Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/20638/13 26.03.14

За позовом Концерну "Військторгсервіс"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ДПА КОМПАНІ"

третя особа-1, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача Фонд державного майна
України

третя особа-2, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача Міністерство оборони
України

про визнання недійсним правочину

за зустрічним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "ДПА
КОМПАНІ"

до Концерну "Військторгсервіс"

третя особа-1, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача Фонд державного майна
України

третя особа-2, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача Міністерство оборони
України

про визнання дійсним правочину та
зобов'язання вчинити певні дії

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача за первісним позовом:
Баран М.Ф. - довіреність б/н від 27.01.2014
року;

від відповідача за первісним позовом:
не з'явилися;

третя особа-1: Кирпичова Т.Б. -
довіреність № 433 від 17.12.2013 року;

третя особа-2: Загуменний В.В. -
довіреність б/н від 29.10.2013 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Концерн "Військторгсервіс" звернувся
до господарського суду м. Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ДПА КОМПАНІ" про
визнання недійсним правочину.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на
думку позивача за первісним позовом
Договір №13-26-110 ВМ від 01.04.2013 року,
укладений між Концерном
"Військторгсервіс" та Товариством з
обмеженою відповідальністю "ДПА
КОМПАНІ" є недійним у зв'язку з
непогодженням даного договору з
органом, уповноваженим управляти
державним майном - Міністерством
оборони України.

З цих підстав, позивач просив
задовольнити позов, визнавши недійсним
правочин, вчинений від 01.04.2013 року
№13-26-110 ВМ між Концерном
"Військторгсервіс" та Товариством з
обмеженою відповідальністю "ДПА
КОМПАНІ".

Ухвалою від 28.10.2013 року порушено
провадження по справі та призначено її
розгляд на 19.11.2013 року.

Розгляд справи неодноразово
відкладався судом.

13.12.2013 року через відділ діловодства
суду від Товариства з обмеженою
відповідальністю "ДПА КОМПАНІ"
надійшла зустрічна позовна заява до
Концерну "Військторгсервіс" про
визнання дійсним правочину та
зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 17.12.2013 року прийнято
для спільного розгляду з первісним
позовом зустрічну позовну заяву
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ДПА КОМПАНІ" до
Концерну "Військторгсервіс" про
визнання дійсним правочину та
зобов'язання вчинити певні дії, розгляд
справи відкладено на 21.01.2014 року.

20.01.2014 року через відділ діловодства
суду від представника третьої особи-1
надійшли пояснення по справі.

21.01.2014 року відділ діловодства суду від
представника третьої особи-2 надійшли
пояснення по справі.

21.01.2014 року через відділ діловодства
суду від представника позивача за
первісним позовом надійшов відзив на
зустрічну позовну заяву.

Розпорядженням заступника голови
господарського суду міста Києва від
21.01.2014 р., у зв'язку з перебуванням судді
Якименка М.М. на лікарняному, справу
передано для розгляду судді Ярмак О.М.

Ухвалою суду від 21.01.2014 року справу
прийнято до свого провадження суддею
Ярмак О.М. та призначено її до розгляду
на 28.01.2014 року.

22.01.2014 року через відділ діловодства
суду від представника позивача,
третьої особи надійшли документи по
справі.

Розпорядженням заступника голови
господарського суду міста Києва від
25.01.2014 р., у зв'язку з виходом судді
Якименка М.М. з лікарняного, справу
передано для розгляду судді Якименку
М.М.

Ухвалою суду від 25.01.2014 року справу
прийнято до свого провадження суддею
Якименко М.М.

27.01.2014 року через відділ діловодства
суду від представника відповідача за
первісним позовом надійшло клопотання
про відкладення розгляду справи.

28.01.2014 року представник відповідача за
первісним позовом у судове засідання
не з'явився, про день та час розгляду
справи повідомлений належним чином.

28.01.2014 року представники позивача за
первісним позовом, третьої особи-1,
третьої особи -2 у судове засідання не
з'явилися, про причини неявки суд не
повідомили, про день та час розгляду
справи повідомлений належним чином.

