'язують сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Одночасно,
ст.27 вказаного Кодексу визначено, що
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог, користуються
процесуальними правами і несуть
процесуальні обов'язки сторін, крім
права на зміну підстави і предмета
позову, збільшення чи зменшення
розміру позовних вимог, а також на
відмову від позову або визнання позову.
Статтею 77 зазначеного Кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених ст.69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.
Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р.
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
Наразі, в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі «Смірнова проти
Таким чином, незважаючи на те, що
відповідач та третя особа 1 в процесі
розгляду справи не скористались всіма
правами, що передбачені Господарським
процесуальним кодексом України,
враховуючи відсутність клопотань з
боку зазначених учасників спору про
відкладення розгляду справи, а також
закінчення процесуальних строків
розгляду справи, які передбачені
чинним законодавством, суд дійшов
висновку, що у матеріалах справи
достатньо доказів, які мають значення
для правильного вирішення спору,
внаслідок чого справа може бути
розглянута за наявними у ній
документами відповідно до вимог ст.75
Господарського процесуального кодексу
України, а неявка учасників не
перешкоджає вирішенню справи по суті.
Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення учасників
судового процесу, господарський суд
Згідно із ст.16 «Про страхування»
договір страхування - це письмова угода
між страхувальником і страховиком,
згідно з якою страховик бере на себе
зобов'язання у разі настання
страхового випадку здійснити страхову
виплату страхувальнику або іншій
особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору.
Як свідчать матеріали справи, 07.03.2012р.
між Публічним акціонерним товариством
«Українська страхова компанія
«Гарант-авто» (страховик) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Рені Транс Сервіс»
(страхувальник) було укладено договір,
що оформлений полісом №19G-0388039 від
07.03.2012р. добровільного страхування
транспортного засобу:
марка/модель: RANGE ROVER,
реєстраційний номер: АІ 0098 СХ,
Згідно з умовами вказаного полісу
вигодонабувачем є Товариство з
обмеженою відповідальністю «Рені
Відповідно до положень полісу №19G-0388039
страховими випадками є, зокрема,
пошкодження чи знищення транспортного
засобу або його частин внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди.
Вищезазначеним правочином встановлено
нульовий розмір франшизи у разі
пошкодження застрахованого
транспортного засобу внаслідок
дорожньо-транспорної пригоди.
Строк дії вказаного договору
встановлено з 07.03.2012р. до 06.03.2013р.
За змістом полісу, страхування
провадиться згідно з Правилами №119
добровільного страхування наземного
транспортного засобу (крім
залізничного), які затверджені
рішенням правління Публічного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Гарант-авто», що
оформлене протоколом №43 від 29.11.2011р.

Виходячи зі змісту довідки №9133030 про
дорожньо-транспортну пригоду, 25.12.2012р.
о 14 год. 20 хвил. по
вул.Дмитрівська, 2А в місті Києві
відбулась дорожньо-транспортна
пригода за участю транспортних засобів
1.RANGE ROVER, державний номер НОМЕР_1, що
належить Товариству з обмеженою
відповідальністю «Рені Транс Сервіс»,
яким керувала ОСОБА_5, 2.SUBARU LEGACY,
державний номер НОМЕР_2, що належить
ОСОБА_6, керування яким при вчиненні
дорожньо-транспортної пригоди
здійснював ОСОБА_7.

Заявою б/н від 27.12.2012р. Товариство з
обмеженою відповідальністю «Рені
Транс Сервіс» повідомило позивача про
настання страхового випадку.

З відомостей, які містяться в довідці
без номеру та дати відділу Державної
автомобільної інспекції
Шевченківського району міста Києва,
вбачається, що внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, яка
сталась 25.12.2012р., автомобілю RANGE ROVER,
державний номер НОМЕР_1 було заподіяно
пошкодження заднього бамперу.

Частиною 2 ст.1192 Цивільного кодексу
України передбачено, що розмір збитків,
які підлягають відшкодуванню
потерпілому, визначається відповідно
до реальної вартості втраченого майна
на момент розгляду справи або
виконання робіт, необхідних для
відновлення пошкодженої речі.

