ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2014 р.
Справа № 5008/903/2012

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

головуючого-судді
Мельник Г.І.

суддів
Михалюк О.В.

Новосад Д.Ф.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Соло",

с. Клячаново, Мукачівського району б/н
від 12.12.2013 року

на рішення господарського суду
Закарпатської області від 21.11.2013 року

у справі № 5008/903/2012

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Соло",

с. Клячаново, Мукачівського району

до відповідача-1 Івановецької
сільської ради, с. Іванівці,
Мукачівського району

до відповідача-2 Товариства з обмеженою
відповідальністю "Експрес Транспорт і

Логістика", м. Мукачево

за участю третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Управління
Держземагенства у Мукачівському
районі, м. Мукачево

про визнання незаконним та
скасування рішень; визнання недійсним
договорів

оренди землі

за участю представників:

від позивача - не з'явилися

від відповідача-1 - не з'явилися

від відповідача -2 - не з'явилися

від третьої особи - не з'явилися

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 23.12.2013р. у
складі колегії: головуючого судді
Малех І.Б., суддів Желік М.Б., Кузь В.Л.
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні. У зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю
головуючого судді Малех І.Б.
розпорядженням в.о. керівника апарату
суду № 9 від 22.01.2014 року справу № 5008/903/2012
передано на повторний автоматизований
розподіл. Після проведеного
автоматизованого розподілу справу №
5008/903/2012 розподілено до розгляду
судді-доповідачу Мельник Г.І.
Розпорядженням в.о. голови суду від
23.01.2014 року у склад колегії для розгляду
вказаної справи введено суддів Новосад
Д.Ф., Михалюк О.В.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського cуду
Закарпатської області від 21.11.2013 року у
справі №5008/903/2012 (суддя Бобрик Г.Й.) у
задоволенні позову відмовлено
повністю; судовий збір покладено на
позивача.

Приймаючи рішення у даній справі
щодо позовних вимог про визнання
недійсними та скасування рішень
Івановецької сільської ради від 03.11.2005
року № 401 "Про відведення земельної
ділянки в оренду" та рішення від 12.01.2011р.
№ 45 "Про надання земельної ділянки у
оренду" суд першої інстанції виходив з
того, що дані рішення не порушують прав
та охоронюваних законом інтересів
позивача. Також, щодо вимог про
визнання недійсними Договорів від
15.02.2006 року та від 10.06.2011 року укладених
між Івановецькою сільською радою та
ТзОВ «Експрес Транспорт і Логістика»,
місцевим господарським судом
встановлено, що на момент їх укладення
сторонами повністю дотримано вимоги
ст. 203 ЦК України.

Крім цього, господарським судом
Закарпатської області встановлено, що
у ТзОВ "Соло" було вільне волевиявлення,
та останнє не заперечувало проти
вилучення земельної ділянки площею 0,8669
га для наступної її передачі ТзОВ
"Експрес Транспорт і Логістика".
Наведене свідчить про обізнаність
позивача ще у 2005 році про отримання
ТзОВ "Експрес Транспорт і Логістика"
вказаної земельної ділянки саме за
погодженням самого позивача.

Не погоджуючись з вказаним
рішенням місцевого господарського
суду Товариство з обмеженою
відповідальністю "Соло" оскаржило його
в апеляційному порядку, звернувшись до
Львівського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою б/н від 12.12.2013 року, в якій
просить рішення господарського суду
Закарпатської області від 21.11.2013р. у
справі № 5008/903/2012 скасувати повністю, і
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задоволити, оскільки вважає, що
рішення господарського суду першої
інстанції є незаконним, прийнятим
всупереч вимогам чинного
законодавства, а висновки суду не
базуються на обставинах справи.

Свої доводи скаржник аргументує,
зокрема тим, що місцевий господарський
суд в оскаржуваному рішенні дійшов
помилкового висновку щодо відсутності
порушеного права позивача на
користування земельною ділянкою.

Поряд з цим, апелянт покликається
на те, що лист ТзОВ «Соло» від 18.01.2005р. не
є заявою про відмову від земельної
ділянки в розумінні ст. 142 ЗК України, а
тому вважає, що суд першої інстанції
помилково дійшов висновку про
законність вилучення земельної
ділянки від позивача.

Крім цього, скаржник зазначає, що
Договір оренди землі від 15.02.2006 року
слід визнати недійсним, оскільки такий
укладений на підставі незаконного
рішення органу місцевого
самоврядування та порушує земельні
права та інтереси ТзОВ «Соло».

