КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2014 р. Справа№ 5/078-12

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Іоннікової І.А.

Новікова М.М.

секретар:
Шевченко Я.А.

за участю представників:

від позивача: Старик В.М.;

від відповідача: Бордунова Н.О.;

від третьої особи: ОСОБА_4;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "ЗЕТ

Транспорт-Україна"

на рішення Господарського
суду Київської області

від 03.12.2013р.

у справі №5/078-12 (суддя
Подоляк Ю.В.)

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "ЗЕТ

Транспорт-Україна"

до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Прометей"

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на

предмет спору ОСОБА_4

про визнання недійсним
договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "ЗЕТ
Транспорт-Україна" (далі - позивач)
звернулося до Господарського суду
Київської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Прометей" (далі -
відповідач), за участю третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог не
предмет спору - ОСОБА_4 (далі - третя
особа) про визнання недійсним договору
купівлі-продажу №19/12 від 24.07.2012р.,
укладеного між позивачем та
відповідачем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
оспорюваний договір було укладено
колишнім директором позивача з
перевищенням наданих йому повноважень
та з порушенням п.„і" ч.5 ст. 41, ч.2 ст. 62
Закону України "Про господарські
товариства", п.11.2 статуту позивача,
рішення загальних зборів учасників
позивача від 10.07.2012р. (протокол №7 від
10.07.2012р.), у зв'язку з чим названий
договір має бути визнано недійсним на
підставі ст. 215 Цивільного кодексу
України.

Відповідач проти позовних вимог
заперечував, наголошуючи на тому, що
він у повному обсязі виконав свої
зобов'язання за оспорюваним договором
в частині здійснення розрахунку за
придбаний товар. Відповідач вважає, що
укладений договір було схвалено
позивачем, оскільки грошові кошти,
перераховані відповідачем, позивач
прийняв та станом на дату звернення з
позовом до суду не повернув їх
відповідачу.

Третя особа також заперечувала проти
позову, зазначаючи про те, що спірний
договір було укладено в межах наданих
їй, як директору товариства,
повноважень та з дотриманням вимог
діючого законодавства.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 03.12.2013р. у справі
№5/078-12 у позові було відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
суду, позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить суд
скасувати рішення Господарського суду
Київської області від 03.12.2013р. у справі
№5/078-12 та прийняти нове, яким позовні
вимоги задовольнити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
обґрунтовані тим, що місцевим
господарським судом було неповно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права. Зокрема, позивач наголошував на
наступному:

- судом було порушено норми
матеріального права, а саме не
застосовано до спірних правовідносин
п.п.11.1, 11.2 статуту позивача;

- судом не досліджено обставини справи,
які стосуються пов'язаності директорів
позивача та відповідача;

- судом невірно застосовано норми ст.
ст. 236, 241 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 17.01.2014р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 24.02.2014р.

24.02.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від позивача
надійшли: клопотання про витребування
доказів та заява про відкладення
розгляду справи на іншу дату у зв'язку з
тим, що позивачем не отримано
додаткових доказів, які він витребував
від Управління Державтоінспекції ГУ
МВС України в Київській області,
Відділу державної реєстрації актів
цивільного стану реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м. Києві
та Центрального відділу державної
реєстрації шлюбів Головного
управління юстиції у м. Києві.

В судове засідання 24.02.2014р. з'явився
лише представник позивача.
Представники відповідача та третьої
особи не з'явились, про поважність
причин нез'явлення суд не повідомили,
будь-яких заяв або клопотань з цього
приводу до суду не надходило.

В судовому засіданні 24.02.2014р.
представник позивача підтримав подані
ним клопотання та заяву.

Колегія суддів задовольнила заяву
позивача про відкладення розгляду
справи на іншу дату.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.02.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України,
розгляд справи було відкладено на
17.03.2014р.

В судовому засіданні 17.03.2014р.
представник позивача підтримав
апеляційну скаргу з викладених у ній
підстав, просив суд скаргу
задовольнити, скасувати рішення
Господарського суду Київської області
від 03.12.2013р. у справі №5/078-12 та прийняти
нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Окрім того, представник позивача
підтримав раніше подане ним клопотання
про витребування доказів від
Управління Державтоінспекції ГУ МВС
України в Київській області, Відділу
державної реєстрації актів цивільного
стану реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві та
Центрального відділу державної
реєстрації шлюбів Головного
управління юстиції у м. Києві.