Статтею 990 вказаного Кодексу
встановлено, що страховик здійснює
страхову виплату відповідно до умов
договору на підставі заяви
страхувальника (його правонаступника)
або іншої особи, визначеної договором,
і страхового акта (аварійного
сертифіката). Страховий акт (аварійний
сертифікат) складається страховиком
або уповноваженою ним особою у формі,
що встановлюється страховиком.

Відповідно до ст.25 Закону України «Про
страхування» здійснення страхових
виплат і виплата страхового
відшкодування проводиться страховиком
згідно з договором страхування на
підставі заяви страхувальника (його
правонаступника або третіх осіб,
визначених умовами страхування) і
страхового акта (аварійного
сертифіката), який складається
страховиком або уповноваженою ним
особою (аварійним комісаром) у формі, що
визначається страховиком.

За змістом п.9.2.2 Правил №119
добровільного страхування наземного
транспортного засобу (крім
залізничного) страховик зобов'язаний
протягом двох робочих днів, як тільки
стане йому відомо про настання
страхового випадку, вжити заходів щодо
оформлення всіх необхідних документів
для своєчасної виплати страхувальнику
страхового відшкодування.

Виплата страхового відшкодування, за
умовами п.11.1 вищенаведених Правил,
проводиться страховиком відповідно до
договору на підставі заяви
страхувальника (вигодонабувача) про
порядок виплати страхового
відшкодування і страхового акта, що
складається страховиком.

Згідно рахунку №1004741 від 24.01.2013р.,
складеного Товариством з обмеженою
відповідальністю «Віннер Автомотів»,
вартість відновлюваного ремонту
складає 3 459, 04 грн.

08.02.2013р. Товариством з обмеженою
відповідальністю «Рені Транс Сервіс»
подано заяву №6 про виплату страхового
відшкодування в розмірі 3 459, 04 грн. на
рахунок Товариства з обмеженою
відповідальністю «Віннер Автомотів».

28.02.2013р. під час здійснення страховим
агентом позивача - Товариством з
обмеженою відповідальністю
«ЄвроАсистанс» огляду застрахованого
транспортного засобу, у вказаному
автомобілі були виявлено наступні
пошкодження: облицювання заднього
бамперу - деформація в середній частині
та пошкодження лако-фарбного покриття,
про що складений протокол №206 від
28.02.2013р.

05.03.2013р. представниками позивача було
здійснено розрахунок суми страхового
відшкодування та складено страховий
акт №000005289 (142 232). За змістом вказаних
документів страхувальнику підлягає
виплата страхового відшкодування в
розмірі 3 459, 04 грн.

Згідно з платіжним дорученням №2236 від
20.03.2013р. позивачем перераховано на
рахунок Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЄвроАсистанс», як
страхового агента за договором
доручення №277/14/2300 від 01.11.2011р., страхове
відшкодування в розмірі 3 459, 04 грн.
Товариством з обмеженою
відповідальністю «ЄвроАсистанс»
вказані кошти, як суму страхового
відшкодування згідно полісу №19G-0388039
від 07.03.2012р. добровільного страхування
транспортного засобу, рахунку №1004741
від 24.01.2013р. та страхового акту №000005289
(142 232) від 05.03.2013р., було перераховано на
рахунок Товариства з обмеженою
відповідальністю «Віннер Автомотів»,
що підтверджується платіжним
дорученням №2285 від 21.03.2013р.

Одночасно, як вбачається з відомостей,
наявних в матеріалах справи, під час
усунення пошкоджень, завданих
застрахованому автомобілю внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, яка
сталась 25.12.2012р., було виявлено
необхідність здійснення робіт з
ремонту партроніка.

Внаслідок чого, Товариством з
обмеженою відповідальністю «Віннер
Автомотів» 16.04.2013р. було додатково
складено рахунок №1006597, за змістом
якого вартість відновлюваного ремонту
партроніка становить 1 581, 05 грн.

На підставі вказаного рахунку
страхувальник додатково звернувся із
заявою №14 від 16.04.2013р. до Публічного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Гарант-авто» про
виплату згідно з полісом №19G-0388039 від
07.03.2012р. страхового відшкодування в
розмірі 1 581, 05 грн. на рахунок
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Віннер Автомотів».