Відповідачі та третя особа
правом, передбаченим статтею 96
Господарського процесуального кодексу
України, не скористалися, відзивів на
апеляційну скаргу не подали.

Розгляд апеляційної скарги
відкладався з підстав, викладених в
ухвалах Львівського апеляційного
господарського суду від 23.01.2014р. та від
04.03.2014р.

В дане судове засідання учасники
судового процесу участі уповноважених
представників не забезпечили, хоча
своєчасно та належним чином були
повідомлені про час та місце розгляду
апеляційної скарги ухвалою
Львівського апеляційного
господарського суду від 04.03.2014р.

Враховуючи те, що учасники
судового процесу належним чином були
повідомлені про час, місце розгляду
апеляційної скарги та наслідки неявки
в судове засідання, а також враховуючи,
що в матеріалах справи достатньо
доказів для прийняття законного та
обґрунтованого рішення, судова колегія
дійшла до висновку про можливість
розгляду апеляційної скарги за
відсутності представників учасників
судового процесу.

Перевіривши доводи апеляційної
скарги, вивчивши матеріали справи та
оцінивши наявні в ній докази,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення
місцевим господарським судом,
дослідивши правильність застосування
судом першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
вважає, що рішення господарського суду
Закарпатської області від 21.11.2013р. у
справі № 5008/903/2012 слід залишити без
змін, апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Соло» без
задоволення, виходячи з наступного.

Рішенням господарського суду
Закарпатської області від 27.12.2012 року у
даній справі позов задоволено у
повному обсязі; визнано недійсними
Рішення Івановецької сільської ради 15
сесії 4 скликання „Про надання дозволу
на розробку проекту доводводу
земельної ділянки" та Рішення 4 сесії 6
скликання від 12.01.2011р. №45 „Про надання
земельної ділянки у оренду"; визнано
недійсними договори оренди від 15.02.2006р.
строком на 5 років та від 10.06.2011р. також
строком на 5 років, укладені між
Івановецькою сільською радою та
Товариством з обмеженою
відповідальністю „Експрес Транспорт і
Логістика"; стягнуто з Івановецької
сільської ради на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю „Соло"
суму 1073 грн. витрат на судовий збір (т. 1
а.с. 124-129).

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 15.04.2013 року у
даній справі рішення Господарського
суду Закарпатської області від 27.12.2012
року у справі № 5008/903/2012 залишено без
змін, апеляційні скарги без
задоволення; судовий збір за перегляд
рішення в апеляційному порядку
покладено на скаржників (т. 2 а.с. 193-200).

Постановою Вищого господарського
суду України від 27.08.2013 року у даній
справі постанову Львівського
апеляційного господарського суду від
15.04.2013р. у справі № 5008/903/2012 та рішення
господарського суду Закарпатської
області від 27.12.2012р. в частині
задоволення позовних вимог про
визнання недійсним рішення
Івановецької сільської ради 4 сесії 6
скликання від 12.01.2011 р. № 45 "Про надання
земельної ділянки в оренду" та визнання
недійсними договорів оренди землі від
15.02.2006р. та від 10.06.2011р., укладених між
Івановецькою сільською радою та ТОВ
"Експрес Транспорт і Логістик"
скасовано, і в цій частині справу
направлено на новий розгляд до
господарського суду Закарпатської
області; в решті рішення та постанову
залишено без змін; касаційну скаргу
задоволено частково (т. 2 а.с. 266-273).

При новому розгляді справи, у суді
першої інстанції, позивач подав заяву
б/н від 01.10.2013р. про заявлення
додаткових вимог (т. 3 а.с. 7-10). Відтак,
господарський суд Закарпатської
області розглядав спір за предметом
про визнання незаконними та скасування
рішення 4 сесії 6 скликання
Івановецької сільської ради від 12
січня 2011 року № 45 "Про надання
земельної ділянки в оренду" та рішення
23 сесії IV скликання Івановецької
сільської ради № 401 від 03.11.2005 року "Про
відведення земельної ділянки в оренду";
визнання недійсними договорів оренди
землі від 15 лютого 2006 року та від 10
червня 2011 року, укладених між
Івановецькою сільською радою та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Експрес Транспорт і
Логістика".

Аналізом матеріалів справи
встановлено, що відповідно до
Державного акта на право постійного
користування землею, Серії ІІ - ЗК № 002361
(т. 1 а.с. 11-14), ТзОВ «Соло» на праві
постійного користування належить
земельна ділянка, розташована в с.
Клячаново, вул. Мукачівська, 131, площею
5,81 га.

