КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2014 р. Справа№ 18/459

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорної Л.В.

суддів: Смірнової Л.Г.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання
Громак В.О.

представники сторін в судове засідання
не з'явились

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Трейд Лайн Лтд"

на рішення Господарського суду м.Києва
від 15.06.2010

у справі № 18/459 (ОСОБА_3)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг"

до Товариство з обмеженою
відповідальністю "Трейд Лайн Лтд"

про стягнення 13981,56 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 15.06.2010 року задоволено позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг".
Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Трейд Лайн ЛТД" на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг" суму
боргу з урахування встановленого
індексу інфляції у розмірі 14 523,35грн., 1
178, 49грн. пені, 185,64грн. 3% річних з
простроченої суми, 158,87грн. витрат по
сплаті держмита та 236,00грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

Дане рішення мотивоване невиконанням
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Трейд Ласка Лізинг"
умов договору фінансового лізингу
№721/03/2007 від 22.03.2007 року, в частині
оплати.

Не погоджуючись із вказаним
рішенням суду, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Трейд Лайн ЛТД"
подало апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення
господарського суду міста Києва у
справі №18/459 від 15.06.2010 року та прийняти
нове, яким у позові відмовити,
посилаючись на порушення норм
матеріального права.

Скаржник в обґрунтування своїх вимог
посилався на те, що згідно п.7.3 договору
лізингу загальна сума лізингових
платежів (11701,22 "у.о.") вже включає в себе
ПДВ в розмірі 20%, а отже позивач
безпідставно повторно нараховує ПДВ
при розрахунку суми заборгованості по
лізинговим платежам за відповідний
період, також апелян зазначив про
безпідставність нарахування позивачем
3% інфляційних витрат.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 21.07.2010 року
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Трейд Лайн
ЛТД" прийнято до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 02.09.2010 року
апеляційне провадження у справі №18/459
зупинено, у зв'язку із розглядом справи
№ №51/157 за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Трейд
Лайн ЛТД» до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ласка Лізинг» про
визнання недійсним договору
фінансового лізингу №721/03/2007 від 22.03.2007
року.

Ухвалою від 02.09.2010 року зобов'язано
сторін повідомити Київський
апеляційний господарський суд про
результати розгляду справи № 51/157.

Листами №02-4/4085 від 31.10.2011 року та 22.10.2012
року сторін було зобов'язано надати
письмову інформацію про результати
розгляду справи №51/157./а.с.133,134/.

Доказів реагування на листи матеріали
справи не містять.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 03.02.2014 року
апеляційне провадження у справі №18/459
поновлено.

Розпорядженням Голови 18.02.2014 року
апеляційного господарського суду від
18.02.2014 року змінено склад суду.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг" та
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Трейд Лайн Лтд" своїх
представників в судове засідання не
направили, про причини неявки суд не
повідомили, про час та місце розгляду
справи належним чином повідомлені
/а.с.139-140/.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

При цьому слід зазначити, що
законодавство України, в тому числі
Господарський процесуальний кодекс
України, не зобов'язує й сторону у
справі, зокрема позивача, з'ясовувати
фактичне місцезнаходження іншої
сторони (сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно зі статтею 93
Цивільного кодексу України) та
зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
цю юридичну особу.

Разом з цим, колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду
звертає увагу апелянта на положення
статті 22 Господарського
процесуального кодексу України, за
якою сторони мають добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Не з'явлення в судове засідання та
неодноразові клопотання про
відкладення свідчать про штучне
затягування судового процесу, що
суперечить, зокрема, вимогам статті 6
Конвенції про захист праві людини і
основоположних свобод 1950 року,
учасником якої є Україна, стосовно
права кожного на розгляд його справи
судом упродовж розумного строку.
Відповідні дії або бездіяльність з
урахуванням обставин конкретної
справи може розцінюватись
господарським судом як зловживання
процесуальними правами.

Згідно із п.3.9.2 Постанови № 18 від 26.12.2011
р. Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Відповідно п.2 інформаційного листа
Вищого господарського суду України
№01-08/140 від 15.03.2010 року у разі
нез'явлення в судове засідання
господарського суду представників
сторін або однієї з них
господарському суду слід враховувати
викладене в підпункті 3.6 пункту 3
роз'яснення Вищого арбітражного суду
України від 18.09.1997 N 02-5/289 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального
кодексу України" (з подальшими
змінами), де зазначено: "Розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має
встановити, чи повідомлені про час і
місце цього розгляду особи, які
беруть участь у справі, але не з'явилися
у засідання. Необхідно мати на увазі,
що розгляд справи за відсутності
будь-якої із сторін, не повідомленої
належним чином про час і місце
засідання суду, є безумовною
підставою для скасування рішення
місцевого або постанови апеляційного
господарського суду (пункт 2 частини
другої статті 111-10 ГПК) Особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце її
розгляду судом, якщо ухвалу про
порушення провадження у справі
надіслано за поштовою адресою,
зазначеною у позовній заяві. У випадку
нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що 18.02.2014 року у судовому
засіданні справу було відкладено у
зв'язку з неявкою сторін, справа
розглядається без їх участі.