Ухвалою суду від 28.01.2014 року розгляд
справи відкладено на 11.02.2014 року.

11.02.2014 року через відділ діловодства
суду від представника відповідача за
первісним позовом надійшло клопотання
про проведення звірки
взаєморозрахунків.

11.02.2014 року судом відмовлено в
задоволенні поданого клопотання у
зв'язку з його необґрунтованістю.

11.02.2014 року представник відповідача за
первісним позовом подав пояснення по
справі.

Ухвалою суду від 11.02.2014 року розгляд
справи відкладено на 04.03.2014 року у
зв'язку з неявкою представника третьої
особи-2.

03.03.2014 року через відділ діловодства
суду від представника відповідача за
первісним позовом надійшло клопотання
про відкладення розгляду справи.

04.03.2014 року представник позивача за
первісним позовом заперечував проти
задоволення клопотання про
відкладення розгляду справи.

04.03.2014 року представники третьої
особи-1, третьої особи-2 заперечували
проти задоволення клопотання про
відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 04.03.2014 року розгляд
справи відкладено на 19.03.2014 року.

18.03.2014 року через відділ діловодства
суду від представника відповідача за
первісним позовом надійшло клопотання
про відкладення розгляду справи.

18.03.2014 року представник третьої особи-1
у судове засідання не з'явився, про
причини неявки суд не повідомив, про
день та час розгляду справи
повідомлений належним чином.

Враховуючи те, що нез'явлення
представника третьої особи-1 у судове
засідання перешкоджає вирішенню спору
по суті, а також враховуючи клопотання
представника відповідача за первісним
позовом, суд вважав за доцільне
відкласти розгляд справи на 26.03.2014 року

25.03.2014 року через канцелярію суду
представник відповідача за первісним
позовом подав клопотання про
відкладення розгляду справи.

В судове засідання 26.03.2014 року
представник відповідача за первісним
позовом не з'явився, про день та час
розгляду справи повідомлявся належним
чином. Ухвали суду, позовна заява
надсилались відповідачу за первісним
позовом на особі на всі відомі адреси, в
тому числі на юридичну адресу
підприємства згідно відомостей
єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» за
змістом зазначеної статті 64 ГПК,
зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Провадження у справі порушено ухвалою
від 28.10.2013 року, що свідчить про
достатність часу для підготовки до
судового розгляду справи, подання суду
відзиву на позов, доказів в
обґрунтування своєї позиції, в разі їх
наявності.

Відповідно до статті 75 ГПК України
справа розглядається за наявними в ній
матеріалами.

В судовому засіданні 26.03.2014 року
представник позивача за первісним
позовом позовні вимоги підтримав в
повному обсязі та просив суд їх
задовольнити, в задоволенні зустрічних
позовних вимог просив відмовити.

В судовому засіданні 26.03.2014 року
представники третьої особи-1 та третьої
особи-2 позовні вимоги підтримали в
повному обсязі, просили суд відмовити в
зволенні зустрічних позовних вимог.

Відповідно до статті 85 ГПК України в
судовому засіданні 26.03.2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в
їх сукупності та заслухавши пояснення
представника позивача за первісним
позовом, третьої особи-1 та третьої
особи-2, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2013 року між Концерном
"Військторгсервіс" (далі по тексту -
позивач за первісним позовом,
відповідач за зустрічним позовом,
Сторона-1) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "ДПА КОМПАНІ" (далі по
тексту - відповідач за первісним
позовом, позивач за первісним позовом,
Сторона-2, користувач) укладено Договір
№13-26-110 ВМ (далі по тексту - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору Сторона-1
передає, а Сторона-2 приймає в строкове
користування за плату державне окреме
індивідуально визначене нерухоме
майно - нежитлові приміщення (далі -
Майно) площею 12354,9 кв. м, розміщене за
адресою: м. Київ, пров. Бородянський, З,
що перебуває на балансі Концерну
«Військторгсервіс».

