КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2014 р. Справа№ 911/1352/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Іоннікової І.А.

за участю секретаря судового засідання
Куценко К.Л.

за участю представників

від позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3 - дов. від
18.03.2014 року б/н

від відповідача: Меше О.П. - дов. від
14.01.2014 року б/н, Ващенко М.С. - дов. від
14.01.2014 року б/н

від третьої особи 1: не з'явилися

від третьої особи 2: не з'явилися

Розглянувши апеляційну скаргу
Відкритого акціонерного товариства
імені Васильєва на рішення
господарського суду Київської області
від 02.10.2013 року

у справі № 911/1352/13 (суддя Бацуца В.М.)

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2

до Відкритого акціонерного товариства
імені Васильєва

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: 1. ОСОБА_6

2. ОСОБА_7

про зобов'язання передати предмет
лізингу,

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Київської
області звернувся Фізична особа -
підприємець ОСОБА_2 з позовом до
Відкритого акціонерного товариства
імені Васильєва про зобов'язання
відповідача передати позивачу предмет
лізингу згідно договору фінансового
лізингу від 25.02.2000 року, укладеного між
сторонами по справі, а саме, будівлю
інженерно-технічного корпусу, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1

Ухвалою від 20.09.2013 року господарський
суд Київської області залучив до
участі у справі в якості третіх осіб,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача:
ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Рішенням від 02.10.2013 року господарський
суд Київської області відмовив у
задоволенні позову повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
місцевого господарського суду ВАТ ім.
Васильєва звернувся до апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить змінити рішення
господарського суду Київської області
від 02.10.2013 року по справі № 911/1352/13,
виключивши з мотивувальної частини
згадки про те, що позивачу передавалася
відповідачем будівля
інженерно-технічного корпусу та що
будівля інженерно-технічного
комплексу та електроцех є єдиним
будівельним об'єктом.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 27.01.2014 року
апеляційна скарга ВАТ ім. Васильєва
була прийнята до провадження та
призначено розгляд справи № 911/1352/13 у
судовому засіданні за участю
представників сторін та третіх осіб.

Розпорядженням секретаря судової
палати від 18.03.2014 року склад судової
колегії змінювався.

В судове засідання 18.03.2014 року
повноважні представники третіх осіб не
з'явилися та про причини неявки суд не
повідомили, хоча про час та місце
судового засідання були повідомлені
належним чином. Після обговорення
судова колегія дійшла висновку, що
неявка повноважних представників
третіх осіб не перешкоджає розгляду
апеляційної скарги по суті. В судовому
засіданні 18.03.2014 року представники
відповідача підтримали вимоги своєї
апеляційної скарги. Представники
позивача проти вимог апеляційної
скарги заперечували з підстав,
викладених у запереченні на апеляційну
скаргу.

Дослідивши докази, що є у справі,
заслухавши пояснення представників
сторін, перевіривши застосування норм
матеріального та процесуального права
судом першої інстанції, обговоривши
доводи апеляційної скарги судова
колегія апеляційного господарського
суду дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, а
рішення господарського суду Київської
області має бути залишено без змін,
виходячи з наступного.

Регулювання відносин, що виникають у
зв'язку із передачею майна в лізинг
здійснюється Господарським кодексом
України, Цивільним кодексом України,
Законом України „Про фінансовий
лізинг", іншими нормативно-правовими
актами і безпосередньо договором.

Статтею 193 Господарського кодексу
України встановлено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
визначено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих
Господарського кодексу України
встановлено, що Господарський кодекс
України застосовується до
господарських відносин, які виникли
після набрання чинності його
положеннями відповідно до цього
розділу.

До господарських відносин, що виникли
до набрання чинності відповідними
положеннями Господарського кодексу
України, зазначені положення
застосовуються щодо тих прав і
обов'язків, які продовжують існувати
або виникли після набрання чинності
цими положеннями.

