ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01.04.2014
Справа № 905/938/14

Господарський суд Донецької області у
складі головуючого судді Осадчої А.М.,
за участю секретаря судового засідання
Мітронової А.Р., розглянув у відкритому
судовому засіданні у приміщенні суду
матеріали справи

за позовом: Приватного підприємства
«ОР ГРУП» м.Донецьк

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Донецький завод
рудничного машинобудування» м.Донецьк

про стягнення 10631,69грн., з яких 9120,00грн. -
заборгованість, 113,79грн. - інфляційні
витрати, 263,77грн. - 3% річних, 1134,13грн. -
пеня,

за участю представників сторін:

від позивача: Куржупова Я.В. за
довіреністю б/н від 22.01.2014р.,

від відповідача: не з'явився,

СУТЬ СПРАВИ:

11.02.2014 року Приватне підприємство «ОР
ГРУП» м.Донецьк (далі - ПП «ОР ГРУП»)
звернулось до господарського суду
Донецької області з позовом до
відповідача, Товариства з обмеженою
відповідальністю «Донецький завод
рудничного машинобудування» м.Донецьк
(далі - ТОВ «ДЗРМ») з вимогами про
стягнення 10631,69грн., з яких 9120,00грн. -
заборгованість, 113,79грн. - інфляційні
витрати, 263,77грн. - 3%річних, 1134,13грн. -
пеня, мотивуючи свої вимоги тим, що на
підставі укладеного договору №04/10/2012
від 04.10.2012 року та додаткової угоди №1
від 12.10.2012 року до нього позивач виконав
роботи з механічної обробки металевих
виробів та поставив металеві вироби,
між сторонами підписано видаткові
накладні та акти наданих послуг, однак
у порушення вимог договору відповідач
за поставлений товар та виконані
роботи розрахувався частково,
заборгованість відповідача перед
позивачем складає 9120,00грн., що стало
підставою для звернення до суду з
позовом.

Ухвалою від 13.02.2014 року господарським
судом Донецької області позовна заява
ПП «ОР ГРУП» прийнята до
розгляду, порушено провадження у
справі №905/938/14.

На підтвердження зазначених у позові
обставин позивач надав суду належним
чином засвідчені копії: договору
№04/10/2012 від 04.10.2012 року, додаткової
угоди №1 від 12.10.2012 року до нього,
видаткових накладних №6 від 25.10.2012 року,
№5 від 15.01.2013 року, №83 від 15.05.2013 року,
актів надання послуг №9 від 02.11.2012 року,
№14 від 27.11.2012 року, №21 від 13.12.2012 року,
банківських виписок, рахунків на
оплату №10 від 04.10.2012 року, №13 від 02.11.2012
року, №19 від 19.11.2012 року, №25 від 13.12.2012
року, №5 від 15.01.2013 року, №63 від 15.05.2013
року, акту звіряння розрахунків,
податкових накладних, роздруківки з
веб-сайту відомостей, що містися в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців щодо
відповідача.

Нормативно свої вимоги позивач
обґрунтовує статтями 11, 16, 264, 509, 526, 530,
610-611, 625 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України), статтями 174, 193, 218
Господарського кодексу України (далі -
ГК України).

Представник позивача у судовому
засіданні 01.04.2014 року підтримав
заявлені позовні вимоги, посилаючись
на обставини викладені у позовній
заяві.

Відповідач відзиву на позовну заяву не
надав, у жодне судове засідання не
з'явився, про час і місце судового
засідання повідомлявся належним чином
з урахуванням наступного.

Відповідно до пункту 3.9.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року №18 «Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції»
особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК України.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК,
зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Відповідно до роздруківки з веб-сайту
відомостей з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців, що є
загальнодоступними, Товариство з
обмеженою відповідальністю «Донецький
завод рудничного машинобудування» має
наступну адресу місцезнаходження: 83001,
місто Донецьк, вулиця 50-річчя СРСР,
будинок 103, квартира 34. Така ж адреса
відповідача вказана позивачем у
позовній заяві.

