ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.03.14р. Справа № 904/1145/14За позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю фірми "МУШКЕТЕР",
м.Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кондитерська
фабрика" "СТИМУЛ", м.Дніпропетровськ

про визнання договору недійсним

Суддя Петренко Н.Е.

Секретар судового засідання Шевцова
В.В.

Представники:

від позивача: Биструшкін О.С.,
представник за довіреністю № б/н від
14.12.13р.

від відповідача: Гайбатов М.Е.,
представник за довіреністю № б/н від
20.02.14р.

СУТЬ СПОРУ:

Ухвалою господарського суду від
25.02.14р. порушено провадження у справі
№904/1145/14 за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю фірми
"МУШКЕТЕР" (далі-позивач) до Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Кондитерська фабрика" "СТИМУЛ"
(далі-відповідач) про визнання
недійсним договору поставки № 13/01-13 від
03.01.13р. Справу призначено до розгляду на
20.03.14р.

Ухвалою господарського суду від
20.03.14р. відкладено розгляд справи на
26.03.14р.

26.03.14р. у судовому засіданні
повноважний представник позивача
заявив про заміну підстав позову, про
що також зазначено у відповідній заяві,
яку долучено до матеріалів справи. Крім
того, повноважний представник позивача
заявив клопотання про долучення до
матеріалів справи витребувані судом
документи. Повноважний представник
позивача просив суд задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

В свою чергу, повноважний
представник відповідача позовні
вимоги не визнав та просив суд
відмовити позивачу в їх задоволенні у
повному обсязі, про що також зазначено
у запереченнях, які долучено до
матеріалів справи. Крім того,
повноважний представник відповідача
надав для огляду суду оригінал статуту
та заявив клопотання про долучення до
матеріалів справи копію статуту та
докази повідомлення позивача про день,
час та місце розгляду справи.

В судовому засіданні 26.03.14р. оголошено
вступну та резолютивну частини
судового рішення, згідно зі ст.85
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши матеріали справи, подані
документи, заслухавши пояснення
повноважних представників сторін,
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

03.01.2013 року між позивачем та
відповідачем укладено договір
поставки №13/01-13 (далі - Договір
поставки), відповідно до умов п. 1.1
якого, відповідач зобов'язується
поставити та передати у власність
позивача товар разом з усіма
товаросупровідними документами, а
саме:

- рахунок на поставлений товар,

- видаткова накладна,

- сертифікат відповідності (паспорт
якості),

- товарно-транспортна накладна,

- податкова накладна,

що стосується товару, в асортименті,
кількості та цінами, зазначеними у
специфікаціях, які є невід'ємною
частиною цього договору, а покупець
прийняти й оплатити їх на умовах цього
договору.

Відповідно до п. 1.2. Договору поставки
адресою місяця поставки є адреса,
зазначена у замовленні позивача.

Згідно з п. 1.3. Договору поставки,
відповідач гарантує, що товар належить
йому на праві власності, не перебуває
під забороною відчуження, арештом, не є
предметом застави та іншим засобом
забезпечення виконання зобов'язань
перед будь-якими фізичними або
юридичними особами, державними
органами і державою, а також не є
предметом будь-якого іншого обтяження
чи обмеження, передбаченого чинним
законодавством.

В п. 1.4. Договору поставки зазначено про
те, що відповідач та позивач
стверджують, що укладання та виконання
ними цього Договору не суперечить
цілям його діяльності, положенням їх
установчих документів чи інших
локальних актів.

Як зазначено в п. 2.4. Договору поставки,
загальна ціна товару складається із
сум, визначених у видаткових накладних,
які надані на підставі Договору.

Пунктом 3.1. Договору поставки
встановлено, що якість товару, що
поставляється по цьому договору
повинна відповідати вимогам,
встановленим державними стандартами і
технічними умовами, діючими на
території України.

Документи, які підтверджують якість
товару передаються разом з товаром в
оригіналах або в копіях, засвідчених
повноважними особами (п. 3.2 Договору
поставки).

За умовами п. 4.1. Договору поставки,
товар поставляється у строк 5
календарних днів, силами та засобами
відповідача до місця, вказаного у
замовленні позивача, у відповідній
кількості та належній якості, а також у
відповідності до інших вимог
законодавства.