Згідно ст. 292 Господарського кодексу
України лізинг - це господарська
діяльність, спрямована на інвестування
власних чи залучених фінансових
коштів, яка полягає в наданні за
договором лізингу однією стороною
(лізингодавцем) у виключне
користування другій стороні
(лізингоодержувачу) на визначений
строк майна, що належить лізингодавцю
або набувається ним у власність
(господарське відання) за дорученням чи
погодженням лізингоодержувача у
відповідного постачальника (продавця)
майна, за умови сплати
лізингоодержувачем періодичних
лізингових платежів.

Залежно від особливостей здійснення
лізингових операцій лізинг може бути
двох видів - фінансовий чи оперативний.
За формою здійснення лізинг може бути
зворотним, пайовим, міжнародним тощо.

Об'єктом лізингу може бути нерухоме і
рухоме майно, призначене для
використання як основні фонди, не
заборонене законом до вільного обігу
на ринку і щодо якого немає обмежень
про передачу його в лізинг.

Майно, зазначене в частині першій цієї
статті, яке є державною (комунальною)
власністю, може бути об'єктом лізингу
тільки за погодженням з органом, що
здійснює управління цим майном,
відповідно до закону.

Не можуть бути об'єктами лізингу
земельні ділянки, інші природні
об'єкти, а також цілісні майнові
комплекси державних (комунальних)
підприємств та їх структурних
підрозділів.

Перехід права власності на об'єкт
лізингу до іншої особи не є підставою
для розірвання договору лізингу.

Правове регулювання лізингу
здійснюється відповідно до цього
Кодексу та інших законів.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та
Перехідних положень Цивільного
кодексу України Цивільний кодекс
України застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Згідно ст. 806 Цивільного кодексу
України за договором лізингу одна
сторона (лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються
загальні положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом,
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж та положення про
договір поставки, якщо інше не
встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм
лізингу встановлюються законом.

Згідно ст. 1 Закону України „Про
фінансовий лізинг" фінансовий лізинг
(далі - лізинг) - це вид
цивільно-правових відносин, що
виникають із договору фінансового
лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі
- договір лізингу) лізингодавець
зобов'язується набути у власність річ у
продавця (постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Відповідно до ст. 2 цього ж закону
відносини, що виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Відносини, що виникають у разі набуття
права господарського відання на
предмет договору лізингу, регулюються
за правилами, встановленими для
регулювання відносин, що виникають у
разі набуття права власності на
предмет договору лізингу, крім права
розпорядження предметом лізингу.

Статтею 8 цього ж закону передбачено, що
у разі переходу права власності на
предмет лізингу від лізингодавця до
іншої особи відповідні права та
обов'язки лізингодавця за договором
лізингу переходять до нового власника
предмета лізингу.

Якщо сторони договору лізингу уклали
договір купівлі-продажу предмета
лізингу, то право власності на предмет
лізингу переходить до
лізингоодержувача в разі та з моменту
сплати ним визначеної договором ціни,
якщо договором не передбачене інше.

Предмет лізингу не може бути
конфісковано, на нього не може бути
накладено арешт у зв'язку з будь-якими
діями або бездіяльністю
лізингоодержувача.

25.02.2000 року Відкрите акціонерне
товариство імені Васильєва
(лізингодавець) та Фізична особа -
підприємець ОСОБА_2 (лізингоодержувач)
уклали фінансово лізинговий договір,
відповідно до умов якого лізингодавець
передає, а лізингоодержувач бере в
тимчасове володіння та користування
наступне майно та землю (на якій
знаходиться майно). Найменування:
будівля.

Згідно п. 3.1 договору від 25.02.2000 року
приймання - передача об'єкта та землі,
що лізингується, здійснюється
двосторонньою комісією, що складається
із представників сторін.

Відповідно до п. 3.5 договору від 25.02.2000
року при передачі об'єкта та землі, що
лізингується, складається акт здачі -
приймання, який підписується членами
двосторонньої комісії.

