номер провадження справи 4/13/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Запоріжжя

27.03.2014
справа № 908/633/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «СПМК-24», (70421, с.
Петрівське Запорізького району
Запорізької області, вул. Зернова, буд.
2)

до відповідача Публічного
акціонерного товариства «Азот», (18014, м.
Черкаси Черкаської області, вул.
Першотравнева, буд. 72)

про визнання недійсним пункту договору
№ 20-05/2013 від 18.05.2013 р.

суддя Зінченко Н.Г.

За участю представників сторін:

від позивача - Безручко О.П.,
довіреність № 1301/1 від 13.01.2014 р.;

від відповідача - Ахмістов О.М.,
довіреність № 500-08/95 від 30.12.2013 р.;

28.02.2014 р. до господарського суду
Запорізької області звернулося
Товариство з обмеженою
відповідальністю «СПМК-24», с.
Петрівське Запорізького району
Запорізької області (ТОВ «СПМК-24») з
позовною заявою до Публічного
акціонерного товариства «Азот», м.
Черкаси Черкаської області (ПАТ «Азот»)
про визнання недійсним пункту 6.1
договору № 20-05/2013 від 18.05.2013 р.

Згідно Протоколу автоматичного
розподілу справи між суддями від 28.02.2014
р. справу № 908/633/14 призначено до
розгляду судді Зінченко Н.Г.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 28.02.2014 р.
порушено провадження у справі № 908/633/14,
справі № 908/633/14 присвоєно номер
провадження справи 4/13/14, судове
засідання призначено на 27.03.2014 р., у
сторін витребувані документи і докази,
необхідні для вирішення спору по суті.

В судовому засіданні 27.03.2014 р. справу
розглянуто, прийнято і оголошено на
підставі ст. 85 ГПК України вступну і
резолютивну частини рішення.

За письмовим клопотанням
представників сторін розгляд справи
здійснювався без застосування
технічних засобів фіксації судового
процесу.

Заявлені позивачем вимоги ґрунтуються
на приписах ст., ст. 203, 215, 217, 549 ЦК
України, положеннях Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» і
полягають в тому, що 18.05.2013 р. сторонами
у справі укладений договір № 20-05/2013 з
подальшими змінами до нього,
оформленими відповідною додатковою
угодою, за умовами якого позивач
(продавець) зобов'язався виготовити,
поставити і передати у власність
відповідача (покупця), а відповідач
зобов'язався прийняти та оплатити
комплектну трансформаторну підстанцію
КТП 2-1600кВА на умовах, визначених
договором. Пунктом 6.1 договору сторони
погодили, що у випадку прострочення
поставки (пункт 3.2 договору) позивач
виплачує відповідачу неустойку в
розмірі 0,1 % від суми не поставленого
товару за кожен день прострочення
поставки товару. Позивач вважає, що
пункт 6.1 договору № 20-05/2013 від 18.05.2013 р. є
недійсним як такий, що не відповідає
діючому законодавству, що мотивує
наступним. Виходячи зі змісту статті 549
ЦК України позивач вважає, що
оспорюваним пунктом договору
встановлена відповідальність -
неустойка у вигляді пені, оскілки
нарахування здійснюється за кожен день
прострочення. Проте, зі змісту ч. 3 ст. 549
ЦК України та ст., ст. 1, 3 Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
слідує, що діючим законодавством
передбачено, що платником пені може
бути лише особа, яка несе грошові
зобов'язання перед своїм контрагентом.
Натомість зобов'язання позивача перед
відповідачем, за неналежне виконання
яких пунктом 6.1 договору передбачена
відповідальність, носять суто майновий
характер, що виражається у вигляді
зобов'язання поставити товар, тобто
зобов'язання є не грошовим. За таких
обставин, пункт 6.1 договору № 20-05/2013 від
18.05.2013 р. щодо відповідальності
позивача (продавця) у вигляді сплати
пені за прострочення терміну поставки
товару відповідачу (покупцю) є таким, що
суперечить нормам Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»,
положенням ч. 3 ст. 549 ЦК України, а тому в
силу приписів ст., ст. 203, 215 ЦК України,
підлягає визнанню судом недійсним.
Враховуючи викладене, позивач просить
суд позов задовольнити.