Право власності на товар і ризик
випадкової його загибелі або
пошкодження переходить від
відповідача до позивача з моменту, коли
товар поставлено позивачеві та
відвантажено на місці, вказаному у
замовленні, і зроблено відмітку про
прийом товару на видатковій накладній
(п. 4.4. Договору поставки).

Згідно з п. 5.1. Договору поставки
позивач оплачує товари шляхом
банківського переказу на рахунок
відповідача протягом 45 календарних
днів, з моменту прийому товару.

Відповідно до п. 13.1 Договору поставки
цей договір набирає чинності з моменту
укладення та діє до 31.12.13р.

03.01.13р. сторони підписали протокол
узгодження розбіжностей до Договору
поставки, відповідно до умов якого
сторони погодили викласти п. 4.1
вказаного Договору у наступній
редакції: позивач отримує товар на
складі відповідача, вивозить його
власними транспортними засобами
протягом 5 календарних днів з дня
направлення заявки.

З урахуванням змін підстав позову,
позивач вважає, що під час укладання
спірного Договору поставки останній
вважав, що уклавши зазначений Договір
поставки, позивач отримає право
замовляти у відповідача кондитерську
продукцію в будь-яких потрібних його
обсягах для будь-яких потреб, в тому
числі для поставки її в ті магазини
торгівельної мережі "Амстор", які
відкрились або можуть відкритись після
укладання Договору.

В той час, як зазначає позивач,
відповідач листом № 117/с від 21.10.13р.
повідомив позивача, що нібито між
сторонами існувала домовленість про
поставку позивачу кондитерської
продукції відповідача лише для
магазинів мережі "Амстор" в Донецькій
та Запорізькій областей.

На підставі вищезазначеного листа, як
зазначає позивач, відповідач не
виконав замовлення позивача на
поставку кондитерської продукції для
магазинів мережі "Амстор" в місті Києві
та місті Дніпропетровську. Це в свою
чергу означає, як вважає позивач, що
спірний Договір поставки було вчинено
під впливом помилки, а тому спірний
Договір поставки має бути визнано
недійсним на підставі статті 229 ЦК
України.

Відповідач заявлені позовні вимоги не
визнав та просив суд відмовити
позивачу в їх задоволенні у повному
обсязі, виходячи з наступного.

Відповідач зазначає про те, що спірний
Договір поставки був підписаний
сторонами, які мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності в силу вільного
волевиявлення учасників договору, із
досягненням згоди щодо всіх істотних
умов договору, що підтверджується
виконанням сторонами зобов'язань по
цьому договору.

Крім того, відповідач звертає увагу на
те, що чинне законодавство України має
вичерпний перелік підстав для визнання
договору недійсним.

Більш того, відповідачу незрозуміло
чому позивач просить визнати тільки
спірний Договір поставки недійсним,
адже між сторонами правовідносини
тривають не один рік і товарообіг
складає не один мільйон гривень.

Дослідивши наявні матеріали справи,
заслухавши пояснення повноважних
представників сторін, оцінивши надані
докази в їх сукупності, суд дійшов до
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

Приймаючи рішення господарський суд
виходив із наступного.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст. 626
Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 Цивільного
кодексу України ).

Згідно з ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Статтею 266 Господарського кодексу
України передбачено, що предметом
поставки є визначені родовими ознаками
продукція, вироби з найменуванням,
зазначеним у стандартах, технічних
умовах, документації до зразків
(еталонів), прейскурантах чи
товарознавчих довідниках. Предметом
поставки можуть бути також продукція,
вироби, визначені індивідуальними
ознаками. Загальна кількість товарів,
що підлягають поставці, їх часткове
співвідношення (асортимент, сортамент,
номенклатура) за сортами, групами,
підгрупами, видами, марками, типами,
розмірами визначаються специфікацією
за згодою сторін, якщо інше не
передбачено законом.

Договір відповідно до цивільного
законодавства України є різновидом
правочину.

А згідно із ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу
України, правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний його стороною (сторонами).
Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Виходячи з положень ст. 215 Цивільного
кодексу України та згідно з
роз'ясненнями Пленуму Вищого
господарського суду України в п. 2
постанови N 11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними" від 29.05.2013 року,
правочин може бути визнаний недійсним
з підстав, передбачених законом.