Пунктом 3.6 договору від 25.02.2000 року
передбачено, що об'єкт, що лізингується,
вважається переданим в лізинг з
моменту підписання акту здачі -
приймання.

Пунктом 4.1 договору від 25.02.2000 року
передбачено, що термін лізингу складає
20 років з моменту прийняття майна та
землі, що лізингується за актом
приймання.

Пунктом 5.1 договору від 25.02.2000 року
передбачено, що лізингоодержувач
зобов'язується своєчасно здійснювати
лізингові платежі за будівлю в розмірі
425 гривень кожного місяця.

Згідно п. 5.2 договору від 25.02.2000 року
лізингоодержувач зобов'язується
своєчасно здійснювати лізингові
платежі за землю (на якій стоїть
будівля) в розмірі кожного місяця
згідно чинного законодавства.

Відповідно до п. 5.3 договору від 25.02.2000
року лізингова плата сплачується в
безготівковому порядку на
розрахунковий рахунок лізингодавця не
пізніше 20 числа кожного місяця.

Пунктом 5.6 договору від 25.02.2000 року
передбачено, що лізингова плата за
узгодженням сторін може вноситися в
натуральній або змішаній формі
продуктами харчування, товарами,
послугами.

Пунктом 8.1 договору від 25.02.2000 року
передбачено, що майно та земля, що
лізингується, переходить у власність
лізингоодержувача, якщо він вніс
лізингодавцю всю належну йому
лізингову плату з вартості зданого на
повний амортизаційний термін майна.

Пунктом 8.2 договору від 25.02.2000 року
передбачено, що після виплати
лізингоодержувачем через лізингову
плату вартості приміщення, землі та
обладнання переданих йому
лізингодавцем згідно з цим договором (в
міру виплати вартості окремих з них)
переходять у власність
лізингоодержувача.

Пунктом 8.3 договору від 25.02.2000 року
передбачено, що лізингоодержувач має
право у будь-який час викупити
лізинговане майно та землю.

Пунктом 8.4 договору від 25.02.2000 року
передбачено, що порядок передачі та
оформлення права власності на майно та
землю, що лізингується, здійснюється
сторонами за актом протягом одного
місяця з моменту проплати останнього
платежу.

Cторони підписали акт передачі майна
згідно фінансово лізингового договору,
згідно якого відповідач передав, а
позивач прийняв об'єкт лізингу, а саме
будову інженерно-технічного корпусу
оцінною вартістю 102 417 грн. згідно
фінансово лізингового договору від
25.02.2000 року/

Відповідно до ч. 4 ст. 35 ГПК України
рішення суду з цивільної справи, що
набрало законної сили, є обов'язковим
для господарського суду щодо фактів,
які встановлені судом і мають значення
для вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи
рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 21.06.2008 року
по справі № 2-2074/10 за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_7, ОСОБА_6, ВАТ імені Васильєва
було встановлено, що такої будівлі як
інженерно-технічний корпус як окремого
об'єкта майна, який би відповідав
Закону України „Про державну
реєстрацію речових правна нерухоме
майно та їх обмежень", не існує і не
існувало.

Тобто вищезазначеними судовим
рішеннями було встановлено, що предмет
лізингу, зазначений у договорі від
25.02.2000 року відсутній.

Крім того акт передачі майна датований
30.02.2000 року, тобто календарною датою,
якої не існує.

Рішенням Виконавчого комітету
Демидівської сільської ради
Вишгородського району Київської
області „Про присвоєння поштової
адреси об'єкту нерухомого майна" від
26.10.2007 року № 41-12-У присвоєно об'єкту
нерухомого майна - будівлі електроцеху
- АДРЕСА_1

Рішенням Виконавчого комітету
Демидівської сільської ради
Вишгородського району Київської
області „Про присвоєння поштової
адреси" від 04.07.2008 року № 2-8-V присвоєно
поштову адресу на будівлю
інженерно-технічного корпусу - АДРЕСА_1