Вся кореспонденція суду надсилалась
відповідачу за його юридичною адресою,
однак, повернута установою поштового
зв'язку на адресу суду із посиланням на
закінчення терміну зберігання.

За таких обставин, суд вважає за
можливе розглянути спір в порядку ст.75
ГПК України за наявними в справі
матеріалами, оскільки їх цілком
достатньо для правильної юридичної
кваліфікації спірних правовідносин, а
відсутність належним чином
повідомленого представника
відповідача та ненадання відповідачем
певних документів у світлі приписів
ст.ст. 4-3, 22, 33 та 77 цього Кодексу
істотним чином не впливають на таку
кваліфікацію і не можуть вважатися
належною підставою для подальшого
відкладання розгляду справи.

Відповідно до положень статті 811
ГПК України судом складено протокол,
який долучено до матеріалів справи. З
клопотаннями щодо фіксування судового
процесу за допомогою технічних засобів
позивач до суду не звертався.

Вислухавши пояснення представника
позивача, який з'явився у судове
засідання, дослідивши представлені ним
в порядку статті 43 ГПК України докази,
вивчивши матеріали справи, суд у межах
заявлених позовних вимог встановив
наступне.

04.10.2012 року між ТОВ «ДЗРМ»
(Покупець) та ПП «ОР ГРУП»
(Постачальник) укладено договір
поставки №04/10/2012, в який внесено зміни
згідно з додатковою угодою №1 від 12.10.2012
року (далі - додаткова угода).

Відповідно до п.1.1 договору в редакції
додаткової угоди №1 від 12.10.2012 року до
нього Постачальник зобов'язується
передавати (поставляти) у зумовлені
строки Покупцеві металеві вироби
(Товар) та здійснювати за заявою
Покупця роботи по механічній обробці
металевих виробів (Товару), а Покупець
зобов'язується приймати Товар і
сплачувати за грошові кошти за його
придбання та обробку згідно із
відповідними видатковими накладними
та актами виконаних робіт.

Предметом поставки є визначений Товар
з найменуванням, зазначеним у
видаткових накладних (специфікаціях),
підписаних Постачальником та Покупцем
(п.2.1 договору).

Договір підписано уповноваженими
представниками сторін з прикладання
печаток підприємств, без складання
протоколу розбіжностей.

Відповідно до п.11.1 договору
останній діє до 31.12.2012 року.

Базові ціни на Товар, що поставляється
Постачальником, є вільними відпускними
і вказуються у видаткових накладних
(специфікаціях) Постачальника. Сторони
визначають, що базові ціни на Товар,
вказані у видаткових накладних
(специфікаціях), є дійсними на дату
укладання цього договору та погоджені
сторонами (п.7.1 договору).

Товар вважається зданим
Постачальником і прийнятим Покупцем з
моменту підписання повноваженими
представниками сторін накладних.
Повноваження фізичної особи Покупця,
яка отримує товар, підтверджуються
довіреністю, оформленою відповідно до
вимог Інструкції про порядок
реєстрації виданих, повернутих і
використаних довіреностей на
одержання цінностей, затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
від 16.05.1996р. №99 (п.4.8 договору).

За пунктом 4.12 договору (доповнено
додатковою угодою №1 від 12.10.2012 року)
приймання Покупцем виконаних
Постачальником робіт, обумовлених у
попередній письмовій заявці,
здійснюється шляхом складання та
підписання сторонами акту
приймання-передавання виконаних робіт.

Позивач належним чином виконав свої
зобов'язання за договором, після чого
сторонами підписані Акти надання
послуг №9 від 02.11.2012 року на суму
8913,60грн., №14 від 27.11.2012 року на суму
4320,00грн., №21 від 13.12.2012 року на суму
4800,00грн., всього на суму 18033,60грн.

Перелічені акти підписані
уповноваженими представниками сторін
з прикладанням печаток підприємств.