19.04.2013р. представниками позивача було
здійснено розрахунок суми страхового
відшкодування та складено страховий
акт №000005289 (142 232), за змістом яких
страхувальнику додатково підлягає
виплата страхового відшкодування в
розмірі 1 581,05 грн.

Згідно з платіжними дорученнями №3351
від 23.04.2013р. та №3277 від 24.04.2013р. на
підставі полісу №19-G-0388039 від 07.03.2012р.,
рахунку №1006597 від 16.04.2013р. та страхового
акту №000005289 (142 232) від 19.04.2013р. позивачем
було сплачено на рахунок Товариства з
обмеженою відповідальністю «Віннер
Автомотів» страхове відшкодування в
розмірі 1 581, 06 грн.

Вказані дії відповідають п.13.7.Правил
№19 добровільного страхування
наземного транспорту (крім
залізничного), де передбачено, що у
випадку, якщо під час відновлюваного
ремонту в застрахованому
транспортному засобу будуть виявлені
приховані дефекти, що є безпосереднім
наслідком страхового випадку,
страхувальник повинен негайно (але не
пізніше, ніж через 48 годин з моменту
виявлення таких дефектів) повідомити
про це страховика і надати можливість
огляду таких дефектів.

Про здійснення Товариством з обмеженою
відповідальністю «Віннер Автомотів»
відновлюваних робіт з ремонту
пошкоджень, завданих автомобілю марки
RANGE ROVER, державний номер НОМЕР_1
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, яка сталась 25.12.2012р., свідчать
наявні в матеріалах справи акти
виконаних робіт №6065345 від 25.04.2013р.,
№3065348 від 25.04.2013р., №6065346 від 25.04.2013р. на
загальну суму 5 040, 09грн.

Одночасно, 26.03.2014р. третьою особою 2,
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Рені Транс Сервіс»,
були надані письмові пояснення, зі
змісту яких вбачається, що за період з
25.12.2012р. по 16.04.2013р. застрахований у
позивача транспортний засіб ставав
учасником дорожньо-транспортної
пригоди лише один раз, а саме 25.12.2012р.,
тобто, здійснення ремонтних робіт
обумовлене пошкодженнями, що були
завдані автомобілю саме під час
розглядуваного страхового випадку.
Відповідачем викладених обставин в
порядку ст.4і, 33 Господарського
процесуального кодексу України не
спростовано.

За таких обставин, господарський суд
приймає платіжні доручення №2236 від
20.03.2013р., №2285 від 21.03.2013р., №3351 від
23.04.2013р., №3277 від 24.04.2013р., як належні
докази здійснення страхового
відшкодування за полісом №19G-0388039 від
07.03.2012р. добровільного страхування
транспортного засобу.

Статтею 27 Закону України «Про
страхування» та ст.993 Цивільного
кодексу України визначено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

Частиною 2 ст.1187 Цивільного кодексу
України передбачено, що шкода, завдана
джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Згідно із ст.1166 Цивільного кодексу
України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст.1191 Цивільного кодексу
України особа, яка відшкодувала шкоду,
завдану іншою особою, має право
зворотної вимоги (регресу) до винної
особи у розмірі виплаченого
відшкодування, якщо інший розмір не
встановлений законом.

За приписами ст.228 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин, який відшкодував збитки, має
право стягнути збитки з третіх осіб у
порядку регресу.

Згідно з положеннями, що містяться в
п.13.16. Правил добровільного страхування
наземного транспортного засобу (крім
залізничного) страховик, який виплатив
страхове відшкодування, має право
пред'явити позов до особи,
відповідальної за заподіяні збитки,
відповідно до законодавства.

Наявність вини водія автомобіля SUBARU
LEGACY, державний номер НОМЕР_2, ОСОБА_7 у
вчиненні дорожньо-транспортної
пригоди 25.12.2012р. встановлена постановою
від 13.02.2013р. Шевченківського районного
суду міста Києва.