Згідно з п. 2.1. Договору сторона-2
вступає у строкове користування за
плату Майном у термін, указаний у
Договорі, але не раніше дати підписання
Сторонами цього Договору та акта
приймання-передавання Майна.

Відповідно до п. 9.1. Договору цей
Договір діє з моменту його укладання і
до 25 березня 2016 року включно.

Факт приймання-передачі майна в оренду
підтверджується підписаним між
сторонами 01.04.2013 року Актом
приймання-передачі основних фонді в
оренду ТОВ «ДПА КОМПАНІ».

Спір виник у зв'язку з тим, що, на думку
позивача за первісним позовом,
відповідач за первісним позовом та
попереднє керівництво Концерну
«Військторгсервіс» недотрималось
чинного законодавства в частині
погодження умов договору оренди з
органом, уповноваженим управляти
державним майном - Міністерством
оборони України; не виконали приписів
стосовно направлення належного
переліку матеріалів (заяви проект
договору оренди, а також інші документи
згідно з переліком, що визначається
Фондом державного майна України) і
спосіб такого направлення; крім того, в
супереч ст. 5 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна»
орендодавцем виступав не Фонд
державного майна, як того вимагає
вищезазначена стаття, а Концерн
«Військторгсервіс».

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача за первісним позовом
підлягають задоволенню в повному
обсязі з наступних підстав.

Договір укладений між позивачем за
первісним позовом та відповідачем за
первісним позовом за своєю юридичною
природою є договором оренди (найму), а
враховуючи той факт що власником
переданого в оренду майна є Фонд
державного майна України, то до спірних
правовідносин підлягає застосуванню
Закон України «Про оренду державного
та комунального майна».

Відповідно до ст. 759 ЦК України за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» Орендою є засноване на договорі
строкове платне користування майном,
необхідним орендареві для здійснення
підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до п. 1.1. Статуту Концерну
«Військторгсервіс» від 29.12.2012 року
(далі по тексту - Статут) Концерн
"Війсьхторгсервіс" (далі - Концерн) є
державним господарським об'єднанням,
заснованим на державній власності та
утвореним відповідно до актів
законодавства України. Функції з
управління Концерном та контроль за
його діяльністю здійснює Міністерство
оборони України (далі - Уповноважений
орган управління).

Згідно з п 2.4. Статуту Концерн має
відокремлене майно, закріплене за ним
на праві господарського відання,
самостійний баланс, рахунки в
установах банків, знак для товарів і
послуг, логотип, печатки, штампи та
бланки із своїм найменуванням і
зображенням Державного Герба України,
знак для товарів і послуг та інші
реквізити.

Відповідно до п. 2.11. Договору Концерн
відповідно до законодавства має право
здійснювати право господарського
відання майном Концерну з обмеженням
правомочності розпорядження щодо
окремих видів майна за згодою власника
у випадку, передбачених
законодавством.

Згідно з п. 6.1. Статуту Майно Концерну є
державною власністю і закріплюється за
ним на праві господарського відання

Частинами 1 та 2 ст. 136 ГК України
передбачено, що право господарського
відання є речовим правом суб'єкта
підприємництва, який володіє,
користується і розпоряджається майном,
закріпленим за ним власником
(уповноваженим ним органом), з
обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою власника у випадках,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами. Власник майна, закріпленого
на праві господарського відання за
суб'єктом підприємництва, здійснює
контроль за використанням та
збереженням належного йому майна
безпосередньо або через уповноважений
ним орган, не втручаючись в
оперативно-господарську діяльність
підприємства.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» орендодавцями є Фонд державного
майна України, його регіональні
відділення та представництва - щодо
цілісних майнових комплексів
підприємств, їх структурних
підрозділів та нерухомого майна, а
також майна, що не увійшло до
статутного (складеного) капіталу
господарських товариств, створених у
процесі приватизації (корпоратизації),
що є державною власністю, крім майна, що
належить до майнового комплексу
Національної академії наук України та
галузевих академій наук, а також майна,
що належить вищим навчальним закладам
та/або науковим установам, що надається
в оренду науковим паркам та їхнім
партнерам; Підприємства, установи та
організації - щодо нерухомого майна,
загальна площа якого не перевищує 200
квадратних метрів на одне
підприємство, установу, організацію, та
іншого окремого індивідуально
визначеного майна.