В судовому засіданні 17.03.2014р.
представник відповідача та третя особа
заперечували проти доводів позивача,
викладених в апеляційній скарзі,
просили суд залишити скаргу без
задоволення, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду - без
змін як таке, що було прийнято з повним,
всебічним та об'єктивним з'ясуванням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.
Проти задоволення клопотання позивача
про витребування доказів від
Управління Державтоінспекції ГУ МВС
України в Київській області, Відділу
державної реєстрації актів цивільного
стану реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві та
Центрального відділу державної
реєстрації шлюбів Головного
управління юстиції у м. Києві
заперечували, наголошуючи на його
безпідставності.

В судовому засіданні 17.03.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України, було
оголошено перерву до 27.03.2014р.

21.03.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшли письмові пояснення на
клопотання позивача про витребування
додаткових доказів по справі від
Відділу державної реєстрації актів
цивільного стану реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м.
Києві, Центрального відділу державної
реєстрації шлюбів Головного
управління юстиції у м. Києві та
Управління Державтоінспекції ГУ МВС
України в Київській області, в яких він
просив суд залишити вказане клопотання
без задоволення.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 27.03.2014р. було
змінено склад колегії суддів та
передано справу для здійснення
апеляційного провадження колегії
суддів у складі головуючого судді
Зубець Л.П., суддів: Іоннікової І.А.,
Новікова М.М.

В судовому засіданні 27.03.2014р.
представник позивача підтримав своє
клопотання про витребування доказів
від Відділу державної реєстрації актів
цивільного стану реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м.
Києві, Центрального відділу державної
реєстрації шлюбів Головного
управління юстиції у м. Києві та
Управління Державтоінспекції ГУ МВС
України в Київській області, просив суд
клопотання задовольнити.

В судовому засіданні 27.03.2014р.
представник відповідача та третя особа
заперечували проти клопотання
позивача про витребування доказів,
просили суд відмовити в його
задоволенні.

Колегія суддів вирішила відмовити в
задоволенні клопотання позивача про
витребування додаткових доказів від
Відділу державної реєстрації актів
цивільного стану реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м.
Києві, Центрального відділу державної
реєстрації шлюбів Головного
управління юстиції у м. Києві та
Управління Державтоінспекції ГУ МВС
України в Київській області, оскільки в
порушення вимог ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України
позивачем не обґрунтовано
неможливість подання вищевказаних
доказів суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що
представники позивача приймали участь
у судовому розгляді, натомість жодних
клопотань про необхідність
витребування доказів від Відділу
державної реєстрації актів цивільного
стану реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві,
Центрального відділу державної
реєстрації шлюбів Головного
управління юстиції у м. Києві та
Управління Державтоінспекції ГУ МВС
України в Київській області до
місцевого господарського суду не
надходило.

Посилання позивача на те, що в судовому
засіданні 03.12.2013р., коли Господарським
судом Київської області було прийнято
рішення у даній справі, був присутній
лише керівник Товариства з обмеженою
відповідальністю "ЗЕТ
Транспорт-Україна" (позивача), який не
міг заявити необхідне клопотання, не
може бути прийнято судом до уваги з
наступних підстав.

Передусім, в ст. 27 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що справи юридичних осіб в
господарському суді ведуть їх органи,
що діють у межах повноважень, наданих
їм законодавством та установчими
документами, через свого представника.
Керівники підприємств та організацій,
інші особи, повноваження яких
визначені законодавством або
установчими документами, подають
господарському суду документи, що
посвідчують їх посадове становище.
Представниками юридичних осіб можуть
бути також інші особи, повноваження
яких підтверджуються довіреністю від
імені підприємства, організації.

Тобто, з вищенаведеного вбачається, що
керівник юридичної особи може бути її
повноважним представником і
користуватись всіма процесуальними
правами, наданими стороні.

