ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ
РІШЕННЯ

20.03.2014
Справа № 907/54/14

За позовом Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця "м.Львів.

до Лазещинської сільської ради,
с.Лазещина, Рахівського району.

до Фізичної особи- підприємця ОСОБА_1,
с.Лазещина, Рахівського району.

про визнання незаконним та скасування
рішення Лазещинської сільської ради
від 24.08.2003, визнання недійсним договору
купівлі - продажу земельної ділянки від
26.12.2003,скасування державної реєстрації
права власності на земельну ділянку,
усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою.

Суддя О.С.Йосипчук

За участі представників:

від позивача - Сковородько В.,
начальник юридичного відділу

від відповідчач-1 - не з'явився

від віповідача-2 - ОСОБА_3, представник
за дов. від 05.02.14р., ОСОБА_1, ФОП

СУТЬ СПОРУ: Державним
територіально-галузевим об'єднанням
"Львівська залізниця "м.Львів заявлено
позов до Лазещинської сільської ради,
с.Лазещина, Рахівського району та до
Фізичної особи- підприємця ОСОБА_1,
с.Лазещина, Рахівського району про
визнання незаконним та скасування
рішення Лазещинської сільської ради
від 24.08.2003, визнання недійсним договору
купівлі - продажу земельної ділянки від
26.12.2003, скасування державної реєстрації
права власності на земельну ділянку,
усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою.

Представник позивача підтримав
позовні вимоги повністю з підстав,
наведених у позовній заяві та
поссненнях. Зокрема стверджує, що
рішення Лазещинської сільської ради
від 24.08.2003р. підлягає до скасування
судом, з огляду на його незаконність,
оскільки воно прийнято в період, коли
частина проданої земельної ділянки
входила до смуги відведення залізниці.

Разом із тим позивач стверджує, що
договір купівлі-продажу має бути
визнаний судом недійсним, з підстав,
передбачених ч. 3 ст.215 ЦК України,
оскільки заінтересована особа
заперечує дійсність договору на
підставах, встановлених законом.
Позивач посилається на ч. 1 ст. 215 ЦК
України, зазначаючи, що підставою
недійсності правочинну є недодержання
сторонами в момент вчинення правочинну
вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6
ст. 203 вказаного Кодексу.

Представник відповідача 1
заперечив проти задоволення позову з
підстав, вказаних у письмових
запереченнях від 31.01.2014 №42. Зокрема
зазначає, що оспорюване рішення
відповідає вимогам Конституції
України та Земельного кодексу України,
тому відсутні підстави для визнання
його незаконним.

Відповідач 2 також проти позовних
вимог заперечив з підстав, викладених у
відзиві на позов та письмових
поясненнях. Зазначив, що оспорюване
рішення є законним, а спірна земельна
ділянка перебуває у його власності
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Заслухавши пояснення представників
учасників процесу та вивчивши
матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Лазещинської сільської
ради 6 сесії 4 скликання від 24 серпня 2003
року "Про продаж земельних ділянок
несільськогосподарського призначення"
погоджено звіт про експертну грошову
оцінку земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
на території Лазещинської сільської
ради Закарпатської області, що
перейшла у користування фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, затвердженої
її вартість та надано дозвіл ФОП
ОСОБА_1 на її викуп (земельної ділянки,
що відноситься до земель
промисловості площею 1500 кв.м., для
обслуговування лісопильного цеху на
території Лазещинської сільської ради
Закарпатської області), а також
затверджено умови її продажу.

В подальшому, згідно із вказаним
рішенням між відповідачами укладено
договір купівлі-продажу земельної
ділянки несільськогосподарського
призначення від 26.12.2003р., відповідно до
якого відповідач 1 продав, а відповідач
2 купив земельну ділянку площею 1500 кв.м.,
яка розташована на території
Лазещинської сільської ради
Закарпатської області.

На підставі згаданого договору
фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1
видано Державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЗК
№058625, відповідно до якого відповідач 2
є власником згаданої земельної
ділянки.

Позивач просить суду визнати
незаконним та скасувати вказане
рішення ради, визнати недійсним
зазначений договір та скасувати
державну реєстрацію права власності, а
також усунути перешкоди у
користуванні вказаною земельною
ділянкою.

Суд дійшов висновку про відмову у
позові, з огляду на наступне.

Згідно з ст.6 Закону України „Про
залізничний транспорт" землі, що
надаються у постійне користування для
потреб залізничного транспорту,
визначаються відповідно до Земельного
кодексу України та Закону України
„Про транспорт".

Відповідно до приписів ст.19
Земельного кодексу України за цільовим
призначенням землі поділяють, між
іншим, на землі промисловості,
транспорту, зв'язку, енергетики,
оборони. Статтею 20 Земельного кодексу
України передбачено, що віднесення
земель до тієї чи іншої категорії, а
також зміна цільового призначення
земель проводиться на підставі
рішення органів державної влади та
органів місцевого самоврядування
відповідно до їх повноважень.

Відповідно до статті 67
Земельного кодексу України, до земель
транспорту належать землі надані
підприємствам, установам та
організаціям залізничного
автомобільного транспорту і
дорожнього господарства, морського,
річкового, авіаційного,
трубопровідного транспорту та
міського електротранспорту для
виконання покладених на них завдань
щодо експлуатації, ремонту і розвитку
об'єктів транспорту.