Наразі, згідно з наявною в матеріалах
справи довідкою №7/2-28/6774 від 04.03.2014р.
Моторного (транспортного) страхового
бюро України, судом встановлено, що
автомобіль марки SUBARU LEGACY, державний
номер НОМЕР_2 прийнято на страхування
Приватним акціонерним товариством
«Страхова компанія «Страховий
капітал». З відомостей, зазначених у
вказаній довідці, вбачається нульовий
розмір франшизи.

Проте, як вказує позивач, відповідачем
не було здійснено страхового
відшкодування всупереч вимогам, які
зазначені в заяві №142232/2500-ДЮ від
01.07.2013р. про виплату страхового
відшкодування в порядку регресу.

Як вже зазначалось, відповідач проти
вимог, викладених у позовній заяві,
надав заперечення з огляду на
визначення позивачем ціни позову з
порушенням вимог чинного
законодавства. Стосовно вказаних
тверджень, суд зазначає наступне:

Як вбачається з Преамбули Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», цей Закон регулює відносини у
сфері обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів і спрямований на
забезпечення відшкодування шкоди,
заподіяної життю, здоров'ю та майну
потерпілих при експлуатації наземних
транспортних засобів на території
України.

За приписами п.22.1 вищезазначеного
Закону при настанні страхового випадку
страховик відшкодовує у встановленому
законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди майну
третьої особи.

Вказаними правовими нормами
врегульовано правовідносини,
пов'язані із визначення розміру
збитків саме у сфері обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів.

У свою чергу, правовідносини позивача і
страхувальника, Товариства з обмеженою
відповідальністю «Рені Транс Сервіс»,
виникли на підставі договору
добровільного страхування наземного
транспортну, які не регулюються
нормами Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів».

Згідно з ч.1 ст.6 Закону України «Про
страхування» добровільним же є
страхування, яке здійснюється на
основі договору між страхувальником та
страховиком. Загальні умови і порядок
здійснення добровільного страхування
визначаються правилами страхування, що
встановлюються страховиком самостійно
відповідно до вимог даного Закону.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
застосування приписів Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» до наведених вище
правовідносин є безпідставним.

Крім того, як вже зазначалось, нормами
ст.25 Закону України «Про страхування»
та ст.990 Цивільного кодексу України
визначено, що здійснення страхових
виплат і виплата страхового
відшкодування проводиться страховиком
згідно із договором страхування на
підставі заяви страхувальника і
страхового акта, який складається
страховиком або уповноваженою ним
особою у формі, що визначається
страховиком.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про
страхування» страховою виплатою є
грошова сума, яка виплачується
страховиком відповідно до умов
договору страхування при настанні
страхового випадку. При цьому, розмір
страхової суми та (або) розміри
страхових виплат визначаються за
домовленістю між страховиком та
страхувальником під час укладання
договору страхування або внесення змін
до договору страхування, або у
випадках, передбачених чинним
законодавством. Страхове
відшкодування - страхова виплата, яка
здійснюється страховиком в межах
страхової суми за договором майнового
страхування і страхування
відповідальності при настанні
страхового випадку.

До страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток (ст.27 Закону України «Про
страхування»).

Отже, зі змісту норм вказаних
нормативно-правових актів не
вбачається обов'язків, які б
покладались на страховика за договором
добровільного страхування здійснювати
проведення суб'єктами оціночної
діяльності оцінки заподіяної шкоди,
завданої транспортному засобі під час
дорожньо-транспортної пригоди, та які б
ставили необхідність відшкодування у
залежність від проведення такої
оцінки. Аналогічна правова позиція
містяться, також, у постанові від
04.03.2014р. Вищого господарського суду
України по справі №910/3795/13.

Слід також зазначити, що звіт про
оцінку транспортного засобу є лише
попереднім оціночним документом, в
якому зазначається про можливу, але не
кінцеву суму, що витрачена на
відновлення транспортного засобу.
Реальним же підтвердженням виплати
суми страхового відшкодування
страхувальнику є саме платіжне
доручення. Тотожна правова позиція
вбачається у постанові від 21.01.2014р.
Вищого господарського суду України по
справі №910/11450/13.

