ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2014 р.
Справа № 914/4098/13

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

Головуючого судді
Юрченка Я.О.

суддів
Давид Л.Л.

Данко Л.С.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю

"Сюрприз", м.Львів №265 від
12.12.2013 року

на рішення господарського суду
Львівської області від 03.12.2013 року

у справі № 914/4098/13

за позовом: Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Львівській

області, м.Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сюрприз", м.Львів

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: Державного
територіального галузевого об'єднання
"Львівська залізниця" в особі
відокремленого підрозділу "Вокзал
станції Львів", м.Львів

про стягнення в сумі 10 735,06 грн.

за участю представників:

від позивача: Парамонов О.С.;

від відповідача: Романчук Ю.Р.;

від третьої особи: Жовтонецький В.М.;

Рішенням господарського суду
Львівської області від 03.12.2013 року у
справі №914/4098/13 (суддя Синчук М.М.) позов
задоволено. Стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю "Сюрприз"
на користь Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Львівській області неустойку у розмірі
10735,06 грн. Стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю "Сюрприз"
на користь Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Львівській області 1 720,50 грн.
судового збору.

Відповідач - Товариство з
обмеженою відповідальністю "Сюрприз"
не погоджуючись із прийнятим рішенням
подав апеляційну скаргу, в якій просить
його скасувати та прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити, оскільки, вважає
оскаржуване рішення таким, що прийняте
з порушенням норм матеріального та
процесуального права. Обґрунтовуючи
апеляційні вимоги апелянт
покликається, зокрема, на акти від
26.10.2011 року, 28.10.2011 року, 15.05.2012 року,
28.03.2013 року, 09.11.2012 року та стверджує, що
був позбавлений можливості
використовувати об'єкт оренди за
цільовим призначенням відповідно до
умов укладеного договору. Виходячи із
змісту норми ч.6 ст.762 Цивільного
кодексу України згідно з якою наймач
звільняється від плати за весь час,
протягом якого майно не могло бути
використане ним через обставини, за які
він не відповідає, вважає, що місцевий
господарський суд дійшов помилкового
висновку про задоволення позову.

Позивач - Регіональне відділення
Фонду державного майна України по
Львівській області на спростування
вимог апеляційної скарги, подало
відзив на неї, в якому зазначає зокрема,
що скаржником не спростовано
обставини, покладені в основу позовних
вимог, натомість, апеляційні вимоги є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають.

Львівський апеляційний
господарський суд в складі колегії
суддів Юрченка Я.О. (головуючий), Гриців
В.М., Матущака О.І., визнав подані
матеріали достатніми для прийняття
апеляційної скарги до провадження та
ухвалою від 20.12.2013 року призначив до
розгляду в судовому засіданні на 28.01.2014
року.

В судовому засіданні 28.01.2014 року
оголошено перерву до 18.02.2014 року.

З підстав, визначених в ухвалі суду від
18.02.2014 року, розгляд справи №914/4098/13
відкладено на 11.03.2014 року.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 11.03.2014 року,
залучено до участі у даній справі третю
особу, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні позивача -
Державне територіальне галузеве
об'єднання "Львівська залізниця" в
особі відокремленого підрозділу
"Вокзал станції Львів", розгляд справи
№914/4098/13 відкладено на 18.03.2014 року.

Розпорядженням в. о. голови суду
від 18.03.2014 року, у склад колегії для
розгляду даної справи, замість суддів
Гриців В.М. та Матущака О.І., введено
суддів Давид Л.Л., Данко Л.С.

З підстав, визначених в ухвалі
суду від 18.03.2014 року, розгляд даної
справи відкладено на 01.04.2014 року.

Третя особа - Державне територіальне
галузеве об'єднання "Львівська
залізниця" в особі відокремленого
підрозділу "Вокзал станції Львів" на
виконання вимог ухвали суду від 18.03.2014
року, надало пояснення по суті актів
від 26.10.2011 року, 28.10.2011 року, 15.05.2012 року,
28.03.2013 року, 09.11.2012 року, покладених в
основу апеляційних вимог, та зазначило,
що такі не стосуються спірного періоду
нарахування неустойки (з 17.04.2013 року по
30.09.2013 року), а відтак, не мають значення
для даної справи.

В судовому засіданні представник
скаржника підтримав апеляційні вимоги
та просив оскаржуване рішення
скасувати - в позові відмовити.
Натомість, представники позивача та
третьої особи просили в задоволенні
апеляційної скарги відмовити та
залишити оскаржуване рішення без змін.

Розглянувши апеляційну скаргу та
відзив на неї, вивчивши матеріали
справи, оцінивши наявні в ній докази,
заслухавши судові дебати, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення місцевим
господарським судом, дослідивши
правильність застосування судом
першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
вважає, що у задоволенні апеляційної
скарги слід відмовити, а рішення
господарського суду Львівської
області від 03.12.2013 року у справі №914/4098/13
- залишити без змін, виходячи з
наступного.