Відповідач позов не визнав, заявлені
вимоги вважає безпідставними і
необґрунтованими. Мотивуючи
заперечення на позов відповідач
посилається на те, що статтею 549 ЦК
України закріплено, що неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК
України штрафними санкціями у цьому
Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання. Згідно ч. 4
ст. 231 ГК України якщо розмір штрафних
санкцій законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг). З
наведених норм вбачається, що сторони
договору, за відсутності встановлених
спеціальними законами обмежень, не
позбавлені права передбачити
договором неустойку, що стягується за
прострочення негрошового зобов'язання
у відсотках до суми невиконаного
зобов'язання за кожен день
прострочення, та звернутися з вимогою
про стягнення такої неустойки у зв'язку
з простроченням зобов'язання. Крім
того, відповідно до ст. 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначені умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Згідно з ч. 4 ст. 179 ГК
України при укладенні господарських
договорів сторони можуть визначити
зміст договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечить законодавству. Таким чином,
сторони договору на свій власний
розсуд визначають зміст, тобто
формують його конкретні умови, які не
суперечать чинному законодавству.
Договір № 20-05/2013 від 18.05.2013 р. було
підписано та скріплено печаткою
позивача без жодних застережень з його
боку, що свідчить про розуміння ним на
момент укладення договору про можливі
наслідки виконання та порушення
зобов'язань. Підписуючи договір №
20-05/2013 від 18.05.2013 р. позивач фактично
погодився з передбаченими цим
договором умовами. Позивач на момент
укладення договору не скористався
наданим йому законом правом за
наявності заперечень щодо окремих
умов договору скласти протокол
розбіжностей (ч. 4 ст. 181 ГК України).
Враховуючи викладене, відповідач
просить суд в позові відмовити.

Проаналізувавши матеріали та фактичні
обставини справи, оцінивши надані
докази у їх сукупності, вислухавши
представників сторін , суд вважає
позовні вимоги такими, що не підлягають
задоволенню виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що
18.05.2013 р. ПАТ «Азот» (відповідачем у
справі) та ТОВ «СПМК-24» (позивачем у
справі) укладено Договір № 20-05/2013, за
умовами якого позивач (Продавець)
зобов'язався виготовити, поставити і
передати у власність, а відповідач
(Покупець) прийняти і оплатити
комплектну трансформаторну підстанцію
КТП 2-1600 кВА (Товар) на умовах,
визначених Договором. Вартість,
кількість і найменування Товару
визначається в специфікації (Додаток №
1 до Договору). Специфікація є
невід'ємною частиною Договору. (п., п. 1.1,
1.2 Договору).

03.07.2013 р. сторонами була укладена
Додаткова угода № 1 до Договору, якою
сторони виклади у новій редакції
розділ 2 Договору «Ціна і порядок
розрахунків», пункт 3.2 Договору та
Додаток № 1 до Договору «Специфікація».

Відповідно до п. 2.1 Договору в редакції
Додаткової угоди № 1 від 03.07.2013 р. сума
по Договору становить 2303793,34 грн., та НДС
20 % - 460758,66 грн., всього 2746552,00 грн.

На виконання умов Договору сторонами
була погоджена і підписана
Специфікація № 1 від 03.07.2013 р. на
суму 2746552,00 грн. з ПДВ.

Пунктами 2.2 і 2.3 Договору в редакції
Додаткової угоди № 1 від 03.07.2013 р.
передбачено, що Покупець проводить
оплату Товару шляхом перерахування
грошових коштів на розрахунковий
рахунок Продавця у вигляді передоплати
на суму 1190000,00 грн. з урахуванням ПДВ 20 % -
198333,34 грн. протягом 3-х банківських днів
з моменту підписання Договору. Решту
суми в розмірі 1574552,00 грн. з урахуванням
ПДВ 20 % - 262425,32 грн. Покупець сплачує
протягом 5-и банківських днів з моменту
підписання Акту приймання-передачі
товару.

Поставка Товару здійснюється на
умовах: СІР - м. Черкаси, склад Покупця:
м. Черкаси, вул. Першотравнева,
72, відповідно до правил «Інкотермс-2010».
(п. 3.1 Договору).

Згідно з п. 3.2 Договору в редакції
Додаткової угоди № 1 від 03.07.2013 р. дата
поставки Товару 29.07.2013 р. з правом
дострокової поставки.

За умовами п. 3.6 Договору перехід права
власності на Товар відбувається в
момент підписання товаро-супровідних
документів представником Покупця за
умови надання оригіналу доручення. Акт
приймання-передачі Товару складається
Покупцем і підписується
представниками сторін протягом 10-и
банківських днів з моменту переходу
права власності на Товар.