Одночасно, умовами полісу №19G-0388039 від
07.03.2012р. добровільного страхування
транспортного засобу та Правил
добровільного страхування наземного
транспортного засобу (крім
залізничного) обумовлено, що страхове
відшкодування розраховується виходячи
із розміру прямого (реального) збитку,
застрахованих витрат страхувальника,
виду та розміру франшизи, методу
встановлення страхової суми,
коефіцієнту зносу деталей та частин
транспортного засобу на момент
страхового випадку, дійсної вартості
застрахованого транспортного засобу,
вартості застрахованого транспортного
засобу в пошкодженому стані, сум
відшкодувань, отриманих
страхувальником від особи,
відповідальної за заподіяний збиток,
сум страхових відшкодувань, отриманих
страховиком за іншими договорами
страхування.

Як вбачається з наданих до матеріалів
справи доказів, звіт суб'єкта оціночної
діяльності щодо визначення розміру
збитку, завданого внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, яка
сталась 25.12.2012р., автомобілю марки RANGE
ROVER, державний номер НОМЕР_1, Публічним
акціонерним товариством «Українська
страхова компанія «Гарант-авто» не
замовлявся, а вартість
відновлювального ремонту
встановлювалась на підставі рахунку
ремонтного підприємства, де було
здійснено ремонт транспортного засобу.

Наразі, розмір страхового
відшкодування в сумі 5 040, 09 грн., що був
здійснений страхувальнику згідно з
умовами полісу №19G-0388039 від 07.03.2012р.
добровільного страхування
транспортного засобу, жодною із сторін
вказаного договору оскаржено не було.

Статтею 129 Конституції України
встановлено, що основними засадами
судочинства є змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу
кожна сторона повинна довести ті
обставини справи, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
та заперечень.

Проте, належних та допустимих у
розумінні ст.34 Господарського
процесуального кодексу України
доказів невірного визначення
позивачем розміру завданих під час
дорожньо-транспортної пригоди 25.12.2012р.
збитків відповідачем до матеріалів
справи не представлено.

За таких обставин, посилання
відповідача на незаконне визначення
позивачем ціни позову є
необгрутнованими та такими, що не
відповідають нормам чинного
законодавства.

Щодо тверджень відповідача про
наявність у позивача обов'язку
направити заяву про виплату страхового
відшкодування на адресу Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Страховий капітал» у
досудовому порядку, порушення якого
виключає обов'язок в здійсненні
страхового відшкодування в порядку
регресу, суд зазначає:

За позицією Конституційного суду
України, викладеною в рішенні №15-рп/2002
від 09.07.2002р. у справі за конституційним
зверненням Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий Дім
«Кампус Коттон клаб» щодо офіційного
тлумачення положення частини другої
статті 124 Конституції України,
випливає, що кожен із суб'єктів
правовідносин у разі виникнення спору
може звернутися до суду за його
вирішенням. Суб'єктами таких
правовідносин можуть бути громадяни,
іноземці, особи без громадянства,
юридичні особи та інші суб'єкти цих
правовідносин. Зазначена норма, як і
інші положення Конституції України, не
містять застереження щодо
допустимості судового захисту тільки
після досудового врегулювання спору та
неприпустимості здійснення правосуддя
без його застосування.

Право на судовий захист передбачено й
іншими статтями Конституції України.
Так, відповідно до ст.8 Конституції
України звернення до суду для захисту
конституційних прав і свобод людини і
громадянина безпосередньо на підставі
Конституції України, норми якої мають
пряму дію та найвищу юридичну силу,
гарантується. Частина 4 ст.13
Конституції України встановлює
обов'язок держави забезпечити захист
прав усіх суб'єктів права власності і
господарювання, в тому числі у судовому
порядку. До таких суб'єктів належать,
зокрема, юридичні особи та інші
суб'єкти господарських відносин. Тобто,
можливість судового захисту не може
бути поставлена законом, іншими
нормативно-правовими актами у
залежність від використання суб'єктом
правовідносин інших засобів правового
захисту, у тому числі досудового
врегулювання спору.