При цьому необхідно зазначити, що
відповідно до ст. 4-2 Господарського
процесуального кодексу України
правосуддя у господарських судах
здійснюється на засадах рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом. Дана норма
кореспондується зі ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, в якій закріплено, що сторони
користуються рівними процесуальними
правами.

Вказані положення означають, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
будь-який тиск однієї сторони на іншу,
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3
Господарського процесуального кодексу
України, судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах
змагальності. Сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний
з процесуальною рівністю сторін і
забезпечує повноту фактичного й
доказового матеріалу, наявність якого
є важливою умовою з'ясування обставин
справи. Відповідно до вказаного
принципу, особи, зацікавлені в
результаті справи, вправі відстоювати
свою правоту у спорі шляхом подання
доказів; участі в дослідженні доказів,
наданих іншими особами шляхом
висловлення своєї думки з усіх питань,
що підлягають розгляду у судовому
засіданні. Змагальність є різновидом
активності зацікавленої особи
(сторони). Особи, які беруть участь у
справі, вправі вільно розпоряджатися
своїми матеріальними і процесуальними
правами й активно впливати на процес з
метою захисту прав і охоронюваних
законом інтересів.

Натомість, як уже зазначалось вище,
протягом усього періоду розгляду
Господарським судом Київської області
справи №5/078-12 (майже рік, з урахуванням
періоду, на який провадження у справі
було зупинено) жоден з представників
позивача (в тому числі і керівник
товариства) не звертався до суду з
клопотанням про витребування
додаткових доказів у даній справі,
зокрема, від Відділу державної
реєстрації актів цивільного стану
реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві,
Центрального відділу державної
реєстрації шлюбів Головного
управління юстиції у м. Києві та
Управління Державтоінспекції ГУ МВС
України в Київській області.

Враховуючи те, що позивачем не було
доведено наявність обставин, які
об'єктивно перешкоджали йому подати
нові докази місцевому господарському
суду та/або заявити клопотання про
витребування цих доказів з вказівкою
на обставини, за яких позивач не в змозі
самостійно отримати такі докази,
колегія суддів не вбачає правових
підстав для задоволення клопотання
позивача про витребування доказів від
Відділу державної реєстрації актів
цивільного стану реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м.
Києві, Центрального відділу державної
реєстрації шлюбів Головного
управління юстиції у м. Києві та
Управління Державтоінспекції ГУ МВС
України в Київській області.

В судовому засіданні 27.03.2014р.
представник позивача підтримав
апеляційну скаргу з викладених у ній
підстав, просив суд скаргу
задовольнити, скасувати рішення
Господарського суду Київської області
від 03.12.2013р. у справі №5/078-12 та прийняти
нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні 27.03.2014р.
представник відповідача та третя особа
заперечували проти доводів
апеляційної скарги позивача, просили
суд залишити скаргу без задоволення, а
оскаржуване рішення місцевого
господарського суду - без змін як таке,
що було прийнято з повним, всебічним та
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

В судовому засіданні 27.03.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін та третьої особи, дослідивши
докази, проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

24.07.2012р. між позивачем, як продавцем, та
відповідачем, як покупцем, було
укладено договір №19/12 (далі - Договір
купівлі-продажу), за умовами якого (п.1.1)
продавець зобов'язується передати у
власність покупця належне продавцю
майно, а покупець зобов'язується
прийняти майно та оплатити його
вартість на умовах цього договору.
Відомості про майно: тягач сідельний -
Renault Magnum, шасі НОМЕР_4 (рік випуску 2003),
державний номер НОМЕР_1 - 1 одиниця;
напівпричіп бортовий - Kogel, шасі НОМЕР_3
(рік випуску 2000), державний номер НОМЕР_2
- 1 одиниця (том справи - 1, аркуші справи -
14-15).

В розділі 3 Договору купівлі-продажу
сторони погодили вартість
відчужуваного майна. Так, в п.п.3.2, 3.4
Договору купівлі-продажу передбачено,
що загальна вартість майна, яке
продається за цим договором, становить
170 000 грн. в т.ч. ПДВ 20% - 28333,33 грн. Покупець
проводить розрахунки з продавцем за
придбане майно до 31.08.2012р.

