ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2014 року
Справа № 912/336/13-г

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Кощеєв І.М. (
доповідач )

суддів: Науменко І.М.,
Кузнецов В.О.,

секретар судового засідання: Ревкова
Г.О.

представники сторін:

від прокурора:
Кутузова В.О. - ( посвідчення від 01.11.2012
р. )

від позивача: не
з'явився

від відповідача-1:
Матковська О.С. - представник ( дов. від
07.02.2014 р. )

від відповідача-2:
Матковська О.С. - представник ( дов. від
09.09.2013 р. )

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги

Білоцерківського
національного аграрного університету

та Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Тофлер-Агро"

на рішення господарського суду
Кіровоградської області від 28.01.2014 р. у
справі

за позовом Заступника прокурора
Кіровоградської області

в інтересах держави в
особі

Головного управління
Держземагенства у Кіровоградській
області,

м. Кіровоград

до відповідача-1: Білоцерківського
національного аграрного університету,

м. Біла Церква
Київська область,

до відповідача-2: Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Тофлер-Агро",

с. Вишняківка
Кіровоградський район Кіровоградська
область,

про визнання недійсним договору,
зобов'язання повернути земельну
ділянку

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Кіровоградської області від 13.05.2013 р.,
яке було залишено без змін постановою
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 16.07.2013 р., позов
Заступника прокурора Кіровоградської
області в інтересах держави в особі
Головного управління Держземагенства
у Кіровоградській області в частині
визнання недійсним договору
задоволено. Визнано недійсним договір
про спільний обробіток земельної
ділянки від 20.03.2009 р., укладений між
Білоцерківським НАУ та ТОВ
"Тофлер-Агро" зі змінами та
доповненнями. У задоволенні позову в
частині зобов'язання ТОВ "Тофлер-Агро"
повернути Білоцерківському НАУ
земельні ділянки відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 05.11.2013 р. постанову
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 16.07.2013 р. у
даній справі та рішення
господарського суду Кіровоградської
області від 13.05.2013 р. скасовано, справу
направлено на новий розгляд до
господарського суду Кіровоградської
області.

На новому розгляді, рішенням
господарського суду Кіровоградської
області від 28.01.2014 р. у справі № 912/336/13-г
( суддя Шевчук О. Б. ) позов Заступника
прокурора Кіровоградської області
задоволено повністю: визнано недійсним
договір про спільний обробіток
земельної ділянки від 20.03.2009 р.,
укладений між Білоцерківським
національним аграрним університетом
та товариством з обмеженою
відповідальністю "Тофлер-Агро", зі
змінами та доповненнями; зобов'язано
товариство з обмеженою
відповідальністю "Тофлер-Агро"
повернути Білоцерківському
національному аграрному університету
земельні ділянки, що розташовані на
території Андріївської сільської ради
загальною площею 2934,6 га вартістю 60 056 589
грн. та перебувають у постійному
користуванні останнього, шляхом
складання акту приймання-передачі та
звільнення земельної ділянки.

Мотивуючи рішення суд першої
інстанції зазначив, що згідно зі ст. 92
Земельного кодексу України право
постійного користування земельною
ділянкою здійснюється шляхом
реалізації таких правомочностей як
володіння і користування.
Правомочності по розпорядженню
земельними ділянками відсутні. Проте,
Білоцерківський національний аграрний
університет, за умовами укладеного з
ТОВ "Тофлер-Агро" договору про спільний
обробіток, фактично розпорядився
земельними ділянками, які перебувають
у його постійному користуванні,
передавши право користування такими
земельними ділянками товариству, чим
порушив положення вказаної норми.

Крім того, суд першої інстанції
зазначив, що спірний Договір
суперечить приписам ст. 92 Земельного
кодексу України, що є підставою для
визнання його недійсним відповідно до
вимог ч. 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного
кодексу України. Оскільки
Білоцерківський НАУ передав земельні
ділянки ТОВ "Тофлер-Агро" за Договором,
який підлягає визнанню недійсним,
позовні вимоги в частині зобов'язання
ТОВ "Тофлер-Агро" повернути
Білоцерківському НАУ земельні ділянки,
що розташовані на території
Андріївської сільської ради та
перебувають у постійному користуванні
останнього, шляхом складання акту
приймання-передачі та звільнення
земельної ділянки - підлягають
задоволенню.