Відповідно до видаткових накладних №6
від 25.10.2012 року на суму 51516,00грн., №5 від
15.01.2013 року на суму 5040,00грн., №83 від
15.05.2013 року на суму 1176,00грн. позивач
поставив відповідачу Товар на загальну
суму 57732,00грн.

Вказані видаткові накладні місять
підписи представників сторін, при
цьому, з боку ТОВ «ДЗРМ» не зазначено
особу, яка їх підписала.

З письмових пояснень позивача
вбачається, що видаткові накладні та
акти надання послуг з боку відповідача
підписні особисто директором ТОВ
«ДЗРМ» Грушовенко А.В., надані за
договором послуги та поставлений Товар
отримувались ним безпосередньо.

Враховуючи пояснення позивача,
відсутність заперечень відповідача з
цього приводу та той факт, що підпис з
боку відповідача скріплений
оригінальною печаткою ТОВ «ДЗРМ», суд
вважає, що Товар за видатковими
накладними прийнятий відповідачем без
зауважень.

При цьому, суд зазначає, що в актах
наданих послуг та видаткових накладних
вказано договір поставки без
зазначення його реквізитів. Приймаючи
до уваги пояснення позивача щодо
відсутності між сторонами інших
договорів окрім спірного, суд
приходить до висновку, що видаткові
накладні та акти надання послуг
складені та підписані сторонами на
виконання умов договору поставки
№04/10/2012 від 04.10.2012 року з урахуванням
додаткової угоди.

Крім того, за результатами здійснення
господарських операцій позивачем
вкладались та обліковувались
податкові накладні, належним чином
засвідчені копії яких містяться в
матеріалах справи, підставою їх
складання вказано саме договір №04/10/2012
від 04.10.2012 року.

Враховуючи викладене, не зважаючи
на те, що строк дії договору,
встановлений п.11.1 сплив 31.12.2012 року,
сторони, шляхом вчинення дій
направлених на виконання договору,
зокрема, двостороннім підписанням
актів надання послуг, видаткових
накладних, взяттям податкових
зобов'язань та здійсненням
відповідачем часткових оплат у 2013 році,
продовжили строк дії договору.

З огляду на зазначене, підписані
сторонами видаткові накладні та акти є
належними та допустимими доказами
факту виконання позивачем прийнятих на
себе зобов'язань за договором щодо
поставлення Товару та виконання робіт
на загальну суму 75765,60грн.

Для оплати відповідачу виставлені
рахунки-фактури, копії яких містяться
матеріалах справи.

Відповідно до пункту 8.1 договору
передоплата здійснюється в розмірі 35%
повної вартості Товару шляхом
безготівкового переказу на поточний
рахунок Постачальника, вказаний у
реквізитах у договорі.

Покупець повинен здійснити остаточний
розрахунок не пізніше 20 календарних
днів з дати поставки Товару, згідно
видаткових накладних (п.8.2 договору).

Пунктом 8.3 договору в редакції
додаткової угоди №1 від 12.10.2012 року
передбачено, що розрахунок за виконані
Постачальником роботи здійснюється
Покупцем у розмірі, визначеному
відповідним актом
приймання-передавання виконаних робіт
шляхом безготівкового переказу
грошових коштів на поточний рахунок
Постачальника не пізніше 20 календарних
днів з дати підписання такого акту.

Таким чином, кінцевим строком оплати
акту надання послуг №9 від 02.11.2012 року
є 22.11.2012 року, акту №14 від 27.11.2012 року -
17.12.2012 року, акту №21 від 13.12.2012 року -
02.01.2013 року.

Відповідно кінцевим строком оплати
видаткової накладної №6 від 25.10.2012 року
є 14.11.2012 року, №5 від 15.01.2013 року - 04.02.2013
року, №83 від 15.05.2013 року - 04.06.2013 року.

В рахунок оплати вартості поставленого
Товару та виконаних робіт відповідач
перерахував на користь позивача 04.10.2012
року грошові кошти у розмірі 16500,00грн.,
02.11.2012 року - 15000,00грн., 27.11.2012 року -
5040,00грн., 18.01.2013 року - 3913,60грн. та
10016,00грн., 15.02.2013 року - 15000,00грн., 16.05.2013
року - 1176,00грн., всього на суму 66645,60грн.,
що підтверджується виписками з
банківського рахунку.

