ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року Справа № 10/5005/10928/2012

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого Дунаєвської
Н.Г.суддівГольцової Л.А. (доповідач),
Мележик Н.І.розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Приватної фірми "Нік Ан"на
постановуДніпропетровського
апеляційного господарського суду від
19.11.2013у справі№
10/5005/10928/2012господарського
судуДніпропетровської областіза
позовомПриватної фірми "Нік Ан"до1.
Дніпропетровської міської ради; 2.
Виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради; 3.
Комунального підприємства
"Міськавтопарк" Дніпропетровської
міської ради; 4. Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4;третя
особаКомунальне підприємство
"Дніпропетровське МБТІ"провизнання
незаконними та скасування рішень,
визнання недійсним договоруза участю
представників сторін:

позивача: Коваленко С.О., дов. від
02.03.2011; Буц М.Г. - директор;

відповідача-1: повідомлений, але не
з'явився;

відповідача-2: повідомлений, але не
з'явився;

відповідача-3: повідомлений, але не
з'явився;

відповідача-4: повідомлений, але не
з'явився;

третьої особи: повідомлений, але не
з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Дніпропетровської області від 31.01.2013 у
справі №10/5005/10928/2012 (суддя Кощеєв І.М.)
позов задоволено повністю.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
19.11.2013 (колегія суддів у складі:
головуючий суддя - Дмитренко А.К., судді
- Прокопенко А.Є., Крутовських В.І.)
рішення Господарського суду
Дніпропетровської області від 31.01.2013 у
справі № 10/5005/10928/2012 скасовано, прийнято
нове рішення, яким в позові відмовлено.

Не погоджуючись з судовим
рішенням апеляційного господарського
суду у даній справі, позивач звернувся
до Вищого господарського суду України
з касаційною скаргою, в якій просить її
скасувати та прийняти нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги
частково, а саме: 1) визнати незаконним
та скасувати рішення Виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради від 16.05.2012 № 452 "Про затвердження
Переліку спеціальних земельних
ділянок, відведених для організації та
провадження діяльності із
забезпечення паркування транспортних
засобів у м. Дніпропетровську" в
частині затвердження в Переліку
спеціальних земельних ділянок,
відведених для організації та
провадження діяльності із
забезпечення паркування транспортних
засобів у м.Дніпропетровську,
майданчика для паркування, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1
загальною площею 3450 м2; 2) визнати
недійсним договір № 237 АП "Про
організацію та експлуатацію
майданчика для паркування", укладений
29.11.2012 між КП "Міськавтопарк"
Дніпропетровської міської ради та ФОП
ОСОБА_4

Обґрунтовуючи підстави звернення з
касаційною скаргою, скаржник послався
на порушення судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Відзиви на касаційну скаргу не
надходили, що не є перешкодою для суду
касаційної інстанції переглянути в
касаційному порядку оскаржуване
судове рішення.

Усіх учасників судового процесу
відповідно до статті 1114 ГПК України
належним чином повідомлено про час і
місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання
їм судами попередніх інстанцій
належної юридичної оцінки та повноти
встановлення обставин справи,
дотримання норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Вищого господарського суду України
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, з огляду на
наступне.

Місцевим та апеляційним
господарськими судами під час розгляду
справи встановлено наступні фактичні
обставини.

Дніпропетровською міською радою
28.12.2011 прийнято рішення № 9/19 "Про
внесення змін до Положення про порядок
справляння збору за місця для
паркування транспортних засобів на
території міста", додатком № 3 до якого
затверджений новий Перелік
спеціальних земельних ділянок,
відведених для організації та
провадження діяльності із паркування
транспортних засобів, які не
розташовано у центральній частині
міста та не облаштовано технічними
пристроями обмеження в'їзду для
окремих місць паркування.

Виконавчим комітетом
Дніпропетровської міської ради 16.05.2012
прийнято рішення №452 "Про затвердження
Переліку спеціальних земельних
ділянок, відведених для організації та
провадження діяльності із
забезпечення паркування транспортних
засобів, у м.Дніпропетровську".

КП "Міськавтопарк" визнано переможцем
конкурсу з визначення
балансоутримувачів майданчиків для
паркування транспортних засобів, які
перебувають у комунальній власності
територіальної громади міста (протокол
від 27.06.2012 № 4 засідання конкурсної
комісії з визначення
балансоутримувачів майданчиків для
паркування транспортних засобів, які
перебувають у комунальній власності
територіальної громади міста).