Статтею 68 Земельного Кодексу
України передбачено, що до земель
залізничного транспорту належать
землі смуг відведення залізниць під
залізничним полотном та його
облаштуванням, станціями з усіма
будівлями і спорудами енергетичного,
локомотивного, вагонного, колійного,
вантажного і пасажирського
господарства, сигналізації та зв'язку,
водопостачання, каналізації; під
захисними та укріплювальними
насадженнями, службовими,
культурно-побутовими будівлями та
іншими спорудами, необхідними для
забезпечення роботи залізничного
транспорту.

Отже, ст.68 Земельного кодексу
України та ст. 6 Закону України „Про
залізничний транспорт", ст. 23 Закону
України „Про транспорт" встановлено,
що до земель залізничного транспорту
належать землі, надані в користування
підприємствам і організаціям
залізничного транспорту відповідно до
чинного законодавства України.

В матеріалах справи відсутні
докази надання в визначеному
законодавством порядку спірної
ділянки позивачу чи іншим
підприємствам залізничного транспорту
для виконання покладених на них
завдань щодо експлуатації, ремонту і
розвитку об'єктів транспорту. Судом не
встановлено віднесення спірної
ділянки до земель залізничного
транспорту.

Відповідно до ст.125 Земельного
кодексу України, в редакції діючій на
момент виникнення спірних
правовідносин (прийняття рішення
відповідачем та видачі Державного акту
про право власності на земельну
ділянку, укладенням договору), право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку або
право оренди земельної ділянки
виникає: після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації;
після укладення договору оренди і його
державної реєстрації.

Приступати до використання
земельної ділянки до встановлення її
меж у натурі (на місцевості), одержання
документа, що посвідчує право на неї, та
державної реєстрації забороняється.

Відповідні за змістом норми
містились і в ст.22 Земельного кодексу
України від 18 грудня 1990 року та ст.21-22
Земельного кодексу Української РСР від
08 липня 1970 року.

У відповідності до ст. 125
Земельного кодексу України право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Докази, на які посилається
позивач, зокрема План смуги відведення
лінії Вороненька - Теребушани
Львівської залізниці 1952р. суд вважає
такими, що не підтверджують позовні
вимоги, оскільки у розумінні ст.ст. 125, 126
Земельного кодексу України вказані
докази не підтверджують державної
реєстрації права користування. Отже,
судом встановлено, що
правовстановлюючі документи на спірну
земельну ділянку державному
територіально-галузевому об'єднанню
„Львівська залізниця" не видавались.
Державна реєстрація права
користування земельною ділянкою в
порядку, визначеному законодавством,
за позивачем не проводилась.

Згідно з ч.4 ст. 41 Конституції
України ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Пунктом б ч. 1 ст. 12 Земельного
кодексу України до повноважень
сільських рад у галузі земельних
відносин на території сіл належить,
зокрема, передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Приписами ст. 81 цього кодексу
встановлено, що громадяни України
набувають права власності на земельні
ділянки на підставі, зокрема,
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності
(пункт „б" частини 1).

У відповідності до ч. 1 ст. 116
Земельного кодексу України громадяни
та юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.

Однією з гарантій права
власності на земельну ділянку,
передбачених ст. 153 Земельного кодексу
України, є те, що власник не може бути
позбавлений права власності на
земельну ділянку, крім випадків,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами України.

Матеріалами справи повністю
підтверджено, що спірна земельна
ділянка виділена відповідачу 2 у
порядку, передбаченому Земельним
кодексом України, а також те, що право
власності на спірну земельну ділянку
не припинене у порядку, передбаченому
ст. 140 зазначеного кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

За приписами ст. 33 цього кодексу
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи відсутність у
позивача станом на момент подання
позову та розгляду справи документів,
що посвідчують право постійного
користування вищезазначеною земельною
ділянкою та державної реєстрації
такого права за позивачем, суд вважає,
що надані позивачем і зібрані у справі
документи і докази не дають підстав для
висновку про наявність у Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця " прав на спірну
земельну ділянку та їх порушення
відповідачами.

Відповідно до 2 Роз'яснень Вищого
арбітражного суду України від 26.01.2000 р. N
02-5/35 „Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням недійсними актів державних
чи інших органів" підставами для
визнання акта недійсним є
невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі. Якщо за результатами розгляду
справи факту такого порушення не
встановлено, у господарського суду
немає правових підстав для задоволення
позову.

Отже, оскільки вказане рішення не
суперечить вимогам законодавства та
не порушує прав позивача суд не вбачає
підстав для його скасування.

Так само позивачем не подано
доказів жодного доказу в підтвердження
недодержання відповідачами в момент
укладення договору купівлі-продажу
земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
від 26.12.2003р. вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, суд не
знаходить підстав для визнання
недійсним договору купівлі-продажу
земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
від 26.12.2003р.

Таким же чином суд приходить до
висновку про безпідставність
заявлених похідних вимоги позивача
про скасування державної реєстрації
права власності та усунення перешкод у
користування майном.

Отже, у задоволенні позову слід
відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2.Судові витрати покласти на позивача.

Повний текст рішення складено і
підписано 24.03.2014р.

Суддя
О.С.Йосипчук