РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2014 р.
Справа № 918/62/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак
А.В.

судді
Сініцина Л.М. ,

судді
Олексюк Г.Є.

при секретарі судового засідання
Лукащик Г.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2, довіреність в
справі

відповідача 1 - ОСОБА_3, довіреність
справі

відповідача 2 - Лучків М.І., довіреність
в справі

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1

на рішення господарського суду
Рівненської області від 11.02.14 р.

у справі № 918/62/14

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1

до відповідача 1 Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_6

до відповідача 2 Товариства з обмеженою
відповідальністю "Видавничий дім
Освіта"

про стягнення компенсації за порушення
авторського права на фотографічний
твір під назвою "ІНФОРМАЦІЯ_1" в сумі 48 720
грн. 00 коп.

Запис розгляду судової справи
здійснюється за допомогою технічних
засобів, а саме:
програмно-апаратного комплексу
"Діловодство спеціалізованого суду".

Для архівного оригіналу звукозапису
надано диск CD-R, серійний номер 22220961.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 11.02.2014 року у
справі №918/62/14 відмовлено у задоволенні
позову Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_6, до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Видавничий Дім
"Освіта" про стягнення компенсації за
порушення авторського права на
фотографічний твір під назвою
"ІНФОРМАЦІЯ_1" в сумі 48720 грн. 00 коп.

Рішення місцевого господарського
суду мотивоване тим, що у Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 немає прав
автора ані за законом, ані за
авторським договором. За таких
обставин, Фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 не є правоспроможною особою у
розумінні Закону України "Про
авторське право і суміжні права" на
захист авторських прав на твір
"ІНФОРМАЦІЯ_1", відповідно не має
юридичних повноважень на доведення
порушення авторських прав в суді та
стягнення грошової компенсації з
суб'єктів, які не є
боржниками-порушниками авторського
права на твір "ІНФОРМАЦІЯ_1". Крім того,
ТОВ "Видавничий дім "Освіта" відповідно
до ст. 21 Закону України " Про авторське
право і суміжні права" правомірно без
згоди автора та відповідно без
порушення майнових прав останнього
використано фрагмент фотографічного
твору "ІНФОРМАЦІЯ_1", а позовні вимоги
стосовно порушення авторських
майнових прав в цій частині є
безпідставними.

Позовні вимоги до відповідача 1 є
безпідставними, оскільки ФОП ОСОБА_6 не
займається видавничою діяльністю та не
має законодавчо встановленого
обов'язку перевіряти виставлену на
продаж літературу на предмет
дотримання видавцями авторських прав
суб'єктів, твори яких використано у
відповідних виданнях.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
суду першої інстанції, позивач Фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до
суду з апеляційною скаргою, в якій
просить скасувати рішення
господарського суду Рівненської
області від 11.02.2014 року у справі №918/62/14
та прийняти по справі нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, скаржник зазначає, що місцевий
господарський суд дійшов помилкового
висновку щодо того, що ОСОБА_7 не мав
жодних правових підстав на
відступлення права вимоги ОСОБА_1 за
договором від 16.01.2014 р.

Також, на думку скаржника, при
прийнятті оскарженого рішення
місцевим господарським судом було
порушено норми процесуального права та
не залучено ОСОБА_7 до участі у справі в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору,
фактично прийнявши рішення про
відсутність у діях відповідачів
порушення прав автора.

Скаржник звертає увагу, що висновки
місцевого господарського суду є
суперечливими та не узгоджуються з
нормами ст. 21 Закону України "Про
авторське право і суміжні права" та ст.
444 ЦК України, оскільки обов'язкових
умов вільного використання
фотографічного твору "ІНФОРМАЦІЯ_1"
видавництво не дотрималось - не
зазначило ім'я автора та джерело
запозичення. Отже, зазначені норми
не підлягають застосуванню у даному
випадку.

Крім того, скаржник зазначає, що
висновки місцевого господарського
суду не відповідають обставинам
справи. Зокрема, помилковим є
твердження суду про те, що цедент
(ОСОБА_7) не повідомив відповідачів
належним чином про відступлення права
вимоги. Тоді як представник ОСОБА_7
надсилав повідомлення-вимогу на адресу
відповідача 2 та отримав від
відповідача 2 лист з поясненнями, що
підтверджується матеріалами справи.

У письмовому відзиві на апеляційну
скаргу від 28.03.2014 р. відповідач 2 ТОВ
"Видавничий дім "Освіта" заперечує її
доводи, просить залишити апеляційну
скаргу позивача без задоволення, а
оскаржене рішення - без змін.

Зокрема, відповідач 2 ТОВ "Видавничий
дім "Освіта", спростовуючи доводи
апелянта щодо неправильного
застосування місцевим господарським
судом приписів ст. 21 Закону України "Про
авторське право і суміжні права"
зазначає, що використаний
фотографічний твір крім офіційного
сайту автора та сторінки ОСОБА_7 в
соціальній мережі "В контакте"
зустрічається також на багатьох інших
інтернет-ресурсах без зазначення імені
автора та знаку охорони авторського
права.

Таким чином, видавництво було не в
змозі зазначити ім'я автора
запозиченого твору у зв'язку із
відсутністю вказівки на нього в мережі
інтернет. Проте, на думку відповідача 2,
зазначене не свідчить про порушення
приписів ст. 444 ЦК України.

Відповідач 2 звертає увагу, що ним
опубліковано повідомлення на власному
офіційному інтернет-сайті, а також у
виданні "Урядовий кур'єр" про те, що
автором фотографічного твору,
розміщеного у підручнику "ІНФОРМАЦІЯ_2"
на ст. 193 є ОСОБА_7.