Судами досліджено, що відповідно
витягу з протоколу від 10.10.2012 № 60
засідання постійної комісії з питань
транспорту, дорожнього господарства та
зв'язку Дніпропетровської міської
ради, КП "Міськавтопарк" надано дозвіл
на укладення договорів про організацію
та експлуатацію майданчиків для
паркування, зокрема, з ФОП ОСОБА_4
(АДРЕСА_1).

Між КП "Міськавтопарк"
Дніпропетровської міської ради
(Балансоутримувач) та ФОП ОСОБА_4 (Агент)
29.11.2012 укладено договір № 237 АП про
організацію та експлуатацію
майданчика для паркування, за умовами
якого Балансоутримувач надав Агенту у
користування за плату майданчик для
паркування транспортних засобів
комунальної форми власності, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1
загальною площею 3450,0 м2. Розрахункова
площа земельної ділянки для сплати
збору за паркування - 3105,0 м2.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, як
вірно зазначили суди, позивач послався
на те, що договір суперечить ст.ст. 321, 760
ЦК України, Закону України "Про
благоустрій населених пунктів",
оскільки фактично обмежує право
власності позивача та речове право на
користування земельною ділянкою під
належними йому будівлями та спорудами.
Вищенаведені рішення ради, на
переконання позивача, прийняті з
порушенням вимог чинного
законодавства та є незаконними в
частині включення майданчику, який
розташований на місці автомобільної
стоянки належної останньому на праві
власності, у перелік спеціальних
ділянок для паркування та передання їх
на баланс КП "Міськавтопарк".

Приймаючи рішення про
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з положень ЦК
України, ЗК України, Закону України "Про
благоустрій населених пунктів" та
дійшов висновку, що визначення спірної
земельної ділянки, на якій розташоване
нерухоме майно позивача, як майданчика
для паркування, є порушенням та
невизнанням переважного права
позивача на оформлення цієї земельної
ділянки в користування, у зв'язку з чим
таке право підлягає захисту в судовому
порядку. Також, суд встановив, що право
власності позивача на автостоянку
підтверджується не лише
правовстановлюючими документами, а й
постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
11.10.2010 у справі №10/346-09(12/173-06), яка
залишена без змін постановою Вищого
господарського суду України від 19.01.2011.

Здійснюючи перегляд рішення
місцевого господарського суду в
апеляційному порядку, суд керуючись
положеннями ЗК України, ЦК України,
Закону України "Про благоустрій
населених пунктів", перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в повному обсязі
в межах повноважень, наданих ст.ст. 99, 101
ГПК України, надавши оцінку всім
матеріалам справи в сукупності дійшов
висновку, що позивачу на праві
власності належить лише будинок
охорони (літ. А-1), тоді як відомості про
належність останньому іншого
нерухомого майна та його реєстрацію у
відповідності до вимог законодавства
України, матеріалами справи не
підтверджено. Факти, встановлені
судовим рішенням у справі №10/346-09(12/173-06)
не можуть братись до уваги на підставі
ст. 35 ГПК України, оскільки суб'єктний
склад у даній справі та згаданій є
різним.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115 ГПК
України, касаційна інстанція перевіряє
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у рішенні
місцевого господарського суду та
постанові апеляційного господарського
суду.

Відповідно абз. 2 п. 1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
23.03.2012 № 6 "Про судове рішення", рішення з
господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору (п.2
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
№ 6).

Статтею 30 ЗК України в редакції,
чинній на момент виникнення у позивача
права власності на будівлю (споруду) за
свідоцтвом про право власності від
29.10.1998, передбачено, що при переході
права власності на будівлю і споруду
разом з цими об'єктами переходить у
розмірах, передбачених статтею 67 цього
Кодексу, і право власності або право
користування земельною ділянкою без
зміни її цільового призначення і, якщо
інше не передбачено у договорі
відчуження - будівлі та споруди.

Право власності або право
користування земельною ділянкою у
перелічених випадках посвідчується
Радами народних депутатів відповідно
до вимог статті 23 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 23 ЗК України, право
власності або право постійного
користування землею посвідчується
державними актами, які видаються і
реєструються сільськими, селищними,
міськими, районними Радами народних
депутатів.

Право власності на землю або
право користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право (ст. 22 ЗК України).