Аналізом матеріалів справи
встановлено наступне.

22.12.2009р. між РВ ФДМУ по Львівській
області (орендодавець) та ТзОВ "Сюрприз"
(орендар) укладено договір оренди № 197
нерухомого державного майна (надалі -
договір), згідно умов якого
орендодавець (позивач у справі)
передав, а орендар (відповідач у справі)
прийняв в строкове платне користування
державне окреме індивідуально
визначене майно - частину площі
приміського касового залу будівлі
вокзалу станції Львів, загальною
площею 6,00 кв.м., за адресою м. Львів, пл.
Двірцева, 1, що перебуває на балансі
відокремленого підрозділу "Вокзалу
станції Львів" ДТГО "Львівська
залізниця" (балансоутримувач).

Відповідно до п. 1.2 договору, майно
передається в оренду з метою: 4,00 кв.м.
для розміщення торгівельного об'єкту з
продажу продовольчих товарів, крім
товарів підакцизної групи; 1,00 кв.м. для
розміщення торгівельного об'єкту з
продажу непродовольчих товарів; 1,00
кв.м. для розміщення торгівельного
об'єкту з продажу алкогольних та
тютюнових виробів.

Договір укладено строком на 2 роки 364
дні, що діє з 22.12.2009р. по 19.12.2012р. включно
(п. 10.1. договору).

26.04.2010р. між РВ ФДМУ по Львівській
області (орендодавець) та ТзОВ "Сюрприз"
(орендар) укладено договір про
внесення змін до договору оренди
індивідуально визначеного нерухомого
майна, що належить до державної
власності від 22.12.2009р. №197, згідно з яким
строк дії договору продовжений до
10.04.2013р. включно.

В силу вимог ст.ст.11, 626 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України), ст.
174 Господарського кодексу України (далі
- ГК України) договір є підставою
виникнення господарських зобов'язань,
які мають виконуватись належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору (ст.193 ГК України), і
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 ЦК України,
п.7 ст.193 ГК України). Статтею 629 ЦК
України встановлено, що договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 10.4. договору у разі
відсутності заяви однієї із сторін про
припинення цього договору або зміну
його умов після закінчення строку його
чинності протягом одного місяця
договір вважається продовженим на той
самий строк і на тих самих умовах, які
були передбачені цим договором.
Зазначені дії оформлюються додатковим
договором, який є невід'ємною частиною
договору при наявності погодження
балансоутримувача та органу,
уповноваженого управляти об'єктом
оренди.

Згідно п. 10.6. Договору, чинність цього
Договору припиняється, зокрема,
внаслідок закінчення строку, на який
його було укладено.

30.04.2013 р. позивач звернувся до
відповідача із заявою від 30.04.2013 р.
№11-03-02823 про припинення Договору.
Отримання відповідачем вказаної заяви
не заперечується та підтверджується
належним чином засвідченими копіями
рекомендованого повідомлення про
вручення поштового відправлення від
30.04.2013 року, реєстру від 30.04.2013 року на
відправку через п/в м.Львова
рекомендаційної кореспонденції,
поштової квитанції від 03.05.2013 року.

Таким чином, договір оренди
індивідуально визначеного нерухомого
майна, що належить до державної
власності №197 від 22.12.2009 року припинив
свою дію.

Предметом позову у даній справі є
стягнення неустойки в сумі 10 735,06 грн.,
на нарахованої на підставі ст.785 ЦК
України, за період з 17.04.2013 року по 30.09.2013
року.

Відповідно до ст.785 ЦК України у разі
припинення договору найму наймач
зобов'язаний негайно повернути
наймодавцеві річ у стані, в якому вона
була одержана, з урахуванням
нормального зносу, або у стані, який
було обумовлено в договорі. Якщо наймач
не виконує обов'язку щодо повернення
речі, наймодавець має право вимагати
від наймача сплати неустойки у розмірі
подвійної плати за користування річчю
за час прострочення.

Із змісту наведених норм законодавства
вбачається, що у разі припинення
договору оренди право орендодавця
вимагати від наймача сплати неустойки
у розмірі подвійної плати за
користування річчю виникає лише у разі
невиконання орендарем обов'язку щодо
повернення об'єкту оренди.

У відповідності до п. 10.8. договору, у
разі припинення або розірвання цього
Договору майно протягом трьох робочих
днів повертається орендарем
балансоутримувачу.

Пунктом 10.9. договору сторони визначили,
що майно вважається повернутим
балансоутримувачу з моменту
підписання орендарем та
балансоутримувачем акта
приймання-передачі, один примірник
якого протягом трьох днів орендарем
скеровується орендодавцю. Обов'язок по
складанню акта приймання-передачі про
повернення майна покладається на
орендаря.