Крім того, відповідач 2 зазначає, що
підручник "ІНФОРМАЦІЯ_2" є виданням
навчального характеру, а фрагмент
твору "ІНФОРМАЦІЯ_1" використано в
якості ілюстрації, з метою
акцентування уваги учнів не лише на
змісті тексту, але й на основних ідеях
самого розділу підручника. Тобто, обсяг
використання відповідає поставленій
меті.

На думку відповідача 2, позивачем не
доведено, що через дії відповідачів
автор зазнав будь-яких збитків або
втратив будь-яку вигоду, у тому числі
авторську винагороду, а тому має право
на компенсацію в силу приписів ст. 52
Закону України "Про авторське право і
суміжні права".

Також, відповідач 2 зазначає, що
місцевий господарський суд правомірно
відмовив у задоволенні клопотання про
залучення ОСОБА_7 в якості третьої
особи, оскільки ОСОБА_7 взагалі не має
права на стягнення з відповідачів
компенсації за використання
фотографічного твору "ІНФОРМАЦІЯ_1", а
тому прийняте судом рішення жодним
чином не вплине на його права та
обов'язки.

У письмовому відзиві на апеляційну
скаргу від 01.04.2014 р. відповідач 1 Фізична
особа-підприємець ОСОБА_6 заперечує її
доводи, просить залишити апеляційну
скаргу позивача без задоволення, а
оскаржене рішення - без змін.

Спростовуючи доводи апелянта,
відповідач 1 зазначає, що одним з видів
діяльності відповідача 1 є купівля та
подальший продаж книжок, в тому числі
підручників та навчальних посібників.
При цьому, здійснюючи свою діяльність
відповідач 1 не має можливості
перевіряти дотримання авторських прав
осіб, твори яких використані в книжках.
Відповідно до ст. 20 Закону України "Про
видавничу справу" саме видавці
зобов'язані дотримуватись норм
авторського та патентного права. Вимог
державних і міждержавних стандартів,
інших нормативно-правових актів, що
регламентують видавничу справу. В той
самий час, жодного впливу на наповнення
книжок ілюстративним матеріалом
відповідач 1 не має, оскільки не
займається видавничою діяльністю.

Таким чином, на думку відповідача 1,
продаючи один примірник підручника
"ІНФОРМАЦІЯ_2" він жодним чином не
порушив авторські права ОСОБА_7, а тому
позовні вимоги до нього є незаконними.

У судовому засіданні 02.04.2014 року
позивач та представник позивача
(апелянта) підтримали доводи
апеляційної скарги з підстав,
наведених у ній, просять оскаржене
рішення господарського суду
Рівненської області від 11.02.2014 р. у
справі №918/62/14 скасувати та прийняти
нове рішення про задоволення позову.
Представники відповідачів заперечили
доводи апеляційної скарги з підстав,
наведених у відзивах, просять
апеляційну скаргу позивача залишити
без задоволення, а оскаржене рішення -
без змін.

Позивач 21.03.2014 р. подав через
канцелярію суду клопотання, у якому
просить суд долучити до матеріалів
справи докази, а саме: висновок №631
експертного дослідження об'єктів
інтелектуальної власності від 27.02.2014 р.
(а.с. 150-168). Клопотання мотивоване тим, що
зазначений висновок експерта є
важливим доказом у справі, оскільки у
ньому досліджується питання наявності
підстав для вільного використання
фотографічного твору "ІНФОРМАЦІЯ_1" в
обсязі, виправданому поставленій меті.
Також, позивач у клопотанні зазначає,
що він не міг подати висновок №631
експертного дослідження об'єктів
інтелектуальної власності ні до суду
першої інстанції, ні направити разом із
апеляційною скаргою до Рівненського
апеляційного господарського суду,
оскільки строк на апеляційне
оскарження рішення господарського
суду Рівненської області від 11.092.2014 р. у
справі №918/62/14 спливав 27.02.2014 р., тоді як
вказаний висновок експерта було
затверджено 27.02.2014 р. і лише потім
направлено позивачу у м.Рівне .

Відповідач 2 у своїх письмових
поясненнях заперечив проти
задоволення клопотання позивача про
долучення до матеріалів справи
доказів, а саме: висновку №631
експертного дослідження об'єктів
інтелектуальної власності від 27.02.2014 р.
(а.с. 213-218).

Колегія суддів апеляційної інстанції
вказаний письмовий доказ приєднує до
матеріалів справи, однак, як належний
доказ не приймає, виходячи з
наступного.

Згідно з приписами ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ч.1 ст. 41 ГПК України для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
експертизу.

Відповідно до пункту 2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 23.03.2014 р. №4 "Про деякі
питання практики призначення судової
експертизи" судова експертиза - це
дослідження експертом на основі
спеціальних знань матеріальних
об'єктів, явищ і процесів, які містять
інформацію про обставини справи, що
перебуває у провадженні, зокрема, суду.
Водночас і згідно з частиною першою
статті 41 ГПК експертиза призначається
для з'ясування питань, що потребують
спеціальних знань. Із сукупності
наведених норм матеріального і
процесуального права вбачається, що
неприпустимо ставити перед судовими
експертами правові питання, вирішення
яких чинним законодавством віднесено
до компетенції суду, зокрема, про
відповідність окремих нормативних
актів вимогам закону, про правову
оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише
у разі дійсної потреби у спеціальних
знаннях для встановлення фактичних
даних, що входять до предмета
доказування, тобто у разі, коли
висновок експерта не можуть замінити
інші засоби доказування.

Не може вважатися актом судової
експертизи висновок спеціаліста,
наданий заявникові (юридичній чи
фізичній особі) на підставі його заяви,
- навіть якщо відповідний документ має
назву "висновок судового експерта" або
подібну до неї, оскільки особа набуває
прав та несе обов'язки судового
експерта тільки після одержання нею
ухвали про призначення експертизи.