Вартість виконаних робіт та
поставленого Товару на суму 9120,00грн. у
встановлений в договорі строк
відповідачем не оплачена, у зв'язку з
чим, виникла заборгованість у
вказаному розмірі.

Доказів оплати заборгованості на суму
9120,00грн. відповідач суду не надав.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом, суд дійшов висновку,
що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню з огляду на
наступне.

Проаналізувавши умови спірного
договору №04/10/2012 від 04.10.2012 року з
урахування додаткової угоди до нього,
суд дійшов до висновку, що останній за
своєю правовою природою є змішаним
договором поставки та підряду, не
зважаючи на те, що у актах роботи
названі послугами.

Відповідно до ч.2 ст.628 ЦК України
сторони мають право укласти договір, в
якому містяться елементи різних
договорів (змішаний договір). До
відносин сторін у змішаному договорі
застосовуються у відповідних частинах
положення актів цивільного
законодавства про договори, елементи
яких містяться у змішаному договорі,
якщо інше не встановлено договором або
не випливає із суті змішаного договору.

Згідно вимогам частин 1 і 2 статті 837 ЦК
України за договором підряду одна
сторона (підрядник) зобов'язується на
свій ризик виконати роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу. Договір
підряду може укладатися на
виготовлення, обробку, переробку,
ремонт речі або на виконання іншої
роботи з переданням її результату
замовникові.

За приписами ч.1 ст.854 ЦК України, якщо
договором підряду не передбачена
попередня оплата виконаної роботи
або окремих її етапів, замовник
зобов'язаний сплатити підрядникові
обумовлену ціну після остаточної
здачі роботи за умови, що роботу
виконано належним чином і в погоджений
строк або, за згодою замовника, -
достроково.

За договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму
(ст.712 ЦК України).

Договір, як визначено в статті 629 ЦК
України, є обов'язковим до виконання
сторонами.

У статті 526 ЦК України зазначено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі статтею 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутністю конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (стаття 525 ЦК
України).

Частиною 1 статті 530 Цивільного
кодексу України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи доведено факт
виконання позивачем своїх зобов'язань
у відповідності до умов договору
№04/10/2012 від 04.10.2012 року, строк виконання
зобов'язання відповідача на момент
звернення з позовом настав, тому
відповідач зобов'язаний здійснити
оплату вартості виконаних робіт та
поставленого Товару на суму 9120,00грн.,
тоді як, матеріали справи не містять
доказів у підтвердження оплати
відповідачем суми заборгованості у
вказаному розмірі. Відповідно ТОВ
«ДЗРМ» в односторонньому порядку
порушено взяті на себе зобов'язання за
спірним договором в частині оплати
вартості виконаних робіт у
встановленому договором порядку.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
позовні вимоги про стягнення
заборгованості в сумі 9120,00грн.
підлягають задоволенню у повному
обсязі, оскільки є законними і
обґрунтованими, заснованими на діючому
законодавстві, умовах договору та
підтверджуються наданими до позову
документами.

Крім того, посилаючись на
прострочення відповідачем строків
оплати, позивач просить стягнути
інфляційні витрати в сумі 113,79грн.,
3%річних в сумі 263,77грн. та пеню в сумі
1134,13грн. При цьому, за кожним актом та
накладною період визначено окремо
виходячи зі строку виникнення
зобов'язання з оплати.

Зі змісту статті 625 ЦК України випливає,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми
боргу за грошовим зобов'язанням з
урахуванням встановленого індексу
інфляції, а так само 3% річних з
простроченої суми, здійснюється
незалежно від тієї обставини, чи був
передбачений договором відповідний
захід відповідальності та незалежно
від вини відповідача, оскільки
неможливість виконання грошового
зобов'язання не звільняє від його
виконання.