Як свідчать фактичні обставини справи
та не заперечується сторонами, на
виконання умов Договору платіжним
дорученням № 6560 від 22.05.2013 р. відповідач
перерахував позивачу 1190000,00 грн. в тому
числі 198333,33 грн. ПДВ у якості
попередньої оплати за підстанцію
комплекту згідно Договору № 20-05/2013 від
18.05.2013 р. та рахунку-фактури № 3 від
20.05.2013 р.

На виконання умов Договору № 20-05/2013 від
18.05.2013 р. позивачем був поставлений, а
відповідачем прийнятий товар -
комплектна трансформаторна підстанція
КТП 2х1600 кВА у кількості 1 штуки,
загальною вартістю 2764552,00 грн. з ПДВ.

Зазначене підтверджується видатковою
накладною № 9 від 16.08.2013 р., яка
підписана уповноваженими особами
позивача і відповідача та скраплена
відбитком печатки Продавця,
довіреністю серія ААД № 724892/1852 від
15.08.2013 р., виданою ПАТ «Азот» на ім'я
ОСОБА_4, товарно-транспортною накладною
№ Р9 від 16.08.2013 р. та Актом здачі та
прийняття обладнання, який підписаний
представниками Продавця і Покупця і
скраплений відбитком печатки ТОВ
«СПМК-24».

Платіжними дорученнями № 12228 і № 12229
від 30.08.2013 р. ПАТ «Азот» перерахувало
ТОВ «СПМК-24» решту вартості товару
згідно умов Договору в розмірі 1574552,00
грн.

Отже, відповідно до пояснень
відповідача, які не були спростовані
позивачем, та фактичних обставин
справи, ТОВ «СПМК-24» (Продавець)
поставило ПАТ «Азот» (Покупцю)
обумовлений товар, однак із порушенням
на 17 днів строків поставки,
передбачених пунктом 3.2 Договору в
редакції Додаткової угоди № 1 від 03.07.2013
р.

Пунктом 6.1 Договору сторони обумовили,
що у разі прострочки поставки (пункт 3.2
Договору) Продавець виплачує Покупцю
неустойку у розмірі 0,1 % від суми не
поставленого Товару за кожен день
прострочки поставки Товару.

ТОВ «СПМК-24» звернулося до суду з даним
позовом про визнання недійсним пункту
6.1 Договору № 20-05/2013 від 18.05.2013 р. щодо
відповідальності Продавця у вигляді
сплати пені за прострочення терміну
поставки товару Покупцю з посиланням
на те, що оспорюваний пункт Договору
суперечить нормам Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» і
положенням ч. 3 ст. 549 ЦК України.

Мотивуючи заявлені вимоги позивач
посилається на те, що спірним пунктом 6.1
Договору № 20-05/2013 від 18.05.2013 р.
встановлена відповідальність Продавця
(позивача у справі) у вигляді пені,
оскілки за умовами зазначеного пункту
Договору нарахування неустойки
здійснюється за кожен день
прострочення. Однак, зобов'язання
позивача перед відповідачем носять
суто майновий характер, що виражається
у вигляді зобов'язання поставити товар,
тобто зобов'язання є не грошовим. Отже,
відповідальність за порушення таких
зобов'язань не може встановлюватися у
вигляді пені, оскільки діючим
законодавством передбачено, що
платником пені може бути лише особа,
яка несе грошові зобов'язання перед
своїм контрагентом.

Суд з такими доводами позивача не
погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема:
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; зміна умов зобов'язання;
сплата неустойки; відшкодування
збитків та моральної шкоди. (стаття 611
ЦК України).

Частиною 1 статті 612 ЦК України
передбачено, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання зобов'язання.

У частині другій статті 9 ЦК України
зазначено, що законом можуть бути
передбачені особливості регулювання
майнових відносин у сфері
господарювання.

Згідно зі ст. 230 ГК України штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або неналежне
виконання господарського зобов'язання.

В силу ст. 216 ГК України учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за порушення у сфері господарювання
шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставі і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

За змістом статті 199 ГК України
виконання господарського зобов'язання
забезпечується заходами захисту прав
та відповідальності учасників
господарських відносин, передбаченими
цим Кодексом та іншими законами. За
погодженням сторін можуть
застосовуватися передбачені законом
або такі, що йому не суперечать, види
забезпечення виконання зобов'язань,
які звичайно застосовуються у
господарському (діловому) обігу.