Також, відповідно до абз. 3 п. 16
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2014
р. №4 "Про деякі питання практики
призначення судової експертизи" особа
набуває права та несе обов'язки
експерта після оголошення (вручення) їй
ухвали про призначення експертизи та
попередження про відповідальність.
Тільки за цих умов висновок експерта
набуває доказової сили. Невиконання
цих вимог робить неможливим
використання висновку експерта як
доказу у справі.

Як вбачається із матеріалів справи,
судова експертиза у справі №918/62/14 не
призначалася, сторони клопотань про
призначення судової експертизи не
подавали, наданий позивачем висновок
№631 експертного дослідження об'єктів
інтелектуальної власності від 27.02.2014 р.,
що зроблений після пийннятя рішення у
даній справі, не є висновком судового
експерта в розумінні ст.ст. 41- 42
Господарського процесуального кодексу
України, а тому не має доказової сили і
судом до уваги не приймається.

28.03.2014 року на адресу Рівненського
апеляційного господарського суду
надійшла заява ОСОБА_7 від 27.03.2014 р. про
вступ у справу №918/62/14 в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні позивача
(а.с. 170-171).

Мотивуючи подану заяву ОСОБА_7
зазначає, що він є власником виключних
майнових авторських прав на
фотографічний твір "ІНФОРМАЦІЯ_1".
Порушення його авторських прав
відповідачами стало підставою для
укладення між ним та позивачем
Договору про відступлення (уступку)
права вимоги на стягнення компенсації
від 16.01.2014 р. Таким чином, заявник
вважає, що рішення у справі №918/62/14 може
вплинути на його права як власника
авторських прав на твір "ІНФОРМАЦІЯ_1"
та цедента за Договором відступлення
(уступки) права вимоги на стягнення
компенсації від 16.01.2014 р.

Також, 01.04.2014 р. на адресу Рівненського
апеляційного господарського суду
надійшло клопотання позивача ФОП
ОСОБА_1 про залучення до участі у справі
в якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача автора
фотографічного твору "ІНФОРМАЦІЯ_1"
ОСОБА_7 (а.с. 176-177).

Обґрунтовуючи подане клопотання,
позивач зазначає, що рішення у справі
№918/62/14 може вплинути на права ОСОБА_7 як
власника авторських прав на твір
"ІНФОРМАЦІЯ_1" та цедента за договором
відступлення (уступки) права вимоги на
стягнення компенсації від 16.01.2014 р.

Розглянувши подані позивачем та
ОСОБА_7 клопотання, колегія суддів
дійшла висновку про відмову у їх
задоволенні, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 27 Господарського
процесуального кодексу України треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору, можуть вступити
у справу на стороні позивача або
відповідача до прийняття рішення
господарським судом, якщо рішення з
господарського спору може вплинути на
їх права або обов'язки щодо однієї з
сторін. Їх може бути залучено до участі
у справі також за клопотанням сторін,
прокурора.

Якщо господарський суд при прийнятті
позовної заяви, вчиненні дій по
підготовці справи до розгляду або під
час розгляду справи встановить, що
рішення господарського суду може
вплинути на права і обов'язки осіб, що
не є стороною у справі, господарський
суд залучає таких осіб до участі у
справі як третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у
заявах третіх осіб про вступ у справу
на стороні позивача або відповідача
зазначається, на яких підставах третіх
осіб належить залучити або допустити
до участі у справі.

Також, у п. 1.6. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики
застосування розділу ГПК України
судами першої інстанції" роз'яснено, що
процесуальний закон не обмежує
можливості допущення особи до участі у
справі як третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
підставі її заяви про вступ у справу в
процесі повторного розгляду останньої
в апеляційному порядку, а також
залучення третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, до
участі у справі за клопотанням сторони,
прокурора або з ініціативи
апеляційного господарського суду;
відповідні дії можуть мати місце до
прийняття апеляційною інстанцією
судового рішення зі справи.

Разом з тим, що ж до наявності
юридичного інтересу у третьої особи, то
у вирішенні відповідного питання суд
має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з
прийняттям судового рішення з даної
справи таку особу наділено новими
правами чи покладено на неї нові
обов'язки, або змінено її наявні права
та/або обов'язки, або позбавлено певних
прав та/або обов'язків у майбутньому.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_7 дійсно є автором фотографічного
твору "ІНФОРМАЦІЯ_1", що підтверджується
Свідочтвом про реєстрацію авторського
права на твір НОМЕР_1 (а.с. 180). Разом з
тим, відповідно до умов Договору про
відступлення (уступку) права вимоги від
16.01.2014 р. ОСОБА_7 відступив ФОП ОСОБА_1
право вимоги на стягнення грошової
компенсації за порушення майнового
авторського права на твір "ІНФОРМАЦІЯ_1"
з ФОП ОСОБА_6 та ТОВ "Видавничий дім
"Освіта".

Відмовляючи у задоволенні клопотань
позивача та ОСОБА_7 про залучення до
участі у справі в якості третьої особи,
апеляційний суд виходить з того
міркування, що рішення суду у цій
справі не може вплинути на права та
інтереси ОСОБА_7 У зв'язку з прийняттям
судового рішення з даної справи ОСОБА_7
не буде наділено новими правами чи
покладено на нього нові обов'язки, або
змінено його наявні права та/або
обов'язки, або позбавлено певних прав
та/або обов'язків у майбутньому.

Виходячи з викладеного, колегія
суддів апеляційного суду дійшла
висновку про відсутність необхідності
залучати (допускати) до участі у справі
в якості третьої особи без самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача ОСОБА_7

Водночас, суд зазначає, що ОСОБА_7, як
автор фотографічного твору, не
позбавлений можливості та вправі
самостійно звернутись у встановленому
законом порядку до суду за захистом
своїх прав та інтересів.