20 липня 2004 року рішенням 15 сесії 4
скликання Івановецької сільської ради
"Про надання дозволу на розробку
проекту довідводу земельної ділянки"
(т. 1 а. с. 57) надано дозвіл ТзОВ "Експрес
Транспорт і Логістика" на розробку
проекту довідводу земельної ділянки в
кількості 0,8669 га в с. Клячаново, вул.
Мукачівська, 131 «б» та вилучено
земельну ділянку площею 0,8669га від ТзОВ
"Соло" за його згодою, а також вирішено
представити на розгляд сесії сільради
матеріали погодження земельної
ділянки.

Згодом, 03 листопада 2005 року
рішенням 23 сесії 4 скликання
Івановецької сільської ради № 401 "Про
відведення земельної ділянки в оренду"
вилучено із земель, що надані в
постійне користування ТзОВ "Соло"
земельну ділянку площею 0,8669 га, а також
затверджено проект відведення та
надано за рахунок цих земель в
короткострокову оренду строком на 5
років земельну ділянку площею 0,8669 га
для розміщення стоянки для автомобілів
в с. Клячаново Мукачівського району по
вул. Мукачівській, 131 «б» ТзОВ "Експрес
Транспорт і Логістика".

Поряд з цим встановлено, що 15
лютого 2006 року між Івановецькою
сільською радою (Орендодавець) та ТзОВ
"Експрес Транспорт і Логістика"
(Орендар) укладено Договір оренди землі
(т. 1 а.с. 21-27), строком на 5 років.

Документальними доказами у
справі встановлено, що 12 січня 2011року
рішенням 4 сесії 6 скликання
Івановецької сільської ради № 45 "Про
надання земельної ділянки у оренду" (т. 1
а.с. 69) продовжено термін дії договору
оренди земельної ділянки ТзОВ "Експрес
Транспорт і Логістика" на попередніх
умовах на той самий термін визначений в
попередньому договорі оренди та надано
в оренду строком на 5 років земельну
ділянку площею 0,8669 га, у с. Клячаново,
вул. Мукачівська, 133, яка призначена для
комерційних потреб.

При цьому, відповідно до довідки
Івановецької сільради № 216 від 01.03.2006р.
(т. 1 а.с. 81) вул. Мукачівська, 131 «б» та
вул. Мукачівська, 133 - одна і та ж адреса.

Таким чином, 10 червня 2011року між
Івановецькою сільською радою
(Орендодавець) та ТзОВ "Експрес
Транспорт і Логістика" (Орендар)
укладено договір оренди землі (т. 1 а.с.
70-75), строком на 5 років.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Поряд з цим встановлено, що
правовою підставою для звернення до
суду позивач вважає порушення його
законного права та інтересу у зв'язку з
прийняттям Івановецькою сільською
радою рішення № 401 від 03.11.2005 року "Про
відведення земельної ділянки в оренду"
та рішення № 45 від 12.01.2011р. "Про надання
земельної ділянки у оренду", а також
укладення між Івановецькою сільською
радою та ТзОВ "Експрес Транспорт і
Логістика" Договорів оренди земельної
ділянки від 15.02.2006 року та від 10.06.2011року

В обгрунтування позовних вимог
позивач покликається на ст. ст. 95, 125, 126,
141, 142 Земельного кодексу України та ст.
215 Цивільного кодексу України, а також
на те, що ТзОВ «Соло» не надавало згоди
на вилучення частини земельної
ділянки.

Відповідно до ст. 13 Конституції
України земля є об'єктом права
власності Українського народу, від
імені якого права власника здійснюють
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування в межах,
визначених цією Конституцією.

Порядок та умови набуття права
постійного користування земельною
ділянкою та права власності на
земельну ділянку встановлено
Земельним кодексом України.

Передача в оренду земельних
ділянок, що перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування згідно з їх
повноваженнями, визначеними статтею 122
цього Кодексу, чи договору
купівлі-продажу права оренди земельної
ділянки (у разі продажу права оренди)
шляхом укладення договору оренди
земельної ділянки чи договору
купівлі-продажу права оренди земельної
ділянки. (ч.1 ст.124 ЗК Кодексу).

Статтею 125 ЗК України передбачено,
що право власності на земельну ділянку,
а також право постійного користування
та право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Згідно з ст. 116 Земельного кодексу
України громадяни і юридичні особи
набувають права власності і права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішеннями органів
виконавчої влади і органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень
визначених цим Кодексом або за
результатами аукціону.

Згідно з пунктом 34 статті 26,
пунктом 2 статті 77 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
питання регулювання земельних
відносин вирішується на пленарному
засіданні ради-сесії, а спори про
поновлення порушених прав юридичних і
фізичних осіб, що виникають в
результаті рішень, дій чи
бездіяльності органів або посадових
осіб місцевого самоврядування,
вирішуються в судовому порядку.