Такими підставами є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені ст. 203 Цивільного
Кодексу України, а саме:

1. Зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється
батьками (усиновлювачами), не може
суперечити правам та інтересам їхніх
малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

В ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу
України зазначено про те, що недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215
Цивільного кодексу України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини
правочину не має наслідком недійсності
інших його частин і правочину в цілому,
якщо можна припустити, що правочин був
би вчинений і без включення до нього
недійсної частини (ст. 217 Цивільного
кодексу України).

Статтею 638 Цивільного кодексу
України встановлено, що договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

З огляду на вищевикладене,
підставою недійсності правочину в
зв'язку з невідповідністю його вимогам
ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, є
саме суперечність змісту цього
договору положенням законів, галузевих
законодавчих актів та
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції. Що
стосується відсутності в договорі
встановлених законодавством істотних
умов, необхідних для його укладення, то
зазначені обставини, є підставою
вважати такий договір неукладеним
(таким, що не відбувся), що в свою чергу
виключає підстави недійсності цього
правочину.

Надавши правову оцінку спірному
Договору поставки, суд прийшов до
висновку про відсутність підстав для
задоволення вимог позивача, оскільки
спірний Договір поставки був
підписаний сторонами, які мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності в силу вільного
волевиявлення учасників договору
відповідно до статті 627 Цивільного
кодексу України, із досягненням згоди
щодо всіх істотних умов договору.

Крім того, господарський суд
вважає за необхідне зазначити, що
викладені позивачем підстави для
визнання спірного Договору поставки
недійсним є необґрунтованими, оскільки
відповідно до умов Договору поставки
та Протоколу узгодження розбіжностей
до договору поставки від 03.01.13р.,
сторони погодили викласти п. 4.1
вказаного Договору у наступній
редакції: позивач отримує товар на
складі відповідача, вивозить його
власними транспортними засобами
протягом 5 календарних днів з дня
направлення заявки. Тобто, враховуючи
зазначене, господарський суд вважає, що
позивач мав право, після отримання
товару у відповідача, кому завгодно та
куди йому завгодно поставляти
отриманий товар у подальшому.

Господарський суд не бере до
уваги посилання позивача на лист
відповідача з вих. №117/с від 21.10.13р.,
оскільки у зазначеному листі не
міститься жодне посилання на спірний
Договір поставки, а крім того спірним
Договором поставки передбачений
обов'язок саме позивача протягом 5
календарних днів з дня направлення
заявки отримувати товар на складі
відповідача, вивозить його власними
транспортними засобами. Сторони у
судовому засіданні підтвердили, а суд
взяв до уваги також той факт, що між
сторонами правовідносини існують не
перший рік. Окрім того, мережа
магазинів "Амстор" не має жодного
відношення до укладеного між сторонами
Договору поставки і договором не
передбачена поставка товарів на адресу
зазначеної мережі магазинів.

Таким чином, посилання позивача
на те, що відповідач відповідно до
вищезазначеного листа не виконав
замовлення позивача на поставку
кондитерської продукції по спірному
Договору поставки для магазинів мережі
"Амстор" в місті Києві та місті
Дніпропетровську є необґрунтованим,
оскільки на відповідача спірним
Договором поставки не покладено
обов'язку поставляти товар на адресу
зазначеної мережі магазинів.

Крім того, господарський суд бере до
уваги той факт, що спірним Договором
поставки, а саме п. 9.3., передбачена
відповідальність відповідача за
порушення строків поставки товару.

Враховуючи вищевикладене,
господарський суд вважає, що позивач не
довів належними та допустимими
доказами, що спірний Договір поставки
був вчинений під впливом помилки.

Викладене є підставою для відмови у
задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати по справі покладаються на
позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 203, 207, 215, 217, 229, 626, 627, 638 Цивільного
кодексу України, ст.179, 265, 266
Господарського кодексу України, ст.ст.
4, 32-34, 43-44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд , -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову - відмовити.

Судові витрати по справі покласти на
позивача.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня його підписання і може бути
оскаржене протягом цього строку до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду.

Суддя Н.Е. Петренко

Повне рішення складено 26.03.14р.