Позивач 01.04.2014 р. подав через
канцелярію суду клопотання про
витребування доказів, у якому просить
суд витребувати у ТОВ "Видавничий дім
"Освіта" належним чином засвідчені
копії авторських договорів та
документи про суму виплаченої
авторської винагороди та/або інших
платежів за отримання прав на об'єкти
інтелектуальної власності, що були
використані для створення підручника
"ІНФОРМАЦІЯ_2" (а.с. 181-182). Клопотання
мотивоване тим, що вказані договори та
документи потрібні для обчислення
примірного розміру компенсації,
належної до виплати автору.

Представник відповідача 1 у судовому
засіданні 02.04.2014 р. заперечив проти
задоволення клопотання позивача про
витребування доказів, оскільки, на його
думку, позивачем не доведено, що такі
докази не могли бути подані до суду
першої інстанції.

Представник відповідача 2 у судовому
засіданні 02.04.2014 р. заперечив проти
задоволення клопотання позивача про
витребування доказів та пояснив, що
авторські договори та документи про
суму виплаченої авторської винагороди
та/або інших платежів за отримання прав
на об'єкти інтелектуальної власності у
ТОВ "Видавничий дім "Освіта" відсутні,
оскільки видавництво використовує
об'єкти інтелектуальної власності у
навчальних цілях, а для такого
використання укладання авторських
договорів не потрібне, та кошти за таке
використання не сплачуються.

Колегія суддів відхиляє клопотання
позивача про витребування доказів
виходячи з наступного.

За приписами статті 99 ГПК України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 38 Господарського
процесуального кодексу України
сторона або прокурор у разі
неможливості самостійно надати докази
вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року №18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", якщо подані
сторонами та іншими учасниками
судового процесу докази є
недостатніми, господарський суд може
за їх клопотанням чи за власною
ініціативою витребувати в порядку
підготовки справи до розгляду
необхідні для цього письмові і речові
докази, інші матеріали (пункти 3,4,6, 8 і 11
статті 65 ГПК), притому не лише від
учасників судового процесу, а й від
інших підприємств, установ,
організацій, державних органів.

У разі неможливості самостійно
подати необхідні для розгляду справи
докази сторона, прокурор, третя особа
вправі звернутися до господарського
суду, в тому числі й апеляційної
інстанції, з клопотанням про
витребування доказів; при цьому
обґрунтування такої неможливості
покладається на особу, що заявляє
відповідне клопотання. Звертаючись з
клопотанням про витребування доказів
до суду апеляційної інстанції, заявник,
з огляду на вимоги частини першої
статті 101 ГПК, повинен також
обґрунтувати неможливість подання цих
доказів до місцевого господарського
суду. Така неможливість може бути
зумовлена, зокрема, тим, що: сторона
(сторони) заявляла в місцевому
господарському суді клопотання про
витребування в інших осіб відсутніх у
неї (них) доказів, але зазначеним судом
таке клопотання не задоволено; на час
прийняття рішення місцевим
господарським судом заявникові не було
і не могло бути відомо про існування
відповідних доказів; докази з'явилися
після розгляду справи судом першої
інстанції.

Разом з тим, обґрунтовуючи
неможливість самостійного подання
доказів позивач не зазначає, які дії
вчинялися ним з метою отримання
витребовуваних доказів. Зокрема, не
надає доказів того, що він звертався до
відповідача 2 із відповідним письмовим
клопотанням.

Також, позивач жодним чином не
обґрунтував неможливість подання цих
доказів до місцевого господарського
суду.

Крім того, відповідно до п.4 ч.2 ст.38
Господарського процесуального кодексу
України у клопотанні про витребування
доказів повинно бути зазначено
обставини, які можуть підтвердити ці
докази.

Таким чином, подане позивачем
клопотання про витребування доказів не
відповідає приписам статті 38
Господарського процесуального кодексу
України, а тому до задоволення не
підлягає.

Заслухавши пояснення представників
сторін, обговоривши доводи апеляційної
скарги, заперечення на апеляційну
скаргу, дослідивши матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскарженого
рішення, оцінивши висновки суду першої
інстанції на відповідність дійсним
обставинам справи, судова колегія
дійшла висновку, що рішення
господарського суду Рівненської
області від 11.02.2014 року у справі №918/62/14
слід залишити без змін, апеляційну
скаргу - без задоволення, виходячи з
наступного.

Як вбачається із позовної заяви,
творчою працею автора - ОСОБА_7 - було
створено фотографічний твір
"ІНФОРМАЦІЯ_1", на якому, з дозволу
батьків (мами моделі), зображено дитину
- ОСОБА_9 (фотографічний твір
"ІНФОРМАЦІЯ_1" було створено 12 червня 2012
року, під час проведення фотосесії у с.
Колоденка Рівненського району
Рівненської області) (а.с. 4).

ОСОБА_7 (як автор - фізична особа), окрім
немайнових авторських прав, є
власником виключних майнових прав
інтелектуальної власності, від дати
створення фотографічного твору.

Згідно приписів ст. 1 Закону України
"Про авторське право та суміжні права"
автор - це фізична особа, яка своєю
творчою працею створила твір. Тобто,
твір має бути результатом творчої
праці.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України "Про
авторське право та суміжні права",
первинним суб'єктом, якому належить
авторське право, є автор твору.

За відсутності доказів іншого
автором твору вважається особа,
зазначена як автор на оригіналі або
примірнику твору (презумпція
авторства).

Як встановлено ст. 437 ЦК України та ч. 2
ст. 11 Закону України "Про авторське
право і суміжні права", авторське право
на твір виникає внаслідок факту його
створення. Для виникнення і здійснення
авторського права не вимагається
реєстрація твору чи будь-яке інше
спеціальне його оформлення, а також
виконання будь-яких інших
формальностей.

Згідно зі статтею 7 Закону України
"Про авторське право та суміжні права"
суб'єктами авторського права є автори
творів, зазначених у частині першій
статті 8 цього Закону, їх спадкоємці та
особи, яким автори чи їх спадкоємці
передали свої авторські майнові права.