Посилання прокурора на порушення у
даному випадку ст. 134 Земельного
кодексу України визнані судом
помилковими з огляду на те, що постійне
користування земельними ділянками
виключає правомочності з
розпорядження земельними ділянками.
Тобто прокурором та позивачем не
доведено факту зміни цільового
призначення спірних земельних ділянок,
виходячи з приписів чинного
законодавства, зокрема, ст. 19
Земельного кодексу України. При цьому,
судом першої інстанції було зазначено
про помилковість тверджень
прокуратури щодо розповсюдження на
правовідносини за спірним договором
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 07.05.2008 р. № 703-р та про
необхідність отримання відповідного
рішення Кабінету Міністрів України для
укладення такого договору, оскільки
укладений між відповідачами договір
про спільний обробіток земельної
ділянки від 20.03.2009 р. не стосується
об'єктів державної власності, перелік
яких наведено в Законі України "Про
управління об'єктами державної
власності" та по відношенню до яких
Кабінет Міністрів України здійснює
функції з управління.

Не погодившись з даним рішенням,
Білоцерківський національний аграрний
університет та Товариство з обмеженою
відповідальністю "Тофлер-Агро" подали
апеляційні скарги, в яких просять суд
скасувати повністю рішення першої
інстанції та прийняти нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позовних
вимог Заступника прокурора
Кіровоградської області у повному
обсязі.

На обґрунтування своєї апеляційної
скарги, Білоцерківський національний
аграрний університет наголошує на
тому, що рішення господарського суду
Кіровоградської області прийняте з
порушенням норм матеріального права,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд визнав
встановленими. Так, суд безпідставно
вказав на порушення положення ст. 92
Земельного кодексу України, земельні
ділянки із постійного користування
університету не вибували. Акти про
надання земельних ділянок, лише
конкретизують, на яких земельних
ділянках буде здійснюватись
господарська діяльність - спільний
обробіток земельної ділянки.

Договір про спільний обробіток
землі, не передбачає відчуження
земельних ділянок та укладений
відповідно до вимог чинного
законодавства. Оскільки
Білоцерківський національний аграрний
університет є вищим навчальним
закладом державної форми власності та
підпорядкований Міністерству аграрної
політики і продовольства України, то
вид користування земельними ділянками
був погоджений з власником -
Міністерством

аграрної політики і продовольства
України. Тобто, в даному випадку,
розпорядження з питань користування
державним майном було здійснено
суб'єктом управління об'єктами
державної власності (Міністерством)
відповідно до вимог законодавства
України.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Тофлер-Агро" в своїй
апеляційній скарзі посилається на те,
що висновки суду першої інстанції є
такими, що не відповідають фактичним
обставинам справи та спростовуються
висновками самого суду в частині
встановлення того, що такі земельні
ділянки перебувають в постійному
користуванні Відповідача-1, та не
вибували з володіння останнього. Так, в
порядку ст. 6 Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності» Міністерством аграрної
політики України розглянуто та
погоджено в березні 2009 року договір про
спільний обробіток земельної ділянки,
підтверджується листом-погодженням за
№ 37-18-1-13/4116 від 17.03.2009 р. За умовами п. 6.1.4.
сторони погодили правовий статус
виділеного для спільної діяльності
майна - земельні ділянки БНАУ є
державною власністю, знаходяться в
постійному користуванні останнього і
підлягають використанню за
призначенням, передбаченим земельним
Законодавством України та іншими
нормативними актами. В акті
прийому-передачі, що підписано
сторонами 30.03.2009 р. передано земельні
ділянки, зазначені в додатку № 1, тобто
номера полів та розміри земельних
ділянок, на яких проводиться спільна
діяльність сторін. На підставі
вищевикладеного, спірний правочин було
вчинено з додержанням чинного
законодавства України. Окрім того,
задовольняючи позовні вимоги в частині
повернення земельних ділянок, в
порушення ст. 216 Цивільного кодексу
України, судом першої інстанції не
визначено порядку повернення кожною із
сторін другій стороні у натурі все, що
вона одержала на виконання цього
правочину.

