РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014 року
Справа № 918/1874/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя
Дужич С.П. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Сливінський О.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Ященко Р.Я. (дов. №14-51 від
22.03.13р.)

від відповідача: Павлишин Н.В. (дов. №13
від 13.01.14р.)

розглянувши апеляційну скаргу
відповідача на рішення господарського
суду Рівненської області від 21.01.14 р. у
справі № 918/1874/13 (суддя Горплюк А.М.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" м.Київ

до Комунального підприємства
"Дубнокомуненергія"

про стягнення в сумі 85 031 грн. 16 коп.

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" (надалі - позивач)
звернулось в господарський суд
Рівненської області з позовною заявою
(а.с. 2-4) до КП "Дубнокомуненергія"
(надалі -відповідач), в якій просить
стягнути 11883,62 грн. інфляційних, 58689,73
грн. 3% річних, 14457,81 грн. пені.

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 21.01.14 р. (а.с.
95-100) позов задоволено частково.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача 14 457 грн. 81 коп. пені, 11 883 грн. 62
коп. інфляційних, 58 583 грн. 88 коп. 3%
річних. В задоволенні позовних вимог в
частині стягнення 105 грн. 85 коп. 3%
річних, суд першої інстанції відмовив.

В обґрунтування свого рішення суд
першої інстанції вказав, що вимога
позивача про стягнення з відповідача
14457,81 грн. пені, 11 883 грн. 62 коп.
інфляційних підтверджується
матеріалами справи, є законними та
обґрунтованими, а тому, суд задоволив
позов в цій частині.

Крім того, суд першої інстанції прийшов
до висновку, що з наданого позивачем
розрахунку 3% річних, вбачається, що
позивачем здійснено розрахунок без
урахування приписів чинного
законодавства, а саме ст..ст. 251-255, 599 ЦК
України. Позивачем у розрахунку не
враховані дні, з яких фактично мало
місце часткове погашення відповідачем
суми основного боргу по кожному
спірному періоду. За таких обставин,
суд першої інстанції стягнув з
відповідача 58583,88 грн. річних, в частині
стягнення 105,85 грн. суд відмовив.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
відповідач звернувся із апеляційною
скаргою, в якій просить його скасувати
в частині стягнення пені в сумі 14457,81
грн. та прийняти в цій частині нове
рішення, яким зменшити розмір пені до
50%.

Скаржник зокрема зазначає, що основною
причиною невчасних розрахунків за
спожитий природний газ є несвоєчасне
повернення заборгованості з різниці в
тарифах на теплову енергію. Скаржник
стверджує, що станом на дату розгляду
даної справи основний борг був
погашений у повному обсязі, що мало
бути взято до уваги судом першої
інстанції.

В судовому засіданні представник
відповідача підтримав доводи,
викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача в судовому
засіданні, проти апеляційної скарги
заперечив, оскільки вважає, що
посилання скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, є безпідставними
та необґрунтованими.

Заслухавши пояснення представників
позивача, відповідача, розглянувши
матеріали та обставини справи,
апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що в задоволенні апеляційної скарги
слід відмовити, а оскаржуване рішення
залишити без змін, виходячи з
наступного.

Як встановлено судом першої
інстанцій та вбачається з матеріалів
справи 29.09.2011р. між Публічним
акціонерним товариством "Рівнегаз"
(постачальник) та Комунальним
підприємством "Дубнокомуненергія"
(покупець) укладено договір на
постачання природного газу № 2-ТКЕ/11
(надалі - Договір постачання).

Відповідно до п. 1.1 Договору,
постачальник зобов'язується передати у
власність покупцю імпортований
природній газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД
2711 21 00 00, ввезеного на митну територію
України ПАТ "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України"), далі - газ,
а покупець зобов'язується приймати та
оплачувати газ на умовах даного
договору в обсягах вказаному в розділі
2 цього договору.

Постачальник передає покупцю з 01.10.2011р.
по 31.12.2012р. газ в об'ємі 4380,0 тис.куб.м., за
наявності його обсягів (п. 2.1 Договору).

Згідно п. 5.1, Договору, ціна за 1000 куб. м.
природного газу становить 733,2353 грн.,
без урахування податку на додану
вартість, збору у вигляді цільової
надбавки до затвердженого тарифу на
природній газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу, крім того ПДВ- 20%,
всього з ПДВ 879,8824 грн..

Пунктом 6.1 Договору сторони
передбачили, що розрахунки проводяться
шляхом поетапної оплати у такому
порядку: перша оплата в розмірі 34 % від
вартості запланованих місячних
обсягів постачання газу проводиться не
пізніше 10 числа місяця поставки;
подальші оплати проводяться плановими
платежами по 33% вартості запланованих
місячних обсягів постачання газу до 20
та 30 (31) числа місяця поставки.