Частиною першою статті 8 Закону
України "Про авторське право та суміжні
права" встановлено, що об'єктами
авторського права є твори у галузі
науки, літератури і мистецтва, а саме:

- літературні письмові твори
белетристичного, публіцистичного,
наукового, технічного або іншого
характеру (книги, брошури, статті тощо);

- фотографічні твори, у тому числі
твори, виконані способами, подібними до
фотографії;

- інші твори.

Як вбачається із матеріалів справи,
27.12.2013 р. Державною службою
інтелектуальної власності України, за
заявою ОСОБА_7 від 27 грудня 2013 року №
54322, прийнято рішення про реєстрацію
авторського права на твір "Збірка
фотографічних творів "ІНФОРМАЦІЯ_1" (а.с.
100).

Належність авторських (немайнових та
майнових) прав на фотографічний твір
"ІНФОРМАЦІЯ_1" ОСОБА_7 підтверджується
також Свідоцтвом про реєстрацію
авторського права на твір НОМЕР_1 від
04.03.2014 р. (а.с. 180).

22 листопада 2013 року у магазині "СКЛАД
КНИГИ", що знаходиться за адресою: вул.
Київська, 65, м. Рівне, 33000, ОСОБА_10
(жителька м. Рівне) придбала підручник
"ІНФОРМАЦІЯ_2 (автором якого вказано
ОСОБА_11), на сторінці № 193 якого й
розміщено фотографічний твір
"ІНФОРМАЦІЯ_1".

Факт продажу даного підручника
підтверджується товарним чеком №
РВС00667 від 22 листопада 2013 року,
засвідчений печаткою Відповідача 1 -
фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 (а.с.
18).

16 січня 2014 року між ОСОБА_7 (далі -
цедент) та Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1 (далі - цесіонарій)
укладено договір відступлення
(уступки) права вимоги (а.с. 13-21).

Відповідно до пункту 1 зазначеного
договору, у порядку та на умовах,
визначених цим договором, цедент
відступає цесіонарію, а цесіонарій
набуває право вимоги та стягнення
грошової компенсації за порушення
майнового авторського права на твір
"ІНФОРМАЦІЯ_1", з порушників - боржників,
а саме:

1.1. За розповсюдження (продаж) Твору, як
складової (невід'ємної частини) окремо
кожного Підручника (кожного з
Підручників окремо) вимагати сплати
компенсації з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_6 мінімального
розміру грошової компенсації,
встановленої ЗУ "Про авторське право і
суміжні права" (пункт "г" частини другої
статті 52 Закону № 3792-XII) у 10 мінімальних
заробітних плат на дату ухвалення
(прийняття) рішення господарським
судом.

1.2. За відтворення, зміну та
використання права першого продажу
Твору, як складової (невід'ємної
частини) окремо кожного підручника, які
були продані за товарними чеками,
вимагати з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Видавничий дім
Освіта" компенсацію у мінімальному
розмірі за кожне з трьох порушень:
відтворення, зміну використання права
першого продажу, що складають разом 30
мінімальних заробітних плат на дату
ухвалення (прийняття) рішення
господарським судом (як це передбачено
пунктом "г" частини другої статті 52
Закону № 3792-XII).

Відповідно до пункту 3 договору
відступлення (уступки) права вимоги від
16 січня 2014 року, право вимоги, що
відступається цесіонарію,
засвідчується:

- примірником фотографічного твору
"ІНФОРМАЦІЯ_1";

- оригіналами розрахунково-платіжних
документів;

1) товарним чеком № РВС00667 від 22
листопада 2013 року, постачальник ПП
ОСОБА_6;

2) товарним чеком № РВС00670 від 22
листопада 2013 року;

- двома примірниками підручника під
назвою "ІНФОРМАЦІЯ_2", які були придбані
у ОСОБА_11, Київ, Видавничий дім "Освіта",
які були придбані у фізичної
особи-підприємця ОСОБА_6;

- листом ТОВ "Видавничий дім Освіта" № 532
від 09 січня 2014 року.

Відповідно до пункту 8 договору
відступлення (уступки) права вимоги від
16 січня 2014 року, цедент повідомляє
порушників-боржників про відступлення
права вимоги у розумний строк.

В подальшому, фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 (позивач)
звернувся до господарського суду
Рівненської області з позовом до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про
стягнення компенсації за порушення
майнових авторських прав
розповсюдження (продаж) одного
примірника підручника "ІНФОРМАЦІЯ_2" за
товарним чеком № РВС00667 від 22 листопада
2013 року у розмірі 10 мінімальних
розмірів заробітних плат та до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Видавничий Дім
Освіта" про стягнення компенсації за
порушення майнових авторських прав -
виготовлення та подальше
розповсюдження (продажу) одного
примірника підручника "ІНФОРМАЦІЯ_2" та
який було придбано за товарним чеком №
РВС00667 від 22 листопада 2013 року у розмірі
30 мінімальних заробітних плат.

На думку колегії суддів апеляційного
суду, місцевий господарський суд
дійшов вірного висновку про відмову у
задоволенні позову враховуючи
наступне.

Особисті немайнові і майнові права
авторів та їх правонаступників,
пов'язані із створенням та
використанням творів науки, літератури
і мистецтва - авторське право, права
виконавців, виробників фонограм і
відеограм та організацій мовлення -
суміжні права охороняє Закон України
від 23 грудня 1993 року "Про авторське
право і суміжні права".

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України
"Про авторське право і суміжні права",
до майнових прав автора (чи іншої особи,
яка має авторське право) належать:

а) виключне право на використання
твору;

б) виключне право на дозвіл або
заборону використання твору іншими
особами.

Майнові права автора (чи іншої особи,
яка має авторське право) можуть бути
передані (відчужені) іншій особі згідно
з положеннями статті 31 цього Закону,
після чого ця особа стає суб'єктом
авторського права.