З огляду на вимоги законодавства
України у зазначеній редакції,
апеляційний господарський суд
мотивовано звернув увагу на
недоведеність матеріалами справи
тверджень позивача про наявність у
нього оформлених належним чином
правовстановлюючих документів на
право постійного користування
земельною ділянкою під спорудою, на яку
оформлено свідоцтво від 29.10.1998.

При цьому, суд апеляційної
інстанції, надавши оцінку свідоцтву
про право власності від 29.10.1998
встановив, що позивачу належить лише
будинок охорони (літ. А-1) і відомості
про належність позивачеві іншого
нерухомого майна згадане свідоцтво не
містить, що свідчить про відсутність
відповідної реєстрації решти
нерухомого майна, на яке посилається
позивач та наявність якого встановив
суд першої інстанції. Зазначене також
підтверджується листом КП
"Дніпропетровське МБТІ" від 05.06.2013 №5553.

Водночас, апеляційний
господарський суд цілком слушно
звернув увагу, що в господарській
справі №10/346-09(12/173-06), на яку посилається
місцевий господарський суд, та у даній
справі суб'єктний склад сторін не є
тотожним, а тому факти, встановлені
судом у зазначеній справі не можуть
вважатись такими, що не підлягають
доведенню у цій справі в розумінні ст. 35
ГПК України.

Також, судом спростовано
посилання позивача та висновки суду
першої інстанції, що позивач є
власником автостоянки як цілісного
майнового комплексу. Так, згідно п. 1.6
Інструкції про порядок державної
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна, що перебувають у
власності юридичних та фізичних осіб,
затвердженої Наказом Державного
комітету будівництва, архітектури та
житлової політики України від 09.06.1998 №
121 (чинної на момент виникнення спірних
правовідносин), державна реєстрація
права власності на об'єкти нерухомого
майна в бюро технічної інвентаризації
є обов'язковою для власників, незалежно
від форми власності.

Державній реєстрації підлягають
тільки ті об'єкти нерухомості,
будівництво яких закінчено, та
прийняті в експлуатацію у
встановленому порядку незалежно від
форм їхньої власності та при наявності
матеріалів технічної інвентаризації,
підготовлених тим бюро технічної
інвентаризації, яке проводить державну
реєстрацію права власності на ці
об'єкти (п. 1.8 Інструкції).

Матеріалами справи не доведено
наявність документів, які б
підтверджували факт введення
автостоянки, як цілісного майнового
комплексу, в експлуатацію, про що
підставно зроблено висновок
апеляційним господарським судом.

Доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору (ст. 32
ГПК України).

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень (ч.
1 ст. 33 ГПК України).

Згідно ст. 34 ГПК України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на встановлене, суд
апеляційної інстанції дійшов
мотивованого висновку про відсутність
підстав стверджувати про порушення
прав власності позивача (в межах даних
правовідносин) у зв'язку з прийняттям
оспорюваних рішень ради та укладання
договору між відповідачем-3 і третьою
особою.

Суд визнає незаконним та скасовує
правовий акт індивідуальної дії,
виданий органом державної влади,
органом влади Автономної Республіки
Крим або органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.
Суд визнає незаконним та скасовує
нормативно-правовий акт органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси (ст. 21 ЦК України).

Акти органів та посадових осіб
місцевого самоврядування з мотивів
їхньої невідповідності Конституції
або законам України визнаються
незаконними в судовому порядку (п. 10 ст.
59 Закону України "Про місцеве
самоврядування").

З наведених норм вбачається, що
підставою для визнання правового акту
недійсним (незаконним, протиправним),
тобто таким, що не відповідає закону
може бути прийняття такого акту
органом або посадовою особою з
перевищенням наданих йому законом
повноважень або в межах компетенції,
але з порушенням діючого
законодавства.

Судом апеляційної інстанції
досліджено та встановлено, що міська
рада, приймаючи спірні рішення, діяла
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачений законодавством
України.

Крім того, судом з'ясовано, що
відповідно до рішення міської ради від
02.02.2011 №40/8 "Про проведення конкурсу з
визначення балансоутримувачів
майданчиків для паркування
транспортних засобів, які перебувають
у комунальній власності
територіальної громади міста",
Департаментом транспорту та зв'язку
Дніпропетровської міської ради в
газеті "Наше місто" опубліковано (№
71(3536) від 06.06.2012) інформацію про
проведення конкурсу з визначення
балансоутримувачів майданчиків для
паркування у м.Дніпропетровську.

