номер провадження справи 9/5/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2014
Справа № 908/131/14

За позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 АДРЕСА_1)

до відповідача Управління комунальної
власності Бердянської міської ради
(71100, Запорізька область, м. Бердянськ,
пл. І-ї Бердянської ради, 2)

про визнання договору дійсним

Суддя
Боєва О.С.

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_3 (дов. № 5120 від 25.12.13)

Від відповідача: Саввон С.О. (дов. № 3344
від 27.11.13)

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлено позов про визнання дійсним
договору № 655 від 15.05.2002р. оренди
комунального майна, а саме: нежитлового
приміщення площею 5,9 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 15.01.2014р.
позовна заява прийнята до розгляду,
порушено провадження у справі № 908/131/14,
судове засідання призначено на 11.02.2014р.
Ухвалою суду від 11.02.2014р. в порядку ст. 77
ГПК України розгляд справи відкладено
на 04.03.2014р., потім - на 17.03.2014р. Ухвалою
суду від 17.03.2014р. на підставі ст. 69 ГПК
України строк розгляду спору у справі
продовжено на п'ятнадцять днів - до
01.04.2014р., розгляд справи відкладено на
27.03.2014р.

27.03.2014р. справу розглянуто,
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення. Справа розглянута без
застосування засобів технічної
фіксації судового процесу.

Представник позивача підтримав
позовні вимоги, викладені у позовній
заяві, зазначивши, зокрема, про
наступне. 15.05.2002р. між сторонами був
укладений договір оренди комунального
майна № 655, за яким позивачу було
передано в користування нежитлове
приміщення площею 5,9 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2,
строком на один рік. 21.04.2006р. між
сторонами укладено додаткову угоду до
договору, якою продовжено строк оренди
приміщення до 10.03.2011р., тобто на 5 років.
Як зазначив представник позивача,
останній до сьогоднішнього дня сплачує
оренду плату та всі витрати, пов'язані з
утриманням майна. Позивач неодноразово
звертався з заявами до відповідача про
укладання додаткової угоди про
продовження дії договору строком на 5
років. Проте, на заяви, позивач
отримував від відповідача незрозумілі
за змістом відповіді, що не надавали
відповідь на питання щодо продовження
дії договору. У зв'язку з зазначеним, на
підставі ст.ст. 764, 794 ЦК України, ст. 17
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна», просить
визнати договір оренди комунального
майна № 655 від 15.05.2002р. дійсним.

Представник відповідача проти
позову заперечив, про що зазначив у
своєму відзиві на позов, який надійшов
до суду 27.03.2014р., пояснивши, зокрема,
наступне. Дійсно між сторонами був
укладений договір оренди комунального
майна № 655 від 15.05.2002р., строк договору з
урахуванням додаткової угоди від
21.04.2006р. було визначено до 10.03.2011р.
Рішенням Бердянської міської ради від
28.04.2011р. № 11, зокрема, доручено
відповідачу продовжити строк оренди
нежитлових приміщень за договором
оренди з ПП ОСОБА_1 строком до 11.09.2011р.
(на 6 місяців) з подальшим неподовженням
договору оренди з особливими умовами.
Рішенням Бердянської міської ради від
26.08.2011р. № 28 внесено зміни до п. 1.2.
рішення Бердянської міської ради від
28.04.2011р. № 11 та доручено відповідачу
продовжити строк оренди нежитлових
приміщень строком до 10.12.2011р. (на 9
місяців) з подальшим неподовженням
договору оренди з особливими умовами.
Вказані рішення Бердянської міської
ради чинні, в судовому порядку не
оскаржувались. На виконання даного
рішення (№ 28 від 26.08.2011р.) позивачу було
направлено лист, яким повідомлено про
прийняте рішення, повідомлено про
необхідність укладання додаткової
угоди, проведення оцінки нерухомого
майна та про необхідність повернення
орендованого майна. Незважаючи на це
позивачем додаткову угоду підписано не
було, оцінку нерухомого майна не
здійснено. Крім того, станом на
теперішній час орендар продовжує
користуватися переданим в оренду
майном, за актом приймання-передачі
майно не повернуто. Відповідач вважає,
що дана позовна вимога є по суті
вимогою про встановлення юридичного
факту, а це не відповідає передбаченим
законом (ст. 20 ГК України, ст. 15, ч. 2 ст. 16
ЦК України) способам захисту
порушеного права.

Розглянувши матеріали справи та
вислухавши пояснення представників
позивача та відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

15.05.2002р. між Управлінням
комунальної власності Бердянської
міської ради (орендодавець, відповідач
у справі) та ФОП ОСОБА_1 (орендар,
позивач) був укладений договір оренди
комунального майна № 655, відповідно до
умов якого, орендодавець на підставі
рішення комітету по передачі по
передачі в оренду майна територіальної
громади м. Бердянська № 6 від 25.04.2002р.
передав, а орендар прийняв в строкове
платне користування нежитлове
приміщення, яке знаходиться на балансі
Бердянської міської лікарні, площею,
згідно експертної оцінки, 5.9. кв.м.,
розміщене за адресою: АДРЕСА_2 (частина
вестибуля міської поліклініки), на
першому поверсі, вартість приміщення
визначена згідно з актом оцінки і
становить за експертною оцінкою 2700
грн., виконаною 31.03.2002р. Майно передано в
оренду з метою використання під
магазин з реалізації медичної техніки
(преамбула договору в редакції
додаткової угоди від 21.04.2006р.)