Згідно з п.7.1 Договору купівлі-продажу
останній вступає в дію з моменту
підписання його обома сторонами і діє
до 31.12.2012р., але в будь-якому випадку до
повного виконання сторонами своїх
зобов'язань за цим Договором.

24.07.2012р. на виконання умов Договору
купівлі-продажу позивач передав, а
відповідач прийняв майно, про що
сторонами було складено та підписано
акт прийому-передачі (том справи - 1,
аркуш справи - 16).

Окрім того, позивач виставив
відповідачу до оплати рахунок-фактуру
№389 від 24.07.2012р. на суму 170 000 грн. (том
справи - 1, аркуш справи - 74).

Відповідач повністю розрахувався з
позивачем за придбане майно, що не
заперечується позивачем та
підтверджується наявними в матеріалах
справи платіжними дорученнями №274 від
16.08.2012р., №281 від 20.08.2012р., №282 від 21.08.2012р.,
№283 від 22.08.2012р., №286 від 23.08.2012р., №297 від
29.08.2012р., №290 від 27.08.2012р. (том справи - 1,
аркуші справи - 75-81).

Позивач просив суд визнати недійсним
Договір купівлі-продажу, посилаючись
на те, що він був укладений від імені
позивача його директором ОСОБА_4 з
перевищенням наданих йому повноважень,
оскільки Статутом товариства (п.11.2)
встановлено обмеження щодо вартості
майна, про відчуження якого має право
укладати договори директор товариства.
Позивач наголошував на тому, що
загальними зборами учасників
товариства не приймалося рішення про
відчуження майна, яке виступало
предметом спірного Договору
купівлі-продажу, тобто Договір був
укладений всупереч рішення загальних
зборів учасників позивача від 10.07.2012р.,
оформленого протоколом №7 від 10.07.2012р.,
яким встановлено заборону на
відчуження майна товариства, що
свідчить про невідповідність Договору
купівлі-продажу положенням ч.3 ст. 92
Цивільного кодексу України та п."і" ч.5
ст. 41, ч.2 ст. 62 Закону України "Про
господарські товариства".

Місцевий господарський суд відмовив в
задоволенні позову повністю, визнавши
позовні вимоги необґрунтованими та
непідтвердженими належними доказами.

Київський апеляційний господарський
суд погоджується з висновками
місцевого господарського суду, вважає
їх такими, що відповідають фактичним
обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст. 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способом захисту
цивільних прав та інтересів, зокрема,
може бути визнання правочину
недійсним.

В ст. 204 Цивільного кодексу України
передбачено, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Згідно з нормами ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу, а саме:
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відносно посилання позивача на те, що
спірний Договір купівлі-продажу було
укладено ОСОБА_4 (третьою особою) з
перевищенням наданих йому повноважень,
судом було встановлено наступне.

У господарських відносинах правочин
(договір), як правило, вчиняється шляхом
складання документа (документів), що
визначає (визначають) його зміст і
підписується безпосередньо особою, від
імені якої він вчинений, або іншою
особою, яка діє в силу повноважень,
заснованих, зокрема, на законі,
довіреності, установчих документах.
Для вчинення правочинів органи
юридичної особи не потребують
довіреності, якщо вони діють у межах
повноважень, наданих їм законом, іншим
нормативно-правовим актом або
установчими документами. Вирішуючи
спори, пов'язані з представництвом
юридичної особи у вчиненні правочинів,
необхідно враховувати, що письмовий
правочин може бути вчинений від імені
юридичної особи її представником на
підставі довіреності, закону або
адміністративного акта. Особа,
призначена уповноваженим органом
виконуючим обов'язки керівника
підприємства, установи чи організації,
під час вчинення правочинів діє у межах
своєї компетенції без довіреності.

Спірний Договір купівлі-продажу з боку
позивача був укладений та підписаний
ОСОБА_4 (третьою особою), який на той час
обіймав посаду директора Товариства з
обмеженою відповідальністю "Зет
Транспорт-Україна" (позивача) та
перебував у трудових відносинах з
позивачем на підставі контракту від
09.11.2011р. (том справи - 1, аркуші справи -
29-32).