Обов'язкове досудове врегулювання
спорів, яке виключає можливість
прийняття позовної заяви до розгляду і
здійснення за нею правосуддя, порушує
право особи на судовий захист.
Можливість використання суб'єктами
правовідносин досудового врегулювання
спорів може бути додатковим засобом
правового захисту, який держава надає
учасникам певних правовідносин, що не
суперечить принципу здійснення
правосуддя виключно судом. Виходячи з
необхідності підвищення рівня
правового захисту держава може
стимулювати вирішення правових спорів
у межах досудових процедур, однак їх
використання є правом, а не обов'язком
особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє
суб'єктів правовідносин можливості
досудового врегулювання спорів. Це
може бути передбачено
цивільно-правовим договором, коли
суб'єкти правовідносин добровільно
обирають засіб захисту їхніх прав.
Досудове врегулювання спору може мати
місце також за волевиявленням кожного
з учасників правовідносин і за
відсутності у договорі застереження
щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу
правового захисту, у тому числі і
досудового врегулювання спору, є
правом, а не обов'язком особи, яка
добровільно, виходячи з власних
інтересів, його використовує.
Встановлення законом обов'язкового
досудового врегулювання спору обмежує
можливість реалізації права на судовий
захист.

З урахуванням викладеного положення
частини другої статті 124 Конституції
України щодо поширення юрисдикції
судів на всі правовідносини, що
виникають у державі, необхідно
розуміти так, що право особи
(громадянина України, іноземця, особи
без громадянства, юридичної особи) на
звернення до суду за вирішенням спору
не може бути обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.
Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист.

Відповідно до позиції Вищого
господарського суду України,
викладеної в Інформаційному листі
№01-06/1398/2012 від 09.10.2012р. «Про доповнення
інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 15.03.2011
№01-06/249 «Про постанови Верховного Суду
України, прийняті за результатами
перегляду судових рішень
господарських судів», страховик
отримує право вимоги потерпілої особи,
яке може бути реалізовано шляхом
подання відповідного позову після
виплати останній страхового
відшкодування, і не зобов'язаний
звертатися безпосередньо до особи,
відповідальної за заподіяний збиток,
або до особи, у якої застраховано її
цивільно-правову відповідальність, з
вимогою виплати матеріального
відшкодування.

Крім того, слід звернути уваги на те, що
позивачем на адресу відповідача було
направлено заяву №142232/2500-ДЮ про
виплату страхового відшкодування в
сумі 5 040, 09 грн., про фактичне отримання
якої свідчить наявне в матеріалах
справи поштове повідомлення №562 з
відміткою про вручення представнику
одержувача 09.07.2013р.

Таким чином, твердження відповідача
про необхідність відмови у задоволенні
позовних вимог у зв'язку з порушенням
досудового порядку врегулювання спору,
зокрема, ненаправлення відповідної
заяви з вимогою, є необґрунтованими та
такими, що не відповідають фактичним
обставинам справи.

Отже, виходячи з вищевикладеного,
приймаючи до уваги, що позов повністю
доведений позивачем та обґрунтований
матеріалами справи, з огляду на те, що
виконання зобов'язання з оплати
страхового відшкодування Приватним
акціонерним товариством «Страхова
компанія «Страховий капітал» виконано
не було, позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Гарант-авто» в
особі Центральної філії Публічного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Гарант-авто» про
стягнення 5 040, 09 грн. підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Судовий збір згідно із ст.49
Господарського процесуального кодексу
України належить стягнути з
відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
«Українська страхова компанія
«Гарант-авто», м.Київ в особі
Центральної філії Публічного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Гарант-авто», м.Київ
до відповідача Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Страховий капітал», м.Київ
про стягнення 5 040, 09 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Страховий капітал» (01032, м.Київ,
Шевченківський район, бульвар Тараса
Шевченка, буд.33-Б, приміщення 36, ) на користь Публічного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Гарант-авто» (01042,
м.Київ, Печерський район, провулок
Новопечерський, буд.19/3, ) в
особі Центральної філії Публічного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Гарант-авто» (01042,
м.Київ, Печерський район, провулок
Новопечерський, буд.19/3,
ідентифікаційний код 25965081) суму
страхового відшкодування у розмірі 5
040, 09 грн., а також судовий збір в сумі
1 827 грн.

Видати наказ після набрання судовим
рішенням законної сили.

У судовому засіданні 26.03.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Повне рішення складено 31.03.2014р.

Суддя
М.О. Любченко