Згідно з ч. 1 ст. 31 Закону України "Про
авторське право і суміжні права", автор
(чи інша особа, яка має авторське право)
може передавати свої майнові права,
зазначені у статті 15 цього Закону,
будь-якій іншій особі повністю або
частково. Передача майнових прав
автора (чи іншої особи, яка має
авторське право) оформлюється
авторським договором.

У ч. 8 ст. 33 Закону України "Про
авторське право і суміжні права"
визначено, що усі майнові права на
використання твору, які передаються за
авторським договором, мають бути у
ньому визначені. Майнові права, не
зазначені в авторському договорі як
передані суб'єктом авторського права,
вважаються такими, що не передані і
зберігаються за ним.

При порушеннях будь-якою особою
авторського права і (або) суміжних прав,
передбачених ст. 50 Закону України "Про
авторське право і суміжні права",
недотриманні передбачених договором
умов використання творів і (або)
об'єктів суміжних прав, використанні
творів і об'єктів суміжних прав з
обходом технічних засобів захисту чи з
підробленням інформації і (або)
документів про управління правами чи
створенні загрози неправомірного
використання об'єктів авторського
права і (або) суміжних прав та інших
порушеннях особистих немайнових прав і
майнових прав суб'єктів авторського
права і (або) суміжних прав, суб'єкти
авторського права і (або) суміжних прав
мають право подавати позови про
відшкодування збитків (матеріальної
шкоди), включаючи упущену вигоду, або
стягнення доходу, отриманого
порушником внаслідок порушення ним
авторського права і (або) суміжних прав,
або виплату компенсацій.

Згідно з приписами п. "г" ч.1 ст. 52 Закону
України "Про авторське право і суміжні
права" звернення до суду з позовом про
стягнення компенсації є видом захисту
авторського права і (або) суміжних прав.

Таким чином, необхідною умовою
правоспроможності на захист
матеріальних авторських прав, які
визначені у ст. 15 Закону України "Про
авторське право і суміжні права", є
наявність вказаних авторських прав.
Тобто, бути особою, якій первісно
належать авторські права (автором), або
набути авторські права за авторським
договором.

Договір про відступлення права вимоги
за своєю правовою природою не є
авторським договором.

Враховуючи наведене, колегія суддів
апеляційного суду погоджується із
висновками місцевого господарського
суду, що позивачу за договором
відступлення права вимоги від 16 січня
2014 року було передано виключно право та
стягнення грошової компенсації за
порушення майнового авторського права
на фотографічний твір "ІНФОРМАЦІЯ_1" і
жодним чином не передано авторські
права на фотографічний твір
"ІНФОРМАЦІЯ_1" та не надано жодних
повноважень щодо таких прав.

Разом з тим, за договором відступлення
права вимоги можуть бути передані
цесіонарію лише ті права, які належать
цеденту на момент укладення договору.

У матеріалах справи відсутні докази
того, що між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_12 (відповідач
1), ТОВ "Видавничий дім "Освіта"
(відповідач 2) та ОСОБА_7 існують
будь-які правовідносини, у яких фізична
особа-підприємець ОСОБА_6 та ТОВ
"Видавничий дім "Освіта" виступають
боржниками взагалі, та за порушення
авторського права на фотографічний
твір "ІНФОРМАЦІЯ_1" зокрема.

Отже, наведені обставини свідчать, що
ОСОБА_7 не мав жодних правових підстав
на відступлення будь-яких грошових
вимог до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_6 та ТОВ "Видавничий дім "Освіта"
фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 за
договором відступлення (уступки) права
вимоги від 16 січня 2014 року, оскільки не
був наділений правом вимоги.

Таким чином, у фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 немає прав
автора ні за законом, ні за авторським
договором. За таких обставин, фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 не є
правоспроможною особою у розумінні
Закону України "Про авторське право і
суміжні права" на захист авторських
прав на твір "ІНФОРМАЦІЯ_1", відповідно
не має юридичних повноважень на
доведення порушення авторських прав в
суді та стягнення грошової компенсації
з суб'єктів, які не є
боржниками-порушниками авторського
права на твір "ІНФОРМАЦІЯ_1".

Крім того, відповідно до пункту 8
договору відступлення (уступки) права
вимоги від 16 січня 2014 року, цедент
повідомляє порушників-боржників про
відступлення права вимоги у розумний
строк. Проте, у матеріалах справи
відсутні докази того, що фізична
особа-підприємець ОСОБА_6 та ТОВ
"Видавничий дім "Освіта" отримували від
ОСОБА_7 будь-які вимоги про сплату
грошових коштів у розумінні ст. 530
Цивільного кодексу України, а також
письмові повідомлення про
відступлення будь-яких грошових вимог.

Колегія суддів апеляційного суду
також звертає увагу, що відповідно до
пункту "а" статті 50 Закону України "Про
авторське право і суміжні права"
порушенням авторського права і (або)
суміжних прав, що дає підстави для
судового захисту, є вчинення будь-якою
особою дій, які порушують особисті
немайнові права суб'єктів авторського
права і (або) суміжних прав, визначені
статтями 14 і 38 цього Закону, та їх
майнові права, визначені статтями 15, 39,
40 і 41 цього Закону, з урахуванням
передбачених статтями 21-25, 42 і 43 цього
Закону обмежень майнових прав.

Відповідно до п. 2 ст. 21 Закону
України " Про авторське право і суміжні
права" без згоди автора (чи іншої особи,
яка має авторське право), але з
обов'язковим зазначенням імені автора
і джерела запозичення, допускається
вільне використання літературних і
художніх творів в обсязі, виправданому
поставленою метою, як ілюстрацій у
виданнях, передачах мовлення,
звукозаписах чи відеозаписах
навчального характеру.