Таким чином, хибним є висновок
місцевого господарського суду про те,
що у відповідності до договору
купівлі-продажу від 22.01.2008 року,
укладеного між ВАТ імені Васильєва та
ОСОБА_6, та договору купівлі-продажу від
01.09.2008 року, укладеного між ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, до останнього перейшли право
власності на будівлю електроцеху,
загальною площею 939,9 кв.м, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до
складу якої також увійшла і спірна
будівля інженерно-технічного корпусу,
і права та обов'язки лізингодавця за
фінансово лізинговим договором від
25.02.2000 року, укладеним між ВАТ імені
Васильєва та ФОП ОСОБА_2

Ці будівлі є окремими, мають різні
поштові адреси і не входять одна до
складу іншої.

Також колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає хибними
посилання місцевого господарського
суду на висновки Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру ГУ
МВС України в Київській області від
12.03.2012 року № 25Т та від 16.03.2012 року № 26Т,
оскільки вони були проведені не на
підставі ухвал про призначення судових
експертиз, а на підставі постанов
слідчих, а отже в розумінні ст. 41 ГПК
України не являються висновками
судових експертів.

Як було зазначено вище, позивач у своїй
позовній заяві просить суд зобов'язати
відповідача передати предмет лізингу,
а саме будівлю інженерно-технічного
корпусу, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1

З приводу вказаної позовної вимоги
позивача суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Висновок місцевого господарського
суду, що у відповідності до договору
купівлі-продажу від 22.01.2008 року,
укладеного між ВАТ імені Васильєва та
ОСОБА_6, та договору купівлі-продажу від
01.09.2008 року, укладеного між ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, до останнього перейшло право
власності на будівлю електроцеху,
загальною площею 939,9 кв.м, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до
складу якої також увійшла і спірна
будівля інженерно-технічного корпусу,
і права та обов'язки лізингодавця за
фінансово лізинговим договором від
25.02.2000 року, укладеним між ВАТ імені
Васильєва та ФОП ОСОБА_2, не
підтверджується наявними у матеріалах
справи доказами та не ґрунтується на
них.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що позов не підлягає задоволенню,
оскільки відсутність визначеного
предмету лізингу в договорі від 25.02.2000
року, зокрема його площі, адреси,
посилання на правовстановлюючі
документи, не дає змоги дійти висновку,
що у відповідача виник обов'язок
передати позивачу будівлю
інженерно-технічного корпусу, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Решта обставин, які місцевий
господарський суд вважав
встановленими, відповідно до ст. 35 ГПК
України таким не є та підлягали
доказуванню у загальному порядку.

Пославшись на встановлення нових
доказів адміністративними судами у
справі 8/526 місцевий господарський суд
їх не конкретизував.

При цьому судом не враховано, що
вирішені в адміністративній справі
питання правомірності рішень, дій або
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, які виникли з
публічно-правових відносин не
стосуються приватноправових відносин
сторін, які виникли між сторонами у
даній справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 ГПК України
порушення або неправильне
застосування норм процесуального
права може бути підставою для
скасування або зміни рішення лише за
умови, якщо це порушення призвело до
прийняття неправильного рішення.

За таких обставин, коли допущено судом
першої інстанції порушення норм
процесуального права не призвели до
прийняття неправильного рішення, воно
підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга - без задоволення.

Таким чином колегія суддів приходить
до висновку, що доводи відповідача,
викладені в апеляційній скарзі, не
спростовують висновків господарського
суду першої інстанції, а тому відсутні
підстави для скасування рішення
господарського суду.

У судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частину постанови.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства імені
Васильєва на рішення господарського
суду Київської області від 02.10.2013 року
по справі № 911/1352/13 залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду
Київської області від 02.10.2013 року по
справі № 911/1352/13 залишити без змін.

3. Справу № 911/1352/13 повернути до
господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий суддя
Л.В. Кропивна

Судді
О.М. Гаврилюк

І.А. Іоннікова