Заступник прокурора Кіровоградської
області у відзиві на апеляційні скарги
просив залишити її без задоволення, а
судове рішення у даній справі залишити
без змін, вказуючи на безпідставність
доводів апеляційних скарг та
правомірність вимог прокуратури, які
підлягали задоволенню також і з інших
підстав, на які прокурор неодноразово
посилався.

Від Позивача до суду надійшов
відзив на апеляційну скаргу, в якій
Головне управління Держземагенства у
Кіровоградській області заперечує
проти апеляційної скарги, та просить
відмовити в її задоволенні, вважає
рішення суду першої інстанції
законним. Також, Позивач просить суд
проводити судове засідання за
відсутності представника Головного
управління.

Розпорядженням секретаря судової
палати № 115 від 05.03.2014 р. у зв'язку із
скасуванням постановою Вищого
господарського суду України від 05.11.2013
р. постанови Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
16.07.2013 р., прийнятої за участю суддів
Євстигнеєва О.С. та Бахмат Р.М. - членів
постійно діючої колегії суддів,
визначеної наказом голови суду № 40 від
21.10.2013 р., та керуючись ст. 4 6 ГПК України,
п.п. 3.1.6, 3.1.7 розділу ІІ Положення про
автоматизовану систему документообігу
суду, затвердженого рішенням Ради
суддів України № 30 від 26.11.2010 р., наказом
голови суду № 7 від 17.01.2011 р. визначена
для розгляду справи колегія суддів у
складі: головуючого судді Кощеєва І.М.
(доповідач), суддів Науменко І.М.,
Кузнецова В.О.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
05.03.2014 р. у справі № 912/336/13-г, апеляційну
скаргу Білоцерківського національного
аграрного університету прийнято до
розгляду. Розгляд справи призначено на
25.03.2014 року.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
18.03.2014 р. у справі № 912/336/13-г, апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю "Тофлер-Агро"
прийнято до сумісного розгляду з
апеляційною скаргою Білоцерківського
національного аграрного університету.

У судовому засіданні 25.03.2014 р.
оголошена вступна та резолютивна
частини постанови Дніпропетровського
апеляційного господарського суду.

Заслухавши суддю-доповідача та
пояснення представників Прокурора та
відповідачів, розглянувши та
обговоривши доводи апеляційних скарг,
перевіривши матеріали справи,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку про те, що апеляційні
скарги не підлягають задоволенню в
силу наступного.

Матеріалами справи встановлено, що
відповідно до Державних актів на право
постійного користування земельною
ділянкою серії ЯЯ № № 155784, 155785 від
30.10.2008 р., Білоцерківський національний
аграрний університет має в постійному
користуванні земельні ділянки
загальною площею 3188,27 га, що
розташовані на території Андріївської
сільської ради Олександрійського
району Кіровоградської області ( т. 1, а.
с. 12, 13 ).

20.03.2009 р. між Білоцерківським НАУ (
Сторона-1 ) та ТОВ "Тофлер-Агро" (
Сторона-2 ) укладено Договір про
спільний обробіток земельної ділянки (
надалі - Договір, т. 1., а. с. 14-16 ), за
умовами якого сторони зобов'язались
шляхом об'єднання зусиль для
досягнення наступних господарських
цілей про: вирощування зернових
культур; вирощування олійних культур;
вирощування буряків; оптова торгівля
зерном, насінням та кормами для тварин;
заготівля, виробництво та переробка
сільськогосподарської продукції;
надання послуг у сфері сільського
господарства ( інші необхідні види
діяльності згідно класифікатору КВЕД ).

Термін дії договору - з моменту його
підписання до 31.12.2025 р. ( п. 9.1. Договору ).