Матеріалами справи підтверджено, та
встановлено судами обох інстанцій, що
фрагмент фотографічного твору
"ІНФОРМАЦІЯ_1", автором якого є ОСОБА_7,
дійсно використано ТОВ "Видавничий дім
"Освіта", як ілюстрацію на сторінці 193
підручника "ІНФОРМАЦІЯ_2" (автор
підручника ОСОБА_11).

На думку колегії суддів апеляційного
суду, місцевий господарський суд
правомірно оцінив даний підручник як
видання навчального характеру,
призначене для загальноосвітніх
навчальних закладів, яке рекомендовано
Міністерством освіти і науки, молоді та
спорту України (наказ від 04 січня 2013
року № 10), про що також зазначено на
форзаці підручника (а.с. 24).

Згідно ст. 2 Бернської конвенції про
охорону літературних і художніх
творів, термін "Літературні і художні
твори" охоплює всі твори в галузі
літератури, науки і мистецтва, яким би
способом і в якій би формі вони не були
виражені, в тому числі фотографічні
твори.

Відтак, враховуючи вищезазначене та
приписи ст. 21 Закону України "Про
авторське право і суміжні права", ТОВ
"Видавничий дім "Освіта" правомірно без
згоди автора використано фрагмент
фотографічного твору "ІНФОРМАЦІЯ_1",
майнові права автора не порушено, а
позовні вимоги стосовно порушення
авторських майнових прав в цій частині
є безпідставними та не підлягають
задоволенню.

Також, колегія суддів дійшла
висновку, що місцевий господарський
суд правомірно висловив критичне
ставлення до твержень позивача, щодо
порушення немайнових прав автора
(зменшення розміру та обрізку
фотографічного твору, що вплинуло на
якість зображення такого твору та його
смислове навантаження, яке було
авторською задумкою, також відтворення
без зазначення імені автора та джерела
запозичення такого твору) з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про
авторське право і суміжні права" ТОВ
"Видавничий дім "Освіта",
використовуючи фрагмент
фотографічного твору "ІНФОРМАЦІЯ_1",
зобов'язане було обов'язково зазначити
ім'я автора і джерело запозичення.
Проте, як з'ясовано судом, підручник
"ІНФОРМАЦІЯ_2" (автор підручника ОСОБА_11)
не має жодних посилань на автора твору
ОСОБА_7

Таким чином, ТОВ "Видавничий дім
"Освіта" порушено немайнові права
автора фотографічного твору
"ІНФОРМАЦІЯ_1" ОСОБА_7 Разом з тим, згідно
з приписами ч. 2 ст. 14 Закону України "Про
авторське право і суміжні права"
особисті немайнові права автора не
можуть бути передані (відчужені) іншим
особам. Отже, правомочністю звертатися
до суду за захистом немайнових прав
наділений автор - ОСОБА_7 За договором
віступлення (уступки) права вимоги від
16 січня 2014 року позивач отримав лише
право вимоги та стягнення грошової
компенсації за порушення майнових
авторських прав на твір. ФОП ОСОБА_1
(позивач) жодним чином не уповноважений
захищати немайнові права автора
ОСОБА_7, а отже, місцевий господарський
суд дійшов вірного висновку, що фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 не є належним
позивачем та не має правових підстав на
звернення до суду за захистом
немайнових прав автора фотографічного
твору.

Враховуючи наведене, позовні вимоги
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Видавничий дім
"Освіта" про стягнення компенсації за
порушення майнових авторських прав -
виготовлення та подальше
розповсюдження (продажу) одного
примірника підручника "ІНФОРМАЦІЯ_2"
(автором якого вказано ОСОБА_11), та який
було придбано за товарним чеком №
РВС00667 від 22 листопада 2013 року у розмірі
30 мінімальних розмірів заробітних плат
замість відшкодування збитків та
стягнення доходу, є безпідставними,
необґрунтованими та не підлягають до
задоволення.

Щодо позовних вимог до відповідача 1,
колегія суддів вважає за необхідне
зазначити наступне.

Одним з видів діяльності відповідача 1
є купівля та подальший продаж книжок, в
тому числі підручників та навчальних
посібників. Фізична особа-підприємець
ОСОБА_6, здійснюючи свою діяльність, не
зобов'язаний перевіряти дотримання
майнових авторських прав осіб, твори
яких використані в книжках, оскільки
чинне законодавство не встановлює
обов'язку для всіх контрагентів осіб,
які здійснили розповсюдження
продукції за використанням об'єкту
авторського права, перевіряти, чи
дотримано при її виготовленні вимоги
законодавства про авторські права.

Відповідно до статті 20 Закону України
"Про видавничу справу" саме видавці
зобов'язані дотримувати норм
авторського та патентного права, вимог
державних і міждержавних стандартів,
інших нормативно-правових актів, що
регламентують видавничу справу.

Відтак, як вірно встановлено судом
першої інстанції, жодного впливу на
наповнення книжок ілюстративним
матеріалом фізична особа-підприємець
ОСОБА_6 не має, оскільки не займається
видавничою діяльністю.

Також позивачем не доведено, в
розумінні ст.ст. 33, 34, 43 ГПК України, що
Відповідачем 1 розповсюджувалась
видавнича продукція, яка видана
(виготовлена) з порушенням
законодавства України про авторське
право і суміжні права.

Враховуючи наведене, позовні вимоги
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про
стягнення компенсації за порушення
майнових авторських прав
розповсюдження (продаж) одного
примірника підручника "ІНФОРМАЦІЯ_2"
(автором якого вказано ОСОБА_11), за
товарним чеком № РВС00667 від 22 листопада
2013 року у розмірі 10 (десяти) мінімальних
розмірів заробітних плат замість
відшкодування збитків та стягнення
доходу, є безпідставними,
необґрунтованими та не підлягають до
задоволення.