В п.3.2.2 вищезгаданого контракту,
укладеного між позивачем та третьою
особою, вказано, що до компетенції
керівника віднесено прийняття рішень
щодо купівлі та продажу майна
підприємства, вартість якого становить
до 10 000 Євро, у разі якщо вартість
майна перевищує 10 000 Євро керівник
зобов'язаний отримати згоду Вищого
органу у формі протоколу загальних
зборів учасників підприємства.

Як уже зазначалось вище, обґрунтовуючи
свої вимоги, позивач посилався на
п.п.11.1, 11.2 статуту Товариства з
обмеженою відповідальністю "Зет
Транспорт-Україна" (том справи - 1,
аркуші справи - 50-51), згідно з якими
виконавчим органом товариства, що
здійснює поточне керівництво
діяльністю товариства, є директор, який
призначається зборами учасників
товариства. Директор товариства
вирішує всі питання діяльності
товариства, крім тих, що входять до
виключної компетенції зборів
учасників. До повноважень директора,
зокрема, віднесено розпорядження
майном товариства, включаючи кошти,
згідно з чинним законодавством,
статутом і рішенням загальних зборів
учасників товариства на суму, що не
перевищує 10 000 Євро в гривневому
еквіваленті. Директор лише з
попередньої письмової згоди Загальних
зборів учасників товариства вчиняє
дії, що стосуються, зокрема, відчуження
майна.

10.07.2012р. (тобто за два тижні до укладання
оспорюваного Договору купівлі-продажу)
відбулися загальні збори учасників
позивача (протокол №7 від 10.07.2012р.), на
яких було прийнято наступні рішення
(том справи - 1, аркуш справи - 27):

1) обрати головою зборів ОСОБА_5,
секретарем - ОСОБА_9;

2) обрати головою товариства ОСОБА_5 з
10.07.2012р.;

3) затвердити трудовий контракт з
директором товариства згідно із
запропонованим проектом та
уповноваження голову товариства
ОСОБА_5 укласти від імені товариства
контракт з директором товариства;

4) заборонити виконавчому органу
товариства відчуження основних
засобів товариства (1, 2, 3, 4, 5, 6, 9 та 12
групи відповідно до п.145.1 Податкового
кодексу України) та нематеріальних
активів товариства (п.145.1.1 Податкового
кодексу України). Встановити, що
відчуження вказаних основних засобів
та нематеріальних активів товариства
може відбуватися виключно на підставі
рішення загальних зборів учасників
товариства про таке відчуження. Надати
виконавчому органу товариства
повноваження на вчинення передбачених
законодавством України дій, пов'язаних
зі внесенням змін до відомостей про
юридичну особу, які містяться в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців щодо
наявності обмежень щодо
представництва від імені юридичної
особи;

5) обрати до ревізійної комісії
товариства ТОВ "ЗЕТ Транспорт", в особі
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ТОВ "Трак
Партнер", в особі ОСОБА_8;

6) затвердити „Положення про ревізійну
комісію ТОВ "ЗЕТ Транспорт Україна"
згідно із запропонованим проектом.

Згідно з приписами ст. 92 Цивільного
кодексу України юридична особа набуває
цивільних прав та обов'язків і здійснює
їх через свої органи, які діють
відповідно до установчих документів та
закону. Орган або особа, яка відповідно
до установчих документів юридичної
особи чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

Порядок створення, діяльності,
припинення, виділу акціонерних
товариств, їх правовий статус, права та
обов'язки акціонерів визначає Закон
України „Про господарські товариства",
відповідно до ст. 58 якого вищим органом
товариства з обмеженою
відповідальністю є збори учасників.

Компетенція загальних зборів
учасників товариства з обмеженою
відповідальністю наведена в ст. 59
Закону України „Про господарські
товариства".

Згідно зі ст. 98 Цивільного кодексу
України загальні збори учасників
товариства мають право приймати
рішення з усіх питань діяльності
товариства, у тому числі і з тих, що
передані загальними зборами до
компетенції виконавчого органу.