Положеннями пунктів 3.1.1., 3.1.2., 4.1.1.- 4.1.8.
вказаного договору сторони визначили
зобов'язання сторін. Так, Сторона-1
зобов'язалась у термін протягом 15 днів
із моменту підписання цього договору
надати земельні ділянки, які
підлягатимуть обробітку згідно
Додатку № 1, що є невід'ємною частиною
даного Договору; здійснювати у разі
потреби додаткові внески для виконання
умов Договору, шляхом перерахування
коштів на розрахунковий рахунок
Сторони-2 або шляхом оплати витрат
відповідно до калькуляції, наданих
Стороною-2. Сторона-2 зобов'язалась у
термін протягом 15 днів після
підписання цього Договору приступити
до здійснення комерційних проектів,
передбачених умовами даного Договору;
в строк не пізніше 20 числа місяця, що
слідує за звітним кварталом надавати
Стороні-1 фінансовий звіт про
результати виконання даного договору;
у встановленому порядку вирішувати
питання фінансування виробництва,
транспортування та реалізації
продукції; проводити поставку
необхідних матеріально-технічних
ресурсів та основних засобів для
виконання робіт та ін.

Розділом 6 Договору визначені внески
сторін, а саме п. 6.1.1 передбачено, що
внеском Сторони-1 є земельні ділянки,
згідно Додатку № 1, технології по
вирощуванню сільгосппродукції надані
Стороні-2 в період дії даного Договору.

Порядок і терміни подачі внесків:
протягом 15 днів з моменту підписання
цього Договору ( п. 6.1.2 Договору ).

Частка Сторони-1, відповідно до п. 6.1.3.
Договору складає 17 відсотків, що в
грошовому вимірі становить 900 000 грн.

Згідно з п. 6.1.4. Договору земельні
ділянки Сторони-1 є державною
власністю, знаходяться в постійному
користуванні останнього і підлягають
використанню за призначенням,
передбаченим земельним законодавством
України та іншими нормативними актами.

Внеском Сторони-2 є особиста трудова
участь, майно та грошові кошти, згідно
Додатку № 2, що є невід'ємною частиною
даного Договору. Частка Сторони-2
складає 83 відсотки, що в грошовому
вимірі становить 4 668 442 грн. ( п. 6.2.1. та п.
6.2.3 Договору).

П. 6.3. Договору передбачено, що внески
сторін здійснюються за актами
приймання-передачі, підписаними їх
повноважними представниками.

Кошти, отримані від спільного
обробітку земельних ділянок
розподіляються між сторонами у
відповідності до п. 8.3. Договору.

Сторонами також підписано додатки до
Договору, а саме: Додаток № 1, в якому
наведено перелік ( номера полів та
розміри земельних ділянок ), на яких
проводиться вирощування
сільськогосподарської продукції та
Додаток № 2, в якому зазначено
найменування, технологія та приблизна
вартість робіт по вирощуванню
сільськогосподарської продукції на 2009
( внесок Сторони-2 ) ( т.1, а.с. 17, 18-19).

20.03.2009 р. сторонами внесено зміни до
Договору шляхом підписання Додатку до
Договору, яким доповнено розділ 8
даного Договору підпунктом 8.4.
наступного змісту: "8.4. У зв'язку з
відмінністю технологій вирощування
сільськогосподарських культур,
Сторона-2 компенсує Стороні-1 витрати
під урожай 2009 року ( незавершене
виробництво ) в сумі 602 454 тис. грн. 44 коп.
(в т.ч. ПДВ 100 409 тис. грн. 07 коп)." ( т. 1, а. с.
20 ).

Відповідно до статуту
Білоцерківського НАУ, університет є
вищим навчальним закладом четвертого
рівня акредитації державної форми
власності та підпорядкований
Міністерству аграрної політики
України.

Розділом 10 статуту передбачено, що за
університетом, з метою забезпечення
його діяльності, Міністерством
аграрної політики України
закріплюється державне майно, на
правах оперативного управління.

Розділом 3 статуту Білоцерківського
НАУ встановлено, що університет має
право укладати угоди про спільну
діяльність з підприємствами,
установами та організаціями Україні і
за її межами для виконання статутних
завдань, відповідно до чинного
законодавства.

Міністерство аграрної політики
України листом № 37-18-1-13/4116 від 17.03.2009 р.
погодило Білоцерківському НАУ
укладення з ТОВ "Тофлер-Агро" спірного
Договору.