У відповідності до ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи, колегією суддів
встановлено наступне:

22.03.2007 р. між сторонами укладений
договір фінансового лізингу №721/03/2007,
за умовами якого позивач зобов'язався
придбати у свою власність транспортний
засіб - легковий автомобіль "Daewoo Sens
Т1311-40" (одна одиниця) і передати його без
надання послуг з управління та
технічної експлуатації відповідачу в
якості предмета лізингу в тимчасове
володіння та користування за плату, а
відповідач зобов'язується прийняти
його на умовах цього договору.(п.1.1
Договору).

Додатковою угодою № 721/03/2007-ДС/1 від
22.03.2007, сторони виклали пункт 2.3
договору фінансового лізингу № 721/03/2007
від 22.03.2007 в новій редакції.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що
майно купується позивачем у продавця
на умовах договору купівлі-продажу для
подальшої передачі його в лізинг.

У відповідності з положеннями пунктів
7.5, 7.6. Договору фінансового лізингу №
721/03/2007 лізингові платежі нараховуються
по кожному періоду строку фінансового
лізингу, що зазначаються в графіку
внесення платежів (додаток № 1 до
договору) та який є невід'ємною
частиною Договору.

За умовами п. 7.8. Договору відповідач
взяв на себе зобов'язання вносити всі
лізингові платежі в обсязі та у строки,
встановлені в графіку внесення
платежів, незалежно від виставлених чи
отриманих рахунків лізингодавця, а
також незалежно від фактичного
використання майна, в тому числі, в
період технічного обслуговування
ремонту, втрати майна, протягом строку
фінансового лізингу чи до моменту
дострокового припинення договору.

Згідно п. 7.1.2 Договору поточний
лізинговий платіж, який підлягає
оплаті в гривнях, розраховується як
добуток суми лізингового платежу, який
виражається в "у.о."згідно "Графи
3"додатку №1 на відповідну дату
проведення платежу і курсу 2. При цьому
в погашення вартості майна відноситься
сума, виражена в гривнях і розрахована
як добуток відповідної суми в "у.о", що
зазначена в "Графі 4"додатку 1 та курсу 1.

Різниця загальної суми поточного
лізингового платежу, вираженого в
гривнях та суми платежу, який
відноситься в погашення вартості
майна, що виражений в гривнях,
вважається комісією лізингодавця.

На виконання умов договору позивач
передав, а відповідач прийняв у
фінансовий лізинг автомобілі марки
"Daewoo Sens Т1311-40"(державний номерний знак
7269 СК), що підтверджується актом
приймання-передачі майна від 02.04.2007 р.,
видатковою накладною №РН-0000080 від
28.03.2007 р. та довіреністю відповідача на
отримання товарно-матеріальних
цінностей серії ЯНО №998546 від 28.03.2007
р./а.с.30-31/.

Таким чином, позивачем виконано своє
зобов'язання за Договором фінансового
лізингу № 721/03/2007 від 22.03.2007року.

Як вбачається з наявних у справі
матеріалів, відповідач не виконує
зобов'язання за договором № 721/03/2007 та
не сплачує лізингові платежі,
внаслідок чого з боку останнього
утворилась перед позивачем
заборгованість у розмірі 14 192,91 грн.

Доказів сплати заборгованості або
повернення майна ані в суді першої
інстанції ані в суді апеляційної
інстанції не надано.

Відповідно до п. 13.1.3 договору № 721/03/2007
від від 22.03.2007 року лізингодавець має
право в односторонньому порядку
припинити право користування та
володіння майном, якщо
лізингоотримувач більше двох разів
допустив затримку платежу більше ніж
на 5 банківських днів.

Відповідно до п.13.7 договору
фінансового лізингу № 721/03/2007 від 22.03.2007
року у випадку, якщо лізингоотримувач у
вказаний лізингодавцем строк не
передає майно лізингодавцю, то
лізингодавець має право вимагати від
лізингоотримувача погашення суми
припинення договору.