Статтею 9 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна»
передбачено порядок укладання
договору оренди, а саме:

- фізичні та юридичні особи, які бажають
укласти договір оренди, направляють
заяву, проект договору оренди, а також
інші документи згідно з переліком (далі
- матеріали), що визначається Фондом
державного майна України, відповідному
орендодавцеві;

- орендодавець (Фонд державного майна
України), за умови відсутності заборони
на передачу майна в оренду, у
п'ятиденний строк після дати
реєстрації заяви надсилає матеріали
органу, уповноваженому управляти
відповідним майном (тобто -
Міністерству оборони України);

- орган, уповноважений управляти
державним майном (Міністерство оборони
України), розглядає подані йому
матеріали і протягом п'ятнадцяти днів
після їх надходження надсилає
орендодавцеві (до Фонду державного
майна України або до Регіонального
відділення ФДМУ по місту Києву)
висновки про умови договору оренди або
про відмову в укладенні договору
оренди;

- орендодавець протягом п'яти днів
після погодження умов договору оренди
з органом, уповноваженим управляти
відповідним майном, розміщує в
офіційних друкованих засобах масової
інформації та на веб-сайтах
орендодавців оголошення про намір
передати майно в оренду або відмовляє в
укладенні договору оренди і повідомляє
про це заявника; протягом 10 робочих
днів після розміщення оголошення
орендодавець приймає заяви про оренду
відповідного майна;

- у разі двох або більше заяв
орендодавець оголошує конкурс на право
оренди (у разі, якщо подано лише одну
заяву, конкурс на право оренди не
проводиться і договір оренди
укладається із заявником);

- порядок проведення конкурсу для
об'єктів, що перебувають у державній
власності - визначається кабінетом
Міністрів України.

Враховуючи вищевикладене, суд
зазначає, що майно передане за
Договором №13-26-110 ВМ від 01.04.2013 року
позивачем за первісним позовом
відповідачу за первісним позовом,
знаходиться в позивача за первісним
позовом на праві господарського
відання (з обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою власника), а відповідач за
первісним позовом маючи намір укласти
договір оренди повинен був виконати
приписи ст. 9 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна».

Згідно з ч. 7 ст. 179 ГК України
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частина 1 ст. 203 ЦК України передбачає
вимогу, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Відповідно до п.2.9 постанови Пленуму
Вищого господарського суду від 29
травня 2013 року N 11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними" на підставі
статті 215 ЦК України недійсними можуть
визнаватися не лише правочини, які не
відповідають цьому Кодексу, а й такі, що
порушують вимоги інших законодавчих
актів України, указів Президента
України, постанов Кабінету Міністрів
України, інших нормативно-правових
актів, виданих державними органами, у
тому числі відомчих, зареєстрованих у
встановленому порядку.

Згідно п.2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду від 29 травня 2013
року N 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до п.2.5.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду від 29
травня 2013 року N 11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними" слід мати на
увазі, що визнання правочину
(господарського договору) недійсним
господарським судом є наслідком його
вчинення з порушенням закону, а не
заходом відповідальності сторін. Тому
для такого визнання, як правило, не має
значення, чи усвідомлювали (або повинні
були усвідомлювати) сторони
протиправність своєї поведінки під час
вчинення правочину; винятки з цього
правила можливі, якщо вони випливають
із закону.