Розпорядженням Кабміну № 703-р, яке в
силу вимог ст. 117 Конституції України є
обов'язковим до виконання, і яке діяло в
період укладення спірного Договору,
передбачено для підвищення
ефективності управління об'єктами
державної власності, забезпечення
прозорої процедури їх відчуження та
недопущення порушення інтересів
держави центральним органам
виконавчої влади, іншим суб'єктам
управління об'єктами державної
власності, у тому числі Національній та
галузевим академіям наук, забезпечити
укладення підприємствами, установами
та організаціями, що належать до сфери
їх управління (віднесені до їх відання),
господарськими товариствами, у
статутному фонді яких частка держави
перевищує 50 відсотків, договорів про
спільну (зокрема інвестиційну)
діяльність, договорів комісії,
доручення, управління майном виключно
на підставі відповідних рішень
Кабінету Міністрів України

Ч. 1 ст. 3 Закону України "Про управління
об'єктами державної власності"
визначено, яке саме майно відноситься
до об'єктів управління державної
власності. При цьому в ч. 2 цієї статті
зазначено, що дія цього Закону не
поширюється на управління об'єктами
власності Українського народу,
визначеними ч. 1 ст. 13 Конституції
України, а також на здійснення прав
інтелектуальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції
України - земля, її надра, атмосферне
повітря, водні та інші природні
ресурси, які знаходяться в межах
території України, природні ресурси її
континентального шельфу, виключної
(морської) економічної зони є об'єктами
права власності Українського народу.
Від імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

За таких обставин суд першої інстанції
правильно дійшов висновку про
спростовання доводів Прокурора щодо
поширення на правовідносини за
спірним Договором розпорядження
Кабміну № 703-р та про необхідність
отримання відповідного рішення
Кабінету Міністрів України для
укладення такого договору, оскільки
укладений між відповідачами договір
про спільний обробіток земельної
ділянки від 20.03.2009 р. не стосується
об'єктів державної власності, перелік
яких наведено в Законі України "Про
управління об'єктами державної
власності" та по відношенню до яких
Кабінет Міністрів України здійснює
функції з управління.

Ст. 1130 Цивільного кодексу України
визначено, що за договором про спільну
діяльність сторони (Учасники)
зобов'язуються спільно діяти без
створення юридичної особи для
досягнення певної мети, що не
суперечить законові. Спільна
діяльність може здійснюватися на
основі об'єднання вкладів учасників
(просте товариство) або без об'єднання
вкладів учасників.

Відповідно до ст. 1132 Цивільного кодексу
України за договором простого
товариства сторони (учасники) беруть
зобов'язання об'єднати свої вклади та
спільно діяти з метою одержання
прибутку або досягнення іншої мети.

Вкладом учасника вважається все те, що
він вносить у спільну діяльність
(спільне майно), в тому числі грошові
кошти, інше майно, професійні та інші
знання, навички та вміння, а також
ділова репутація та ділові зв'язки (ч. 1
ст. 1133 Цивільного кодексу України).

Внесене учасниками майно, яким вони
володіли на праві власності, а також
вироблена у результаті спільної
діяльності продукція та одержані від
такої діяльності плоди і доходи є
спільною частковою власністю
учасників, якщо інше не встановлено
договором простого товариства або
законом. Внесене учасниками майно, яким
вони володіли на підставах інших, ніж
право власності, використовується в
інтересах усіх учасників і є їхнім
спільним майном (ч. 1 ст. 1134 Цивільного
кодексу України).

Із змісту розділу 6 договору
вбачається, що внеском
Білоцерківського НАУ у спільну
діяльність є земельні ділянки, які
знаходяться у постійному користуванні
названого університету і знаходяться у
державній власності.

В силу вимог ст. 92 Земельного кодексу
України право постійного користування
земельною ділянкою - це право володіння
та користування земельною ділянкою,
яка перебуває у державній або
комунальній власності, без
встановлення строку. Отже, право
постійного користування земельною
ділянкою здійснюється шляхом
реалізації таких правомочностей як
володіння і користування.
Правомочності по розпорядженню
земельними ділянками відсутні.

Однак, Білоцерківський НАУ за умовами
укладеного з ТОВ "Тофлер-Агро" Договору
фактично розпорядився земельними
ділянками, які перебувають у його
постійному користуванні, передавши
право користування такими земельними
ділянками Відповідачеві-2, чим порушив
положення ст. 92 Земельного кодексу
України.