Пунктом 13.6 договору фінансового
лізингу № 721/03/2007 від 22.03.2007 року
передбачено, що сума припинення
договору складається з поточного боргу
лізингоотримувача, неоплачених
лізингових платежів, строк оплати яких,
згідно Графіку внесення платежів
наступив, штрафів та пені, що
підлягають сплаті, на день розірвання
договору, а також суми необхідної для
покриття витрат та збитків
лізингодавця, пов'язаних з вилученням
та реалізацією майна та погашенням
можливих зобов'язань лізингодавця
перед третіми особами, що виникли
внаслідок виконання договору.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
фінансовий лізинг», відносини, що
виникають у зв'язку з договором
фінансового лізингу, регулюються
положеннями Цивільного кодексу
України про лізинг, найм (оренду),
купівлю-продаж, поставку з урахуванням
особливостей, що встановлюються цим
Законом.

Частина 2 статті 1 Закону України "Про
фінансовий лізинг" передбачає, що за
договором фінансового лізингу (далі -
договір лізингу) лізингодавець
зобов'язується набути у власність річ у
продавця (постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Відповідно до ч. 1 статті 16 Закону
України "Про фінансовий лізинг"сплата
лізингових платежів здійснюється в
порядку, встановленому договором.

Пунктом 3 ч.2 статті 11 Закону України
"Про фінансовий лізинг"передбачено, що
лізингоодержувач зобов'язаний
своєчасно сплачувати лізингові
платежі.

Згідно з вимогами статті 193
Господарського кодексу України та
статей 525, 526 Цивільного кодексу України
зобов'язання має виконуватись належним
чином у відповідності з умовами
договору; одностороння відмова від
виконання зобов'язання і одностороння
зміна умов не допускається.

З урахуванням наведеного суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, з
яким погоджується суд апеляційної
інстанції, що відповідач порушив умови
договору, а також вимоги статті 526 ЦК
України та статті 193 ГК України та свої
зобов'язання не виконав.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

03.09.2009 року позивачем була подана зява
про уточнення позовних вимог, в якій
останній просить стягнути з
відповідача суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції у
розмірі 14 523,35 грн. (14 192,91 грн. основного
боргу, 330,44 грн. інфляційних втрат) та
185,64 грн. трьох процентів річних з
простроченої суми.

Як визначено частиною 2 статті 625
Цивільного кодексу України, боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Твердження відповідача про те, що
договором не передбачено нарахування
трьох процентів річних з простроченої
суми та інфляційних втрат, а тому такі
суми не можуть бути стягненні з
відповідача, є безпідставним, оскільки
норма статті 625 Цивільного кодексу
України застосовується незалежно від
того, чи передбачена така
відповідальність сторонами у договорі.

За прострочку платежу позивачем
нарахована пеня у розмірі 1 178,49 грн.
пені, передбачена п. 9.5. договору.
Розрахунок пені відповідає матеріалам
справи, умовам договору та підлягає
стягненню з відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Колегія суддів дійшла висновку, що
розрахунок здійснений позивачем
відповідає чинному законодавству та
матеріалам справи, є обґрунтованими та
таким, що підлягає задоволенню.

Відповідач у апеляційній скарзі
посилається на п.7.3 договору
фінансового лізингу № 721/03/2007 від 22.03.2007
року зазначає, що загальна сума
лізингових платежів (11701,22 "у.о.") вже
включає в себе ПДВ в розмірі 20%, а отже
позивач безпідставно повторно
нараховує ПДВ при розрахунку суми
заборгованості по лізинговим платежам
за відповідний період.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи
апелянта, з огляду на те, що позивачем
нараховується податок на додану
вартість на нараховану комісію, що
перевищує подвійну облікову ставку
НБУ, розраховану від вартості майна за
період лізингу, як це і передбачено п.п.
3.2.2. Закону України "Про податок на
додану вартість" (в редакції, яка була
чинна на момент укладення оспорюваного
договору).

Доводи наведені в апеляційній скарзі
колегією суддів до уваги не
приймаються з огляду на те, що вони є
необґрунтованими та такими, що
спростовуються матеріалами справи.

За наведених у даній постанові
обставин, колегія суддів дійшла
висновку, що відсутні підстави для
зміни чи скасування рішення
Господарського суду міста Києва від
15.06.2010 року у справі № 18/459.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю Трейд Лайн
ЛТД „ залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста
Києва від 15.06.2010 року у справі №18/459
залишити без змін.

3.Матеріали справи №18/459 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Головуючий суддя
Л.В. Чорна

Судді
Л.Г. Смірнова

А.Г. Майданевич