Таким чином, колегія суддів вважає,
що місцевий господарський суд дійшов
вірного висновку про відмову у
задоволенні позову.

Доводи скаржника, викладені ним в
апеляційній скарзі, про те, що місцевий
господарський суд дійшов помилкового
висновку щодо того, що ОСОБА_7 не мав
жодних правових підстав на
відступлення права вимоги ОСОБА_1 за
договором від 16.01.2014 р. не приймаються
до уваги колегією суддів, оскільки
спростовуються матеріалами справи.

Також, є необґрунтованим твердження
скаржника про те, що місцевим
господарським судом було порушено
норми процесуального права та не
залучено ОСОБА_7 до участі у справі в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 27 Господарського
процесуального кодексу України треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору, можуть вступити
у справу на стороні позивача або
відповідача до прийняття рішення
господарським судом, якщо рішення з
господарського спору може вплинути на
їх права або обов'язки щодо однієї з
сторін. Їх може бути залучено до участі
у справі також за клопотанням сторін,
прокурора.

Якщо господарський суд при прийнятті
позовної заяви, вчиненні дій по
підготовці справи до розгляду або під
час розгляду справи встановить, що
рішення господарського суду може
вплинути на права і обов'язки осіб, що
не є стороною у справі, господарський
суд залучає таких осіб до участі у
справі як третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, процесуальним законом
визначено, що залучення третьої особи
без самостійних вимог до участі у
справі є правом, а не обов'язком суду.
Таке рішення приймається судом
виходячи із конкретних обставин
справи.

Колегія суддів апеляційного суду
звертає увагу, що відповідно до п.10
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
р. №6 "Про судове рішення" результати
розгляду господарським судом заяв
(клопотань) учасників судового процесу
повинні зазначатися в мотивувальній
частині рішення суду, прийнятого по
суті справи.

Із мотивувальної частини рішення
господарського суду Рівненської
області від 11.02.2014 р. у справі №918/62/14
вбачається, що клопотання позивача та
ОСОБА_7 про залучення до участі у справі
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача, були предметом
розгляду та відхилені місцевим
господарським судом.

Рішення господарського суду
Рівненської області від 11.02.2014 р. у
справі №918/62/14 складено у повній
відповідності до вимог, визначених ст.
84 Господарського кодексу України, з
урахуванням роз'яснень, викладених у
постанові Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
р. №6 "Про судове рішення".

Колегія суддів не приймає до уваги
твердження скаржника про те, що
висновки місцевого господарського
суду є суперечливими та не
узгоджуються з нормами ст. 21 Закону
України "Про авторське право і суміжні
права" та ст. 444 ЦК України, оскільки
обов'язкових умов вільного
використання фотографічного твору
"ІНФОРМАЦІЯ_1" видавництво не
дотрималось - не зазначило ім'я автора
та джерело запозичення, а отже,
зазначені норми не підлягають
застосуванню у даному випадку,
враховуючи наступне.

Норми ст. 21 Закону України "Про
авторське право і суміжні права" та ст.
444 ЦК України визначають правові
підстави, умови та порядок вільного
використання об'єктів авторського
права і суміжних прав. При цьому
вказані норми застосовуються
незалежно від того, чи порушено особою,
яка допустила вільне використання
об'єкта авторського права і суміжних
прав, немайнові права автора чи ні.

Позивач жодним чином не
уповноважений захищати немайнові
права автора ОСОБА_7, а тому не може
посилатися при обґрунтуванні своїх
позовних вимог на порушення немайнових
прав автора.

Також, колегія суддів не приймає до
уваги доводи апелянта щодо того, що
висновки місцевого господарського
суду не відповідають обставинам
справи. Зокрема, помилковим є
твердження суду про те, що цедент
(ОСОБА_7) не повідомив відповідачів
належним чином про відступлення права
вимоги.

Так, у матеріалах справи наявний
адресований патентному повіреному
ОСОБА_1 лист-відповідь ТОВ "Видавничий
дім "Освіта" на повідомлення-вимогу без
номера та дати (а.с. 39). Проте, пункт 8
договору про відступлення права вимоги
від 16.01.2014 року містить чітку вказівку
на те, що обов'язок повідомлення
порушників-боржників про відступлення
права вимоги покладається на цедента -
ОСОБА_7

Таким чином, твердження суду першої
інстанції про те, що цедент (ОСОБА_7) не
повідомив відповідачів належним чином
про відступлення права вимоги
підтверджується зібраними у справі
доказами та фактичним обставинам
справи.

Враховуючи зазначені правові
положення та встановлені обставини
справи апеляційний господарський суд
вважає, що доводи, викладені позивачем
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 в
апеляційній скарзі, є
необґрунтованими, оскільки вони
спростовуються зібраними по справі
доказами.

З урахуванням вищевикладених
встановлених обставин справи та вимог
чинного законодавства, надавши
юридичне обґрунтування доказам по
справі в їх сукупності, господарський
суд дійшов до висновку, що рішення
господарського суду Рівненської
області від 11.02.2014 року у справі №918/62/14
прийняте з повним з'ясуванням всіх
обставин, що мають значення для справи,
дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

З огляду на викладене, доводи
скаржника, зазначені в апеляційній
скарзі, апеляційним судом не
визнаються такими, що можуть бути
підставою згідно ст.104 Господарського
процесуального кодексу України для
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення, тому суд апеляційної
інстанції вважає, що рішення місцевого
господарського суду прийняте у
відповідності до норм матеріального та
процесуального права і його необхідно
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Керуючись ст.ст. 49, 99,101,103,105
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Рівненської області від 11.02.2014 року у
справі №918/62/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 без
задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання постановою
апеляційного господарського суду
законної сили.

3. Справу повернути до господарського
суду Рівненської області.

Головуючий суддя
Гудак А.В.

Суддя
Сініцина Л.М.

Суддя
Олексюк Г.Є.