Перевіривши розрахунок сум
інфляційних витрат та річних за
вказаний позивачем період (арк.справи
9-12), суд дійшов висновку, що зазначений
розрахунок є арифметично вірним, таким,
що відповідає фактичним обставинам
справи та не суперечать чинному
законодавству, тому суд вважає позовні
вимоги про стягнення інфляційних
витрат в сумі 113,79грн. та 3%річних в сумі
263,77грн. такими, що підлягають
задоволенню.

Статтею 216 ГК України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Штрафними санкціями, згідно зі ст.230 ГК
України, визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Як встановлено ст.549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.4 ст.231 ГК України у разі
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором.

За приписами ст.1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Частиною 6 ст.232 ГК України, встановлено,
що нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Умовами п.9.3 договору передбачено, що у
разі несплати вартості Товару Покупцем
у строк встановлений п.8.2 договору,
Покупець сплачує Постачальнику штраф в
розмірі 1% від вартості неоплаченої
партії Товару за кожен день
прострочення.

Проаналізувавши вказаний пункт
договору, суд дійшов висновку, що за
своєю суттю сторонами встановлена
відповідальність у вигляді пені, а не
штрафу, як зазначено в договорі,
оскільки передбачається сплата
штрафних санкцій за кожен день
прострочення.

Одночасно, як вбачається з розрахунку,
що доданий до позовної заяви, позивачем
нарахована пеня у розмірі подвійної
облікової ставки за порушення оплати
підписаних сторонами видаткових
накладних на суму 430,52грн. та актів
виконаних робіт на суму 703,61грн., всього
на суму 1134,13грн.

Перевіривши здійснений позивачем
розрахунок пені, суд вважає його
невірним, оскільки п.9.3 договору
передбачає нарахування штрафних
санкцій лише за порушення строку
оплати вартості Товару, що
встановлений п.8.2 договору. При цьому,
умовами договору не передбачені
штрафні санкції за порушення строків
оплати вартості виконаних робіт, у
зв'язку з чим нарахування пені за
актами виконаних робіт є
безпідставним.

З урахуванням викладеного, відповідно
до п.9.3 договору позивач мав право на
нарахування пені лише за порушення
строків оплати поставленого Товару за
видатковими накладними.

Так, за порушення строків оплати
видаткової накладної №6 від 25.10.2012 року
на суму 51516,00грн. позивачем нарахована
пеня на суму 430,52грн. за період з 15.11.2012
року по 14.02.2013 року з урахуванням
здійснених відповідачем оплат.

Перевіривши розрахунок пені за
видатковою накладною №6 від 25.10.2012 року,
суд дійшов висновку, що в цій частині
розрахунок пені є вірним, таким що
відповідає фактичним обставинам
справи та вимогам діючого
законодавства, у зв'язку з чим, позовні
вимоги про стягнення пені підлягають
задоволенню на суму 430,52грн.

У задоволенні позовних вимог про
стягнення пені в сумі 703,61грн. за
порушення строків оплати актів
виконаних робіт суд відмовляє, так як
умовами договору не передбачено
нарахування штрафних санкцій за
порушення строків оплати вартості
виконаних робіт, отже вимоги в цій
частині є необґрунтованими та
задоволенню не підлягають.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача судові витрати, у тому
числі витрати на оплату послуг
адвоката.

Відповідно до ст.44 ГПК України судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов`язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Виходячи з приписів статті 44 ГПК
України суд вважає, що в контексті цієї
норми до судових витрат відноситься
оплата послуг адвоката виключно у разі,
якщо такі послуги надавались при
розгляді господарської справи в суді, в
даному випадку при розгляді спору зі
стягнення заборгованості, та саме за
надання цих послуг здійснена оплата, що
підтверджується відповідними
фінансовими документами.

Згідно зі статтею 48 ГПК України
витрати, що підлягають сплаті за
послуги адвоката, визначаються у
порядку, встановленому Законом України
«Про адвокатуру».