Відтак, укладаючи договір, відповідач
взяв на себе обов'язок, при настанні
відповідних обставин (припинення
договору) скласти акт
приймання-передачі про повернення
майна. Однак, в матеріалах справи
відсутній, а скаржником суду не поданий
акт приймання-передачі про повернення
майна (об'єкта оренди).

Отже, відповідач всупереч умов
укладеного договору, не виконав
обов'язок, встановлений п.10.9. договору.
Наведене відповідачем не
заперечується. При цьому, відповідачем
не заперечується факт отримання
об'єкта оренди на підставі акту
приймання-передачі від 22.12.2009р.

Відповідно до п.10.10 договору якщо
орендар не виконує обов'язку щодо
повернення майна, орендодавець має
право вимагати від орендаря сплати
неустойки у розмірі подвійної орендної
плати за весь час користування майном
прострочення за час прострочення.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується із висновком місцевого
господарського суду про
обґрунтованість позовних вимог та
наявність правових підстав для їх
задоволення, оскільки, такі
підтверджуються документальними
доказами та відповідають вимогам
чинного законодавства.

Разом з тим, перевіряючи доводи
апеляційної скарги, обґрунтовані
нормами ст.762 ЦК України та актами про
проведення перевірки (обстеження)
стану об'єкта оренди від 26.10.2011 року, від
28.10.2011 року, 15.05.2012 року, 28.03.2013 року та
актами про не допуск до орендованого
майна від 22.10.2012 року, від 09.11.2012 року,
від 11.12.2009 року колегією суддів
встановлено, що такі висновку
місцевого господарського суду не
спростовують, оскільки, неустойка, яка
є предметом стягнення у даній справі,
нарахована за період з 17.04.2013 року по
30.09.2013 року. Тому, вищевказані акти не
розцінюються колегією суддів, як такі
що мають значення для правильного
вирішення даного спору.

Крім того, місцевим господарським
судом при прийнятті оскаржуваного
рішення вірно встановлено, що рішенням
господарського суду Львівської
області від 24.10.2012 року у справі №
5015/3217/12 (5015/7126/11) (суддя Сухович Ю.О.), що
залишене без змін постановою
Львівського апеляційного
господарського суду від 13.12.2012 р., у
задоволенні позовних вимог ТзОВ
"Сюрприз" в частині зобов'язання ДТГО
"Львівська залізниця" в особі ВП "Вокзал
станції Львів" усунути перешкоди в
користуванні ТзОВ "Сюрприз" майном,
орендованим згідно з договором оренди
№197 від 22.12.2009 року -частиною площі
приміського касового залу будівлі
вокзалу станції Львів загальною площею
6,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м.
Львів, пл. Двірцева, 1, - відмовлено,
окільки, ТзОВ "Сюрприз" не доведено
належними та допустимими доказами
чинення відповідачем перешкод у
користуванні майном, орендованим
згідно з договором оренди, а саме
частиною площею приміського касового
залу будівлі вокзалу станції Львів,
площею 6,4 кв.м.

Більше того, норми статті 762 ЦК України
забезпечують правове регулювання
плати за користування майном (орендна
плата). Натомість предметом спору у
даній справі є стягнення неустойки,
нарахованої за порушення обов'язку
щодо повернення об'єкту оренди. Відтак,
покликання апелянта на п.6 ст.762 ЦК
України є помилковими, оскільки, норми
наведеної статті не підлягають
застосуванню до спірних правовідносин
у даній справі.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. За приписами статті 34 ГПК
України, господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Відповідно до статті 43 ГПК
України, господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Сукупність наведених норм
процесуального права свідчить про те,
що оцінка наданих сторонами доказів на
підтвердження відповідних фактів,
повинна відбуватись з урахуванням
сукупності всіх обставин, які існують
на момент розгляду справи.

Отже, з огляду на викладене вище,
колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
вважає, що рішення господарського суду
Львівської області від 03.12.2013 року
відповідає матеріалам справи,
ґрунтується на чинному законодавстві і
підстав для його скасування немає,
зазначені в апеляційній скарзі інші
доводи скаржника, документально не
обґрунтовані, не базуються на
законодавстві, що регулює спірні
правовідносини, а тому не визнаються
такими, що можуть бути підставою згідно
ст. 104 ГПК України для скасування чи
зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 91, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Львівський апеляційний
господарський суд -

П О С Т А Н О В И В :

1. В задоволенні апеляційної скарги
Товариства з обмеженою
відповідальністю

«Сюрприз», м.Львів №265 від 12.12.2013 року
відмовити.

2. Рішення господарського суду
Львівської області від 03.12.2013 року у
справі №914/4098/13 залишити без змін.

3. Постанова може бути оскаржена в
касаційному порядку.

4. Матеріали справи скеровуються в
господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови виготовлено
03.04.2014 року

Головуючий-суддя
Юрченко Я.О.

Суддя
Давид Л.Л.

Суддя
Данко Л.С.