В ч.2 ст. 62 Закону України "Про
господарські товариства" зазначено, що
дирекція (директор) вирішує усі питання
діяльності товариства, за винятком тих,
що належать до виключної компетенції
загальних зборів учасників. Дирекція
(директор) діє від імені товариства в
межах, встановлених даним законом та
установчими документами.

Відповідно до п."і" ч.5 ст. 41 Закону
України „Про господарські товариства"
до компетенції загальних зборів
належить, зокрема, затвердження
договорів (угод), укладених на суму, що
перевищує вказану в статуті
товариства. Статутом товариства до
компетенції загальних зборів можуть
бути віднесені й інші питання.

Отже, згідно з п."і" ч.5 ст. 41 і ст. 59 Закону
України "Про господарські товариства"
до компетенції загальних зборів
учасників товариства з обмеженою
відповідальністю віднесено
затвердження договорів, укладених на
суму, що перевищує вказану в статуті
товариства. Однак цими нормами
передбачено не укладення договорів, а
їх затвердження. Тому, у разі якщо
господарським судом буде з'ясовано, що
статутом товариства з обмеженою
відповідальністю право виконавчого
органу цього товариства на укладення
договору не обмежено, тобто такий орган
уклав договір без порушення наданих
йому повноважень, то сам лише факт
незатвердження договору після його
підписання не може бути підставою для
визнання договору недійсним
(аналогічна правова позиція наведена в
п.3.5 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними").

В матеріалах справи наявна копія
рішення Господарського суду Київської
області від 22.04.2013р. у справі №К2/067-12 за
позовом ОСОБА_4 до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Зет
Транспорт-Україна", за участю третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача - Товариства з обмеженою
відповідальністю "Зет Транспорт" та
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Трак Партнер", про
визнання недійсним рішення загальних
зборів від 10.07.2012р. Вказаним судовим
рішенням, яке залишено без змін
постановами Київського апеляційного
господарського суду від 24.07.2013р. та
Вищого господарського суду України від
23.09.2013р., позов було задоволено
повністю, визнано недійсними рішення
загальних зборів учасників Товариства
з обмеженою відповідальністю "Зет
Транспорт-Україна" від 10.07.2012р.,
оформлені протоколом №7 від 10.07.2012р.,
оскільки було порушено встановлений
законодавством порядок скликання
загальних зборів (том справи - 1, аркуші
справи - 137-149).

Колегія суддів погоджується з місцевим
господарським судом в тому, що
посилання позивача на рішення
загальних зборів учасників Товариства
з обмеженою відповідальністю "Зет
Транспорт-Україна" від 10.07.2012р.,
оформлені протоколом №7 від 10.07.2012р., не
можуть бути прийняті судом до уваги,
оскільки вказані збори були скликані
та проведені з порушенням вимог
діючого законодавства, а рішення,
прийняті на цих зборах, визнані
недійсними у судовому порядку.

Доводи позивача про те, що на дату
укладання спірного Договору
купівлі-продажу вартість
відчужуваного за цим договором майна
перевищувала 10 000 євро, не приймаються
судом до уваги, з наступних підстав.

Як уже зазначалось вище, відповідно до
п.3.2.2 трудового контракту, укладеного
між позивачем та третьою особою, до
компетенції керівника віднесено
прийняття рішень щодо купівлі та
продажу майна підприємства, вартість
якого становить до 10 000 Євро, у разі якщо
вартість майна перевищує 10 000 Євро
керівник зобов'язаний отримати згоду
Вищого органу у формі протоколу
загальних зборів учасників
підприємства.

При цьому колегією суддів враховано
положення п.п.11.1 та 11.2 Статуту позивача.

В матеріалах справи наявна копія
рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 26.03.2013р. у
справі №1007/12848/2012 за позовом ОСОБА_4 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Зет
Транспорт-Україна" про тлумачення умов
п.3.2.2 контракту від 09.11.2011р. Названим
судовим рішенням позов було задоволено
частково та розтлумачено, що під
поняттям "вартість" у п.3.2.2 контракту
від 09.11.2011р., укладеного між ОСОБА_4 та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Зет
Транспорт-Україна", слід розуміти
вартість майна, яка відображена в
балансі товариства (том справи - 1,
аркуші справи - 150-151).