Твердження відповідачів про те, що за
спірним Договором ТОВ "Тофлер-Агро"
надано лише право доступу до земельних
ділянок спростовується як умовами
Договору, яким передбачено, що внеском
Сторони-1 є земельні ділянки, так і
актом прийому-передачі земельних
ділянок по договору про спільний
обробіток земельної ділянки від 20.03.2009
р., який підписано сторонами 30.03.2009 р. та
відповідно до якого Сторона-1 передала,
а Сторона -2 прийняла земельні ділянки
зазначені в Додатку № 1 ( т. 1, а. с. 21 ).

Судова колегія погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про те, що спірний Договір
укладено з порушенням приписів ст. 92
Земельного кодексу України.

Разом з тим, господарським судом також
враховано, що ст. 96 Земельного кодексу
України, на порушення якої при
укладенні спірного Договору
посилається прокурор, передбачені
обов'язки землекористувачів, зокрема,
щодо забезпечення використання землі
за цільовим призначенням. Цільове
призначення земельної ділянки -
використання земельної ділянки за
призначенням, визначеним на підставі
документації із землеустрою у
встановленому законодавством порядку (
ст. 1 Закону України "Про землеустрій" ).

Віднесення земель до тієї чи іншої
категорії здійснюється на підставі
рішень органів державної влади,
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим, Ради міністрів Автономної
Республіки Крим та органів місцевого
самоврядування відповідно до їх
повноважень. Порушення порядку
встановлення та зміни цільового
призначення земель є підставою,
зокрема, для визнання недійсними угод
щодо земельних ділянок ( ч. 1 ст. 20 та п.
«б» ч. 1 ст. 21 Земельного кодексу України
).

Ст. 19 Земельного кодексу України
передбачено, що землі України за
основним цільовим призначенням
поділяються на такі категорії: а) землі
сільськогосподарського призначення; б)
землі житлової та громадської
забудови; в) землі природно-заповідного
та іншого природоохоронного
призначення; г) землі оздоровчого
призначення; ґ) землі рекреаційного
призначення; д) землі
історико-культурного призначення; е)
землі лісогосподарського призначення;
є) землі водного фонду; ж) землі
промисловості, транспорту, зв'язку,
енергетики, оборони та іншого
призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Земельного
кодексу України землями
сільськогосподарського призначення
визнаються землі, надані для
виробництва сільськогосподарської
продукції, здійснення
сільськогосподарської
науково-дослідної та навчальної
діяльності, розміщення відповідної
виробничої інфраструктури, у тому
числі інфраструктури оптових ринків
сільськогосподарської продукції, або
призначені для цих цілей.

Згідно Державних актів на право
постійного користування земельною
ділянкою серії ЯЯ №155784, №155785 від 30.10.2008
Білоцерківському НАУ надано в постійне
користування земельні ділянки
загальною площею 3188,27 га, що
розташовані на території Андріївської
сільської ради Олександрійського
району Кіровоградської області для
дослідних та навчальних цілей,
пропаганди передового досвіду ведення
сільськогосподарського господарства.

Із змісту Технічної документації із
землеустрою щодо інвентаризації
земельних ділянок та складання
державних актів на право постійного
користування землею Білоцерківському
НАУ (надалі - Технічна документація, т.3,
а.с.3-32) вбачається, що земельні ділянки
надані в постійне користування
Відповідачу-1 згідно Українського
класифікатора цільового використання
землі ( затвердженого листом
Держкомзему України від 24.04.1998 р. №
14-1-7/1205 ) відносяться до земель
дослідних та навчальних цілей,
пропаганди передового досвіду,
ведення сільськогосподарського
господарства; код цільового
використанні - 2.3. ( т. 3, а. с. 5).

Тобто спірні земельні ділянки за своїм
цільовим призначенням можуть
використовуватись для ведення
сільського господарства, що
підтверджується листом
Олександрійської
райдержадміністрації від 15.03.2013 р. ( т. 1,
а. с. 99 ).

Прокурором та позивачем не надано суду
належних доказів на підтвердження
того, що після укладення спірного
договору земельні ділянки
використовувались за іншим цільовим
призначенням, ніж передбачено
Технічною документацією. Класифікацію
видів цільового призначення земель,
яка затверджена наказом Державного
комітету України із земельних ресурсів
№ 548 від 23.07.2010 р. та зареєстрована в
Міністерстві юстиції України 01.11.2010 р.
за № 1011/18306, на яку посилався Прокурор
була затверджена пізніше ніж укладено
спірний договір.