Відповідно до пункту 6.2 Договору
постачання, остаточний розрахунок за
фактично переданий газ здійснюється до
10 числа місяця наступного за місяцем
поставки.

Крім того, 11.10.11 р. сторони підписали
Додаткову угоду № 1-1 до договору на
постачання природного газу № 2ТКЕ від
29.09.11 р., якою внесли зміни до Договору.

Зокрема, виклали п. 5.1 Договору в
наступній редакції: ціна за 1000 куб. м.
природного газу становить 879,8824 грн. без
урахування податку на додану вартість,
збору у вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природній газ,
тарифів на транспортування, розподіл і
постачання природного газу, крім того
ПДВ- 00%, всього з ПДВ 879,8824 грн..

Дослідивши докази, наявні в матеріалах
справи, а саме: акти прийому-передачі
природного газу (а.с. 46-59), колегія
суддів приходить до висновку, що на
виконання умов Договору, продавець
протягом жовтня 2011 - квітня 2012 року
передав, а покупець прийняв природний
газ на суму 3 198 802 грн. 42 коп.

Водночас, як вбачається з актів звірки
взаємних розрахунків, підписаних
представниками сторін та сальдових
відомостей (а.с. 61-64), відповідач за
отриманий природний газ розрахувався
частково в сумі 955383,4 грн.

Враховуючи вказане, апеляційний суд
приходить до висновку, що свої
зобов'язання по договору, відповідач
виконав не в повному обсязі, внаслідок
чого у відповідача перед ПАТ "Рівнегаз"
виникла заборгованість за поставлений
газ в сумі 2 243 419 грн. 02 коп.

При цьому, 24.10.2012р. між Публічним
акціонерним товариством "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
(новий кредитор) та Публічним
акціонерним товариством "Рівнегаз"
(первісний кредитор) укладений договір
№ 14/6087/12 про відступлення права вимоги
(а.с. 10-11).

Відповідно до пункту 1.1 Договору №
14/6087/12, первісний кредитор передає, а
новий кредитор, яким є позивач, приймає
на себе право вимоги до боржника
первісного кредитора, яким є
відповідач, за договором № 2-ТКЕ/П від
29.09.2011р. у сумі 2 243 419 грн. 02 коп..

Крім передачі права вимоги оплати
спожитого природного газу за
зобов'язанням, зазначеним в пункті 1.1.
договору відступлення права вимоги, до
нового кредитора переходять права
вимоги стягнення всіх штрафних
санкцій, інфляційних втрат та
відсотків, пов'язаних з невиконанням
або неналежним виконанням боржником
своїх зобов'язань за зазначеним вище
договором (п. 1.2).

Згідно пункту 2.2 Договору про
відступлення права вимоги, право
вимоги вважається переданим після
фактичної передачі документів,
зазначених в пункті 2.1 цього договору.
Передача документів оформляється
актом приймання-передачі з зазначенням
переліку переданих документів.

На виконання умов Договору № 14/6087/12,
сторони підписали акт
приймання-передачі документів від 24.10.12
р., що засвідчує приймання-передачу
документів, зазначених в пункті 2.1
договору про відступлення права
вимоги.

Враховуючи вказане, право вимоги
первісного кредитора до відповідача
вважається переданим позивачеві
24.10.2012р..

Пунктом 2.3 Договору передбачено, що
первісний кредитор зобов'язаний
протягом 5 днів з моменту підписання
договору відступлення права вимоги
письмово повідомити Боржника про
відступлення права вимоги боргу.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах
справи, а саме: лист № 10-3554 від 29.10.2012р.
та витяг з реєстру на рекомендовані
листи, які надійшли від ПАТ "Рівнегаз"
(а.с. 13, 14), колегія суддів приходить до
висновку, що відповідача було належним
чином повідомлено про відступлення
права вимоги, як того вимагає п. 2.3
Договору № 14/6087/12 та ст. 516 ЦК України.

Як вбачається з платіжного доручення №
1205 від 20.12.12 р. (а.с. 82), відповідач
погасив заборгованість перед
позивачем за поставлений природний
газ, однак не у встановлені Договором
постачання строки.

Враховуючи той факт, що відповідач
несвоєчасно розрахувався за
поставлений природний газ, позивач
звернувся в господарський суд
Рівненської області з позов про
стягнення з відповідача 11883,62 грн.
інфляційних, 58689,73 грн. 3% річних, 14457,81
грн. пені.

Аналізуючи встановлені обставини
справи, Рівненський апеляційний
господарський суд вважає за необхідне
враховувати наступні положення
чинного законодавства України.