КП "Міськавтопарк" Дніпропетровської
міської ради подано заявку на участь у
зазначеному конкурсі, за результатами
проведення якого, підприємство визнано
переможцем (протокол засідання
конкурсної комісії від 27.06.2012 № 4).

Апеляційним господарським судом
встановлено, що відповідно п. 4.6 Порядку
проведення конкурсу з визначення
балансоутримувачів майданчиків для
паркування, затвердженого рішенням
Дніпропетровської міської ради від
06.04.2011 № 60/10 "Про внесення змін до
рішення міської ради від 02.02.2011 № 40/8
"Про проведення конкурсу з визначення
балансоутримувачів майданчиків для
паркування транспортних засобів, які
перебувають у комунальній власності
територіальної громади міста",
балансоутримувач на підставі
протоколу (або витягу з протоколу)
конкурсної комісії обліковує на своєму
балансі майданчик для паркування, який
перебуває у комунальній власності
територіальної громади міста. Інших
вимог щодо обліку на балансі
підприємства майданчиків для
паркування рішенням не передбачено, а
тому на підставі витягу з протоколу
засідання конкурсної комісії від 27.06.2012
№ 4 підприємством обліковано на своєму
балансі майданчик для паркування
місцезнаходженням АДРЕСА_1.

Відповідно до приписів статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину сторонами вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу; а саме: зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Зміст правочину
складають як права та обов'язки, про
набуття, зміну, припинення яких
домовилися учасники правочину.

Згідно зі ст. 20 Закону України "Про
благоустрій населених пунктів",
рішення місцевих органів виконавчої
влади та органів місцевого
самоврядування щодо благоустрою
території певного населеного пункту є
обов'язковим для виконання розміщеними
на цій території підприємствами,
установами, організаціями та
громадянами, які на ній проживають.

Укладаючи спірний договір з ФОП
ОСОБА_4, КП "Міськавтопарк"
Дніпропетровської міської ради, як
правильно зауважив апеляційний
господарський суд, діяло в межах
повноважень наданих Дніпропетровською
міською радою та на виконання вимог
наведеного законодавства.

Господарський суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом (ч. 1 ст. 43
ГПК України).

Матеріали справи свідчать про те,
що апеляційним господарським судом в
порядку ст.43 ГПК України всебічно,
повно і об'єктивно досліджено
матеріали справи в їх сукупності і
вірно застосовано норми
процесуального та матеріального права.

Переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.
Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази (ст. 1117
ГПК України).

Суд касаційної інстанції дійшов
висновку, що апеляційний господарський
суд в порядку ст.ст. 42, 43, 47, 43, 99, 101 ГПК
України всебічно, повно і об'єктивно
розглянув в судовому процесі всі
обставини справи в їх сукупності,
дослідив та належним чином оцінив
подані сторонами в обґрунтування своїх
вимог і заперечень докази.

При цьому, зазначений вище суд
правильно звернув увагу, що наявні
докази, надані учасниками процесу та
зібрані під час розгляду справи по суті
спору, підлягають оцінці у їх
сукупності і жодний доказ не має для
господарського суду заздалегідь
встановленої сили. При здійсненні
перегляду справи в апеляційному
порядку, суд, відхиляючи доводи
позивача, спростовуючи подані останнім
докази, у мотивувальній частині
судового рішення навів правове
обґрунтування і ті доведені фактичні
обставини, з огляду на які ці доводи та
докази не взято судом апеляційної
інстанції до уваги.

З урахуванням наведених правових
положень та встановлених
Дніпропетровським апеляційним
господарським судом обставин справи,
колегія суддів Вищого господарського
суду України вважає, що доводи,
викладені позивачем у касаційній
скарзі є необґрунтованими, оскільки
вони, фактично, стосуються переоцінки
доказів у справі, що виходить за межі
компетенції суду касаційної інстанції,
тому підстави для скасування
оскарженого судового акту відсутні.

Керуючись ст. ст. 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватної фірми "Нік
Ан" залишити без задоволення, а
постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
19.11.2013 у справі №10/5005/10928/2012 - без змін.

Головуючий суддя
Н.Г.ДУНАЄВСЬКА

Судді
Л.А. ГОЛЬЦОВА

Н.І. МЕЛЕЖИК