На органи місцевого
самоврядування поряд з органами
державної влади поширюється дія
принципу, встановленого статтею 19
Конституції України, відповідно до
якого органи державної влади та
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно із статтею 59 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" органи та посадові особи
місцевого самоврядування приймають
акти, причому рада в межах своїх
повноважень приймає нормативні акти.
Вказаною нормою встановлюється, що
акти органів та посадових осіб
місцевого самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Акт державного чи іншого органу -
це юридична форма рішень цих органів,
тобто офіційний письмовий документ,
який породжує певні правові наслідки,
спрямований на регулювання тих чи
інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

Статтею 21 ЦК України передбачено,
що суд визнає незаконним та скасовує
правовий акт індивідуальної дії,
виданий органом державної влади,
органом влади Автономної Республіки
Крим або органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.
Суд визнає незаконним та скасовує
нормативно-правовий акт органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Таким чином, зі змісту вказаної
норми вбачається, що правовий акт може
бути визнаний недійсним (незаконним,
протиправним), тобто таким, що не
відповідає закону (іншому правовому
акту), якщо він виданий органом або
посадовою особою з перевищенням
наданих йому законом повноважень або в
межах компетенції, але з порушенням
діючого законодавства.

Підставами для визнання акта
недійсним є невідповідність його
вимогам чинного законодавства та/або
визначеній законом компетенції органу,
який видав цей акт.

Обов'язковою умовою визнання акта
недійсним є також порушення у зв'язку з
прийняттям відповідного акта прав та
охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі. Якщо за результатами розгляду
справи факту такого порушення не
встановлено, у суду немає правових
підстав для задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів
відзначає, що під час судового розгляду
справи не було встановлено обставин, за
якими спірні рішення Івановецької
сільської ради можна було визнати
протиправним чи скасувати, виходячи з
приписів статті 21 ЦК України.

З огляду на викладене судова
колегія вважає обґрунтованим висновок
суду першої інстанції про те, що
позивачем не доведено, яким чином
рішення Івановецької сільської ради
від 03.11.2005 року №401 "Про відведення
земельної ділянки в оренду" та рішення
від 12.01.2011р. № 45 "Про надання земельної
ділянки у оренду" порушило його права
та охоронювані законом інтереси.

Разом з тим, перевіряючи доводи
апеляційної скарги, в частині
покликання апелянта на те, що Договір
оренди землі від 15.02.2006р. порушує
земельні права та інтереси ТзОВ «Соло»
колегією суддів встановлено наступне.

Підставами виникнення цивільних
прав та обов'язків, відповідно до ст. 11
ЦК України є, зокрема, договори.
Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

У статті 14 ЦК України зазначено,
що цивільні обов'язки виконуються у
межах, встановлених договором або
актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 67 ГК України
підприємства вільні у виборі предмета
договору, визначенні зобов'язань, інших
умов господарських взаємовідносин, що
не суперечать законодавству України.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав і обов'язків.

Крім цього, пунктом 8 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009р. "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" передбачено, що
відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину.

Враховуючи викладене колегія
суддів відзначає, що на момент
укладання спірних договорів від 15.02.2006
року та від 10,06,2011 року його сторонами
повністю дотримано вимоги статті 203 ЦК
України.

Статтею 204 ЦК України встановлено
презумпцію правомірності правочину,
згідно з якою правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Визнання договору недійсним є одним із
способів захисту, який застосовується
судом у випадках та порядку,
визначеному цивільним законодавством.

Загальні підстави визнання
недійсними угод і настання відповідних
наслідків встановлені статтями 215, 216
Цивільного кодексу України.

Відповідно до приписів ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину сторонами вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу; а саме: зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Зміст правочину
складають як права та обов'язки, про
набуття, зміну, припинення яких
домовилися учасники правочину.

Слід зазначити, що правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав
і за наслідками, визначеними законом, а
тому слід встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання угоди недійсною і настання
певних юридичних наслідків.

Пунктом 4 ст. 179 ГК України
визначено основний принцип, який
визначає, що при укладенні
господарських договорів сторони
можуть визначати зміст договору на
основі, зокрема, вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Аналогічні положення містять і
норми ЦК України, які визначають, що
сторони є вільними в укладенні
договору та визначенні його умов (ст. 627
ЦК України); зміст договору становлять
умови, визначені на розсуд сторін і
погоджені ними (ст. 628 ЦК України),
сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК
України).