У відповідності до частини 1 статті 712
ЦК України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин 1 статті 530 ЦК
України якщо у зобов'язані
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК
України - боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої
інстанції правильно врахував
положення ст. 193 ГК України, ст.ст. 525, 526
ЦК України щодо законодавчого
визначення поняття зобов'язання, його
порушення відповідачем та
недопустимості односторонньої відмови
від виконання У відповідності до
п. 3 ст.611 Цивільного кодексу України, у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Статтею 230 Господарського кодексу
України, встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

У відповідності до ч. 1 ст. 549 Цивільного
кодексу України, неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 624 Цивільного
кодексу України, якщо за порушення
зобов'язання встановлено неустойку, то
вона підлягає стягненню у повному
розмірі, незалежно від відшкодування
збитків.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України, пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Приписами ч. 6 ст. 232 ГК України
встановлено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2. Договору постачання
передбачено, за несвоєчасну оплату
спожитого газу у строки, зазначені у п.
6.1. даного договору, покупець сплачує на
користь постачальника, крім суми
заборгованості, пеню в розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла в
період, за який сплачується пеня від
суми прострочення платежу, за кожний
день прострочення платежу, а також
відшкодовує понесені постачальником
збитки.

Здійснивши розрахунок пені,
апеляційний суд погоджується з
правильністю нарахування відповідачу
14457,81 грн. пені за несвоєчасне виконання
зобов'язання за поставлений природний
газ.

Водночас, апеляційний суд не бере до
уваги твердження відповідача,
викладені в апеляційній скарзі щодо
зменшення розміру пені на 50%, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 101 ГПК України, в
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Дослідивши матеріали справи, зокрема
відзив на позовну заяву, колегія суддів
констатує той факт, що відповідач не
звертався в господарський суд першої
інстанції з клопотанням про зменшення
розміру заявленої позивачем пені.

Щодо зменшення розміру заявленої до
стягнення пені з ініціативи суду, то,
виходячи з норм ст. 83 ГПК України, це є
виключним правом суду, а не обов'язком.

Окрім того, при вирішенні питання щодо
зменшення штрафних санкцій, суд
повинен враховувати майновий стан
сторін, ступінь виконання зобов'язання,
наслідків порушення зобов'язання, а
також оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу.

У відповідності до ст. 33 ГПК України,
обов'язок доказування у справі
покладено на сторони.

Відсутність відповідного клопотання,
підтвердженого належними та
допустимими доказами (довідка
територіального органу Міністерства
доходів і зборів, довідки
енергопостачальної та
водопостачальної організації, щодо
стану заборгованості, докази на
підтвердження іншої кредиторської
заборгованості), роблять неможливим
при розгляді справи застосування ч. 3
ст. 83 ГПК України.

А відтак, апеляційний суд залишає
рішення господарського суду першої
інстанції в частині стягнення з
відповідача 14457,81 грн. пені, без змін.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не
звільняється за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Здійснивши розрахунок річних, колегія
суддів погоджується з правильністю
розрахунку господарського суду першої
інстанції, щодо стягнення з
відповідача 11883,62 грн. інфляційних, 58583,88
грн. 3 % річних та відмовою в частині
стягнення 105,85 грн. річних.

За цих обставин апеляційна інстанція
приходить до висновку, що неналежне
виконання боржником зобов'язання є
підставою для покладення на нього
відповідальності зі сплати заявлених
інфляційних та річних згідно приписів
ст. 625 Цивільного кодексу України, а
відтак залишає рішення господарського
суду першої інстанції в цій частині без
змін.

Таким чином, колегія суддів вважає
посилання скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, безпідставними,
документально необґрунтованими,
такими, що належним чином досліджені
судом першої інстанції при розгляді
спору. Відтак, скаржник, в порушення
вимог ст.ст. 33,34 ГПК України, не довів
тих обставин, на які він посилався як на
підставу для зменшення суми пені на 50%.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції повно з'ясував обставини
справи і дав їм правильну юридичну
оцінку. Порушень чи неправильного
застосування норм матеріального чи
процесуального права при розгляді
спору судом першої інстанції, судовою
колегією не встановлено, тому мотиви, з
яких подана апеляційна скарга, не
можуть бути підставою для скасування
прийнятого у справі рішення, а наведені
в ній доводи не спростовують висновків
суду.

Судові витрати зі сплати судового
збору за розгляд апеляційної скарги
покладаються на відповідача згідно ст.
49 ГПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 99, 101, 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України,
Рівненський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

Комунального підприємства
"Дубнокомуненергія" на рішення
господарського суду Рівненської
області від 21.01.14 р. у справі № 918/1874/13
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Рівненської області від 21.01.14 р. у
справі № 918/1874/13 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу №918/1874/13 повернути
господарському суду Рівненської
області.

Головуючий суддя
Бучинська Г.Б.

Суддя
Дужич С.П.

Суддя
Філіпова Т.Л.