Таким чином, відповідно до матеріалів
справи та змісту спірного Договору,
земельні ділянки повинні
використовуватись та
використовувались саме для ведення
сільського господарства.

З урахуванням викладених обставин,
господарський суд дійшов вірного
висновку, що спірний Договір
суперечить приписам ст. 92 Земельного
кодексу України, що є підставою для
визнання його недійсним відповідно до
вимог ч. 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного
кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) - ч. 3 ст. 215
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Згідно зі ст. ст. 2, 29 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд порушує справи,
зокрема, за позовними заявами
прокурорів, які звертаються до
господарського суду в інтересах
держави. Прокурор, який звертається до
господарського суду в інтересах
держави, в позовній заяві самостійно
визначає, в чому полягає порушення
інтересів держави, та обґрунтовує
необхідність їх захисту, а також вказує
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах

Поняття "орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах" означає орган, на
який державою покладено обов'язок щодо
здійснення конкретної діяльності у
відповідних правовідносинах,
спрямованої на захист інтересів
держави. Таким органом, відповідно до
ст. ст. 6, 7, 13 та 143 Конституції України,
може виступати орган державної влади
чи орган місцевого самоврядування,
якому законом надано повноваження
органу виконавчої влади ( рішення
Конституційного Суду України від 08.04.1999
р. № 3-рп/99).

Указом Президента України від 08.04.2011 р.
№ 445/2011 "Про Державне агентство
земельних ресурсів України"
установлено, що Державне агентство
земельних ресурсів України є
правонаступником Державного комітету
України із земельних ресурсів.
Державне агентство земельних ресурсів
України є центральним органом
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів та топографо-геодезичної і
картографічної діяльності, входить до
системи органів виконавчої влади і
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері земельних відносин та
топографо-геодезичної і
картографічної діяльності.
Повноваження центрального органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів у сфері земельних відносин
визначені, зокрема, статтею 15
Земельного кодексу України.

Беручи до уваги вищевикладене,
правонаступництво Держземагентства та
звернення прокурора у даній справі в
інтересах держави в особі
територіального управління Державного
агентства земельних ресурсів України
відповідає функціям позивача та
направлено на захист інтересів
держави.

Білоцерківський НАУ передав земельні
ділянки ТОВ "Тофлер-Агро" за Договором,
який підлягає визнанню недійсним, тому
позовні вимоги в частині зобов'язання
ТОВ "Тофлер-Агро" повернути
Білоцерківському НАУ земельні ділянки,
що розташовані на території
Андріївської сільської ради загальною
площею 2934,6 га вартістю 60 056 589 грн. та
перебувають у постійному користуванні
останнього, шляхом складання акту
приймання-передачі та звільнення
земельної ділянки, також підлягають
задоволенню.

Судова колегія погоджується з таким
висновком господарського суду,
оскільки згідно ч. 2 ст. 216 Цивільного
кодексу України у разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Відповідно до ст. ст. 215, 216 Цивільного
кодексу України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину (п.5
постанови пленуму Верховного Суду
України №9 від 06.11.2009 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними").

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що господарський суд
правомірно задовольнив позовні вимоги
Прокурора.

З огляду на викладене, доводи
апеляційних скарг не спростовують
висновків викладених в оскаржуваному
рішенні і не можуть бути підставою для
його скасування, оскільки воно
відповідає чинному законодавству
України і обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 101-103, 105 ГПК
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу
Білоцерківського національного
аграрного університету на рішення
господарського суду Кіровоградської
області від 28.01.2014 р. у справі № 912/336/13-г
залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Тофлер-Агро" на рішення господарського
суду Кіровоградської області від 28.01.2014
р. у справі № 912/336/13-г залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Кіровоградської області від 28.01.2014 р. у
справі № 912/336/13-г залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого господарського суду України.

Постанова складена у повному
обсязі 26 03.2014 року

Головуючий суддя
І.М. Кощеєв

Суддя
І.М. Науменко

Суддя
В.О. Кузнецов