Згідно з п. 2.1. договору вступ орендаря у
користування майном настає одночасно з
підписанням сторонами договору та акта
здачі-приймання вказаного майна.

15.05.2002р., за актом здачі-приймання
нежитлового приміщення,
балансоутримувач передав, а орендар
прийняв вказане вище нежитлове
приміщення.

Пунктом 10.1. договору визначено, що
цей договір діє з 15.05.2002р. по 30.04.2003р.
строком на один рік.

Додатковою угодою від 25.04.2003р., на
підставі рішення Комітету по передачі
в оренду майна територіальної громади
міста Бердянська від 23.04.2002р. № 8,
внесено зміни в договір оренди та
продовжено строк оренди приміщення до
30.04.2006р.

Додатковою угодою від 21.04.2006р., на
підставі рішення Комітету по передачі
в оренду майна територіальної громади
міста Бердянська від 03.06.2006р. № 5,
внесено зміни в п. 10.1. розділу 10
договору оренди комунального майна та
продовжено строк оренди приміщення до
10.03.2011р.

Відповідно до п. 10.7. договору дія
договору оренди припиняється, зокрема,
внаслідок закінчення строку, на який
його було укладено.

Позивач звернувся з позовом до
суду з вимогою визнати договір оренди
комунального майна № 655 від 15.09.2012р.
дійсним, посилаючись, при цьому, на
ст.ст. 764, 794 ЦК України та ч. 2 ст. 17
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна».

Проаналізувавши норми чинного
законодавства, вислухавши пояснення
представників сторін, суд вважає
позовні вимоги такими, що не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

За приписами ст. 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Статтею 20 ГК України визначено, що
держава забезпечує захист прав і
законних інтересів суб'єктів
господарювання та споживачів. Кожний
суб'єкт господарювання та споживач має
право на захист своїх прав і законних
інтересів. Права та законні інтереси
зазначених суб'єктів захищаються
шляхом:

- визнання наявності або відсутності
прав;

- визнання повністю або частково
недійсними актів органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування, актів інших суб'єктів,
що суперечать законодавству, ущемлюють
права та законні інтереси суб'єкта
господарювання або споживачів;
визнання недійсними господарських
угод з підстав, передбачених законом;

- відновлення становища, яке існувало
до порушення прав та законних
інтересів суб'єктів господарювання;

- припинення дій, що порушують право або
створюють загрозу його порушення;

- присудження до виконання обов'язку в
натурі;

- відшкодування збитків;

- застосування штрафних санкцій;

- застосування
оперативно-господарських санкцій;

- застосування
адміністративно-господарських
санкцій;

- установлення, зміни і припинення
господарських правовідносин;

- іншими способами, передбаченими
законом. Порядок захисту прав суб'єктів
господарювання та споживачів
визначається цим Кодексом, іншими
законами.

У статті 15 ЦК України також зазначено,
що кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

В частині 2 ст. 16 ЦК України закріплено
перелік основних засобів захисту
цивільних прав та інтересів, який
кореспондується із положеннями ст. 20 ГК
України. Абзацом другим даної частини
також визначено, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Із аналізу наведеного вище
законодавства слідує, що особа може
звернутися до суду за захистом свого
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання у спосіб, що
встановлений договором або законом.

Законом встановлено конкретні випадки,
коли суд може визнати дійсним правочин.
Так, частиною 2 ст. 220 ЦК України
передбачено що якщо сторони домовилися
щодо усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.

Хоча ст. 220 ЦК України передбачений
такий спосіб захисту, як визнання
договору дійсним, однак дана норма
пов'язана виключно із ухиленням однієї
із сторін договору від нотаріального
посвідчення, який відповідно до закону
підлягає нотаріальному посвідченню.

Заявлена ж позивачем вимога про
визнання договору дійсним на
підставах, зазначених у позові, за
своєю суттю є встановленням факту, що
має юридичне значення. Цей факт може
встановлюватися господарським судом
лише при існуванні та розгляді між
сторонами договору спору про право
цивільне. Його встановлення є
елементом оцінки фактичних обставин
справи та обґрунтованості вимог у разі
виникнення спору між сторонами і не
може самостійно розглядатися в окремій
справі.

Таким чином обраний позивачем спосіб
захисту не відповідає встановленим
законом та договором способом захисту
прав, а тому у позові слід відмовити.

Згідно зі ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Суддя
О.С. Боєва

Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня підписання.
Повне рішення підписано 01.04.2014р.