Для визнання оспорюваного договору
недійсним позивач має довести за
допомогою належних засобів
доказування, що договір суперечить
вимогам чинного законодавства щодо
його форми, змісту, правоздатності і
волевиявленню сторін, на момент
укладення договору свідомо існує
об'єктивна неможливість настання
правового результату, а також, що
внаслідок його укладення порушені
права позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Частиною 1 ст. 227 ЦК України передбачено,
що правочин юридичної особи, вчинений
нею без відповідного дозволу
(ліцензії), може бути визнаний судом
недійсним.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку, що позивачем за
первісним позовом та відповідачем за
первісним позовом на момент укладення
Договору №13-26-110 ВМ від 01.04.2013 року було
порушено вимоги ч. 1 ст. 203 ЦК України,
статей 5 та 9 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна» щодо
недотримання чинного законодавства в
частині погодження умов договору
оренди з органом, уповноваженим
управляти державним майном -
Міністерством оборони України; не
виконання приписів щодо направлення
належного переліку матеріалів (заяви
проект договору оренди, а також інші
документи згідно з переліком, що
визначається Фондом державного майна
України) і спосіб такого направлення;
крім того, в супереч ст. 5 Закону України
«Про оренду державного та комунального
майна» орендодавцем виступав не Фонд
державного майна, як того вимагає
вищезазначена стаття, а Концерн
«Військторгсервіс».

За таких обставин суд дійшов висновку,
що вимоги позивача за первісним
позовом про визнання договору
(правочину) №13-26-110 ВМ від 01.04.2013 року
недійсним є обґрунтованими, а тому
підлягають задоволенню.

Щодо зустрічних позовних вимог про: 1)
визнання дійсним Договору від 01 квітня
2013 року №13-26-110ВМ, вчиненого між
Концерном «Військторгсервіс» (код за
; вулиця Молодогвардійська,
28-А, м. Київ, 03151) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «ДПА
КОМПАНІ» (код за ; провулок
Бородянський, 3, м. Київ, 03680); та 2)
Зобов'язання Концерн
«Військторгсервіс» (код за ;
вулиця Молодогвардійська, 28-А, м. Київ,
03151) вчинити певні дії - здійснити
правочин про внесення змін до
правочину (Договору) від 01 квітня 2013
року №13-26-110ВМ, вчиненого між Концерном
«Військторгсервіс» та Товариством з
обмеженою відповідальністю «ДПА
КОМПАНІ» (код за ; провулок
Бородянський, 3, м. Київ, 03680) з метою
приведення його у відповідність із
законом та передати права сторони-1 за
Договором від 01 квітня 2013 року №13-26-110ВМ
до Фонду державного майна України (код
за ; вулиця Кутузова, 18/9,
місто Київ-133, 01601), суд зазначає
наступне.

Зустрічні позовні вимоги не підлягають
задоволенню у зв'язку з тим, що
позивачем за первісним позовом
доведено та суд дійшов висновку що
позивачем за первісним позовом та
відповідачем за первісним позовом на
момент укладення Договору №13-26-110 ВМ
від 01.04.2013 року було порушено вимоги ч. 1
ст. 203 ЦК України, статей 5 та 9 Закону
України «Про оренду державного та
комунального майна», а тому в суду
немає законних підстав для визнання о
Договору №13-26-110 ВМ від 01.04.2013 року
дійсним та внесення змін до нього.

Відповідно до статті 49 ГПК України
судові витрати покладаються судом на
відповідача .

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. 32, 33, 49, 75, 82 - 85 ГПК України,
господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити
повністю.

2. Визнати недійсним договір (правочин)
№ 13-26-110 ВМ від 01.04.2013 року, укладений між
Концерном «Військторгсервіс» (03151, м.
Київ, ВУЛИЦЯ МОЛОДОГВАРДІЙСЬКА,
будинок 28А, ) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «ДПА КОМПАНІ» (03142, м.
Київ, ПРОВУЛОК БОРОДЯНСЬКИЙ, будинок 3,
).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «ДПА КОМПАНІ» (03142, м.
Київ, ПРОВУЛОК БОРОДЯНСЬКИЙ, будинок 3,
) на користь Концерну
«Військторгсервіс» (03151, м. Київ, ВУЛИЦЯ
МОЛОДОГВАРДІЙСЬКА, будинок 28А, ) 1 147 (одну тисячу сто сорок
сім) грн. 00 коп. - судового збору.

4. В задоволенні зустрічних позовних
вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Суддя
М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного
тексту рішення: 01.04.2014 року.