Згідно з ч.4 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України
рішення суду з цивільної справи, що
набрало законної сили, є обов'язковим
для господарського суду щодо фактів,
які встановлені судом і мають значення
для вирішення спору.

Окрім того, відповідно до ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Натомість позивачем не надано належних
та допустимих доказів на підтвердження
того, що балансова вартість майна, яке
було відчужене за спірним Договором
купівлі-продажу, станом на час його
укладання становила суму, еквівалент
якої перевищував 10 000 Євро.

Позивачем не надано ані місцевому
господарському суду, ані суду
апеляційної інстанції доказів, які б
свідчили про те, що спірний Договір
купівлі-продажу був укладений третьою
особою (колишнім директором позивача) з
перевищенням наданих йому повноважень.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу
України договір є підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу
України правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання. Наступне схвалення
правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки з моменту вчинення
цього правочину.

Тобто, наступне схвалення юридичною
особою правочину, вчиненого від її
імені представником, який не мав
належних повноважень, унеможливлює
визнання такого правочину недійсним.
Настання передбачених ст. 241 Цивільного
кодексу України ставиться в залежність
від того, чи було в подальшому схвалено
правочин особою, від імені якої його
вчинено. Доказами такого схвалення
можуть бути відповідне письмове
звернення уповноваженого органу
(посадової особи) такої юридичної особи
до другої сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину (аналогічна правова позиція
наведена в п.3.4 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №11
від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними").

В матеріалах справи наявні платіжні
доручення, які свідчать про повне
виконання відповідачем своїх грошових
зобов'язань перед позивачем за спірним
Договором.

Належних та допустимих доказів на
підтвердження повернення позивачем
отриманих від відповідача грошових
коштів за спірним Договором
купівлі-продажу суду не надано, що
свідчить про схвалення позивачем
укладення цього правочину і відповідно
відсутність підстав для визнання його
недійсним.

Посилання позивача на можливу
пов'язаність (родинний зв'язок)
директорів позивача та відповідача не
може бути прийнято судом до уваги,
оскільки діюче законодавство не
встановлює обмежень щодо можливості
укладення правочинів між родичами.

Твердження позивача про те, що на
відчужене відповідачу майно було
накладено арешт також не приймається
судом до уваги, оскільки позивачем не
надано ані місцевому господарському
суду, ані суду апеляційної інстанції
відомостей відносно того ким, в який
період, у зв'язку з чим та на яке
конкретно майно позивача було
накладено арешт.

В силу припису ст. 204 Цивільного кодексу
України правомірність правочину
презюмується. Отже, обов'язок доведення
наявності обставин, з якими закон
пов'язує визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача.

Однак позивачем не надано суду доказів
на підтвердження існування обставин,
які б зумовлювали визнання недійсним
оспорюваного ним Договору
купівлі-продажу.

Підсумовуючи вищенаведені обставини
справи в їх сукупності, колегія суддів
дійшла висновку про те, що спірний
Договір купівлі-продажу був укладений
третьою особою (ОСОБА_4) від імені
позивача в межах наданих йому
повноважень та з дотриманням вимог
діючого законодавства.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів, які б
спростовували висновки місцевого
господарського суду.

Натомість за результатами перегляду
справи апеляційний суд дійшов висновку
про те, що рішення суду першої
інстанції прийнято з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а також з повним і всебічним
з'ясуванням обставин, які мають
значення для справи, тоді як доводи
апеляційної скарги не знайшли свого
підтвердження під час розгляду даної
справи, у зв'язку з чим підстави для її
задоволення відсутні.

У зв'язку з відмовою у задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за її подання покладаються на
позивача (апелянта).

Враховуючи вищенаведене та керуючись
ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "ЗЕТ
Транспорт-Україна" залишити без
задоволення, рішення Господарського
суду Київської області від 03.12.2013р. у
справі №5/078-12 - без змін.

2. Матеріали справи №5/078-12 повернути до
Господарського суду Київської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку та
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
І.А. Іоннікова

М.М. Новіков