Статтею 12 Закону України «Про
адвокатуру» зазначено, що оплата праці
адвоката здійснюється на підставі
угоди між юридичною особою і адвокатом.

Правовідносини між позивачем та
адвокатом - ОСОБА_1, що діє на підставі
свідоцтва НОМЕР_1 від 03.01.2012 року на
право зайняття адвокатською
діяльністю, врегульовані договором
№29-11/2013 від 29.11.2013 року про надання
правової допомоги.

Предметом зазначеного договору є
надання послуг адвоката, що пов'язані з
представництвом інтересів ПП «ОР ГРУП»
як позивача у господарському суді
Донецької області у справі про
стягнення заборгованості з ТОВ «ДЗРМ».

Відповідно до п.2.1 договору розмір
гонорару за договором дорівнює 1000,00грн.
та підлягає сплаті протягом трьох
банківських днів з дати укладення
договору.

На підставі укладеного договору
№29-11/2013 від 29.11.2013 року позивач сплатив
послуги адвоката ОСОБА_1, що
підтверджується квитанцією до
прибуткового касового ордеру від 29.11.2013
року.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання договору про надання
правової допомоги адвокатом ОСОБА_1
складені та підписані позовна заява,
письмові пояснення від 13.03.2014 року,
20.03.2014 року. Під час судового розгляду
справи адвокат приймала участь в
судових засіданнях, що відбулись 13.03.2014
року та 01.04.2014 року, в яких представляла
інтереси позивача та надавала
пояснення по суті заявлених позовних
вимог, що є свідченням фактичного
надання правових послуг за укладеним
договором.

З огляду на викладене, суд дійшов до
висновку, що зазначені витрати у
розмірі 1000,00грн. відносяться до судових
витрат у розумінні ст.44 ГПК України,
оскільки матеріалами справи доведено
факт надання адвокатом ОСОБА_1 правових
послуг під час розгляду даної справи та
наявні докази оплати зазначених
послуг.

Згідно з положеннями ст.49 ГПК України
суми, які підлягають сплаті за послуги
адвоката, при частковому задоволенні
позову покладаються на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги
задоволені судом частково, відповідно
до ст.49 ГПК України стягненню з
відповідача на користь позивача
підлягають витрати з оплати послуг
адвоката у розмірі 933,81грн.

У відповідності до ст.49 ГПК України
судовий збір покладається у спорах, що
виникають при виконанні договорів, на
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, керуючись
ст.ст.509, 526, 530, 610, 612, 625, 629, 638, 712, 837, 854
Цивільного кодексу України; ст.193, 216, 230,
231, 232 Господарського кодексу України,
ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 43, 44, 49, п.1-1 ч.1 ст.80, 82-85, 115,
116 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Приватного
підприємства «ОР ГРУП» м.Донецьк до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Донецький завод
рудничного машинобудування» м.Донецьк
про стягнення 10631,69 грн., з яких 9120,00грн.
- заборгованість, 113,79грн. - інфляційні
витрати, 263,77грн. - 3%річних, 1134,13грн. -
пеня - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Донецький завод
рудничного машинобудування» (83001, місто
Донецьк, вулиця 50-річчя СРСР, будинок 103,
квартира 34, ідентифікаційний код 36616901)
на користь Приватного підприємства «ОР
ГРУП» (83059, місто Донецьк, проспект
Ілліча, будинок 102, ідентифікаційний
код 35952293) заборгованість у розмірі
9120,00грн., інфляційні витрати у розмірі
113,79грн., 3%річних у розмірі 263,77грн., пеню
у розмірі 430,52грн., витрати по сплаті
судового збору в сумі 1606,63грн., витрати
зі сплати послуг адвоката в сумі
933,81грн.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене до Донецького апеляційного
господарського суду протягом десяти
днів. У разі якщо в судовому засіданні
було оголошено лише вступну та
резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

У судовому засіданні 01.04.2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення суду.

Повний текст рішення суду
складено 07.04.2014 року.

Суддя
А.М. Осадча