Пунктом 4 ст. 231 ГК України встановлено,
що у разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 4 ГК України особливості
регулювання майнових відносин
суб'єктів господарювання визначаються
цим Кодексом.

Так, Господарський кодекс України
називає неустойку, штраф і пеню
різновидами штрафних санкцій, але не
визначає ні один із цих різновидів.

Частина 3 ст. 549 ЦК України особливістю
пені визнає те, що вона обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

З наведених норм вбачається, що сторони
договору, за відсутності встановлених
спеціальними законами обмежень, не
позбавлені права передбачити
договором неустойку, що стягується за
прострочення негрошового зобов'язання
у відсотках до суми невиконаного
зобов'язання за кожен день
прострочення, та звернутися з вимогою
про стягнення такої неустойки у зв'язку
з простроченням зобов'язання.

З урахуванням викладеного, не може бути
підставою відмови у задоволенні вимоги
про сплату неустойки те, що вона
встановлена за кожен день прострочення
іншого (а не тільки грошового)
зобов'язання, що така неустойка не
підпадає під визначення пені, яке
наводиться в ч.3 ст.549 ЦК України. Коли
обов'язок боржника сплатити грошову
суму чи передати майно кредиторові у
зв'язку з порушенням зобов'язання не
підпадає під визначення штрафу чи пені,
слід керуватися визначенням неустойки,
що наводиться у ч. 1 ст. 549 ЦК України,
оскільки штраф та пеня є різновидом
неустойки, що не вичерпують всього
змісту поняття неустойки.

Відповідну правову позицію наведено в
постанові Верховного Суду України від
22.11.2010 р. у господарській справі №
14/80-09-2056.

Підставою, яка породжує обов'язок
сплатити неустойку, є порушення
боржником зобов'язання, яке
визначається ст. 610 ЦК України,
відповідно до якої порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

За таких обставин, помилковими є доводи
позивача про безпідставність
нарахування пені, яка обчислюється у
відсотках від суми не поставленого
товару за кожен день прострочки
поставки товару.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є не додержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначаються
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину. Так,
частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Статтею 627 ЦК України закріплений
принцип свободи договору, згідно з яким
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначені умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно з ч. 4 ст. 179 ГК України при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначити зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечить законодавству.

Суд погоджується з доводами
відповідача, що Договір № 20-05/2013 від
18.05.2013 р. було підписано та скріплено
печаткою позивача без жодних
застережень з його боку, що свідчить
про розуміння ним на момент укладення
Договору про можливі наслідки
виконання та порушення зобов'язань.
Підписуючи Договір № 20-05/2013 від 18.05.2013 р.
позивач фактично погодився з
передбаченими цим договором умовами.
Позивач на момент укладення договору
не скористався наданим йому законом
правом за наявності заперечень щодо
окремих умов договору скласти
протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 ГК
України).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
скориставшись при цьому належним
способом захисту, зокрема, наведеними
статтею 16 ЦК України: визнання права,
визнання правочину недійсним,
припинення дії, яка порушує право та
інше.

Враховуючи зазначене, суд вважає
хибними доводи позивача, що
оспорюваний пункту 6.1 Договору № 20-05/2013
від 18.05.2013 р. суперечить нормам Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» і положенням ч. 3 ст. 549 ЦК
України.

Згідно зі ст., ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
обґрунтування своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З урахуванням вище наведеного, суд не
вбачає правових підстав для
задоволення позовних вимог про
визнання недійсним пункту 6.1 Договору
№ 20-05/2013 від 18.05.2013 р., укладеного ТОВ
«СПМК-24» та ПАТ «Азот».

На підставі викладеного,
проаналізувавши надані докази, суд
відмовляє в задоволенні позову в
повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України,
враховуючи міру та ступінь вини кожної
із сторін у доведені спору до суду,
судові витрати залишаються за
позивачем та до відшкодування не
присуджуються.

Керуючись ст., ст. 32-34, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю «СПМК-24»,
с. Петрівське Запорізького
району Запорізької області до
Публічного акціонерного товариства
«Азот», м. Черкаси Черкаської області
про визнання недійсним пункту 6.1
договору № 20-05/2013 від 18.05.2013 р. відмовити
повністю.

Повне рішення оформлено і
підписано у відповідності до вимог ст.,
ст. 84, 85 ГПК України "31" березня 2014 р.

Суддя
Н.Г.Зінченко

Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.