Статтею 180 ГК України встановлено,
що зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

З огляду на викладене, колегія
суддів зазначає, що судом першої
інстанції обгрунтовано відмовлено у
задоволенні позовних вимог ТзОВ «Соло»
про визнання недійсними Договорів від
15.02.2006 року та від 10.06.2011 року укладених
між Івановецькою сільською радою та
ТзОВ «Експрес Транспорт і Логістика».

При цьому судова колегія
зазначає, що статтею 141 ЗК України
передбачено, що підставами припинення
права користування земельною ділянкою
є, зокрема, добровільна відмова від
права користування земельною ділянкою
(пункт а) частини 1 вказаної норми).

Відповідно до ст. 142 ЗК України
припинення права власності на земельну
ділянку у разі добровільної відмови
власника землі на користь держави або
територіальної громади здійснюється
за його заявою до відповідного органу.
Припинення права постійного
користування земельною ділянкою у разі
добровільної відмови землекористувача
здійснюється за його заявою до
власника земельної ділянки.

Документальними доказами у
справі встановлено вільне
волевиявлення ТзОВ «Соло» щодо
передачі частини земельної ділянки за
адресою: с. Клячаново, вул. Мукачівська,
131, ТзОВ «Експрес Транспорт і
Логістика». Так, відповідно до листа № 5
від 18.01.2005 року (т. 2 а.с. 67) ТзОВ "Соло" не
заперечувало проти вилучення
земельної ділянки площею 0,8669 га для
наступної її передачі ТзОВ "Експрес
Транспорт і Логістика", що свідчить про
обізнаність позивача ще у 2005 році про
отримання ТзОВ "Експрес Транспорт і
Логістика" вказаної земельної ділянки
саме за погодженням самого позивача.

Разом з тим, як вже зазначалося
вище, згідно рішення Івановецької
сільської ради № 401 від 03.11.2005 року "Про
відведення земельної ділянки в оренду",
вилучено земельну ділянку у ТзОВ "Соло"
та передано цю земельну ділянку в
оренду ТзОВ "Експрес Транспорт і
Логістика". Дане рішення № 401 від 03.11.2005
року є чинним і не скасовано. Відтак,
колегія суддів вважає обґрунтованим
висновок суду першої інстанції про те,
що вищенаведене стало підставою для
вилучення частини земельної ділянки з
постійного користування ТзОВ "Соло" та
укладення Договору оренди землі від
15.02.2006 року з ТзОВ "Експрес Транспорт і
Логістика".

Суд звертає увагу на те, що спірна
земельна ділянка перебуває в оренді
ТзОВ "Експрес Транспорт і Логістика" з
2006 року відповідно до Договору оренди
землі від 15.02.2006р. Більше того, як
вбачається з Акту погодження меж
земельної ділянки площею 0,8669 га в с.
Клячаново із суміжними
землевласниками та землекористувачами
від 17.02.2011 року (т. 1 а.с. 78) ТзОВ "Соло"
було погоджено існуючі межі земельних
ділянок, що також засвідчено печаткою
позивача.

Відтак, колегія суддів вважає
необґрунтованими покликання апелянта
на те, що ТзОВ "Соло" заява про відмову
від частини земельної ділянки не
заявлялась, і про існування заяви від
2005 року останньому не було відомо.

Враховуючи наведене, колегія
суддів вважає, що скаржником у справі
не доведено обставини на які він
покликається, як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у встановленому законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень; господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище,
колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
вважає, що рішення Господарського суду
Закарпатської області від 21.11.2013р.
відповідає матеріалам справи,
ґрунтується на чинному законодавстві і
підстав для його скасування немає, а
інші зазначені в апеляційній скарзі
доводи скаржника не відповідають
матеріалам справи, документально не
обґрунтовані, не базуються на
законодавстві, що регулює спірні
правовідносини, а тому не визнаються
такими, що можуть бути підставою згідно
ст. 104 ГПК України для скасування чи
зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в
апеляційному порядку, відповідно до
вимог ст. 49 ГПК України покласти на
скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК
України, - Львівський апеляційний
господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду
Закарпатської області від 21.11.2013р. у
справі № 5008/903/2012 залишити без змін,
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Соло", с.
Клячаново, Мукачівського району б/н від
12.12.2013 року - без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення
Господарського суду Закарпатської
області в апеляційному порядку
покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в
Господарський суд Закарпатської
області.

Повний текст постанови складений
31.03.2014р.

Головуючий-суддя
Мельник Г.І.

Суддя
Михалюк О.В.

Суддя
Новосад Д.Ф.