КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2014 р. Справа№ 927/1505/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Самсіна Р.І.

суддів: Власова Ю.Л.

Шаптали Є.Ю.

За розглядом апеляційної скарги
Чернігівської міської громадської
організації інвалідів «Благодіяння»

на рішення Господарського суду
Чернігівської області від 15.01.2014р. у
справі № 927/1505/13 (суддя Селівон А.М.)

За позовом Чернігівської міської
громадської організації інвалідів

«Благодіяння»

до Фонду комунального майна
Чернігівської міської ради

про визнання недійсною
відмови від договору, визнання діючим

договору та визнання
незаконним частини пункту договору

Представники сторін:

від позивача (скаржник): Хроленко О.В.
(довіреність № 11 від 02.02.2013р.);

від відповідача: не з'явились;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Чернігівської області від 14.01.2014р.
припинено провадження в частині
витребування у Фонду комунального
майна Чернігівської міської ради
належним чином засвідченої копії
висновку про оцінку майна, визнання
недійсним висновку про оцінку
орендованого майна та зобов'язання
Фонду комунального майна
Чернігівської міської ради усунути
порушення законодавства шляхом
проведення належної оцінки майна,
належного розрахунку розміру орендної
плати та внесення змін до договору
оренди № 566 нерухомого майна, що
належить територіальній громаді міста
Чернігова від 15.04.2013р. та відмовлено у
задоволенні інших позовних вимог.

Ухвалою суду від 19.02.2014р. прийнято до
провадження апеляційну скаргу
Чернігівської міської громадської
організації інвалідів «Благодіяння» у
якій, скаржник просив скасувати
рішення Господарського суду
Чернігівської області по справі №
927/1505/13 від 15.01.2014р., ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Згідно тверджень викладених в
апеляційній скарзі, із правовідносин
між сторонами, підтверджених
матеріалами справи, випливає наявність
спору, тому позивач вважає висновок
суду про невідповідність обраного
способу захисту неправомірним.

Окрім того, скаржник вважає, що судом
першої інстанції не враховані докази
та пояснення позивача, який
обґрунтовуючи обраний спосіб захист
порушеного права посилається на ст. 28
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна» та на 13, 15, 16 ЦК
України і на ст. 20 ГК України.

З посиланням на ст. 15, 16 ЦК України та ст.
20 ГК України, скаржник зазначає, що
позовні вимоги в частині визнання
незаконною відмови від договору оренди
та визнання договору діючим є вимогами
про відновлення становища, яке
існувало до порушення прав особи. За
висновком позивача, відповідач не мав
права розривати договір оренди в
односторонньому порядку на підставі
несплати орендної плати позивачем;
відповідач не реагував на листи
позивача про неможливість
користуватись орендованим приміщенням
та незаконність розрахунку і
нарахування орендної плати; відповідач
порушення не усунув, а розірвав договір
оренди.

Від відповідача судом отримано відзив
на апеляційну скаргу (зареєстрований
за вхідним суду № 09-11/5068 від 31.03.2014р.) у
якому відхиляються доводи скаржника із
зазначенням, що такі посилання не
можуть бути підставами для скасування
прийнятого у справі судового рішення.

В судовому засіданні представником
позивача заявлено клопотання, згідно з
яким просив, на підставі п. 2 ст. 83 ГПК
України, у разі необхідності захисту
прав та законних інтересів
заінтересованої особи (позивача) не
обмежуватись позовними вимогами
визначеними позовною заявою.

Зазначене клопотання судом
апеляційної інстанції не може бути
задоволено, оскільки апеляційним
господарським судом здійснюється
перегляд судового рішення прийнятого
за результатом розгляду заявлених до
суду першої інстанції вимог. Межі
перегляду справи в апеляційній
інстанції визначені ст. 101 ГПК України,
згідно з частиною третьою якої, в
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

В судове засідання призначене по
розгляду апеляційної скарги не
з'явились представники відповідача -
Фонду комунального майна
Чернігівської міської ради, однак
враховуючи, що явка в судове засідання
є правом сторін, а не їх обов'язком, не
визнавалась судом обов'язковою для
представників сторін, справа може
розглядатись без їх участі, оскільки
таке нез'явлення не перешкоджає
вирішенню спору.

За розглядом матеріалів справи, при
дослідженні наявних доказів,
враховуючи доводи скаржника викладені
в апеляційній скарзі, судом
відзначається про відсутність підстав
для скасування оскаржуваного рішення
виходячи з наступного.

Предметом заявленого позову у даній
справі, з урахуванням заяви про
зменшення розміру позовних вимог
(зареєстрована за вхідним суду № 22213
від 17.12.2013р.), є вимоги Чернігівської
міської громадської організації
інвалідів «Благодіяння» визнати
недійсною відмову Фонду комунального
майна від договору оренди; визнати
діючим договір оренди майна; визнати
незаконною з моменту укладення
договору оренди, частину 4 п. 1.1, яка
визначає вартість нерухомого майна,
котре передано в оренду за договором
оренди № 566 від 15.04.2013р..

У п. 15 листа Вищого господарського суду
від 29.06.2010р., № 01-08/369 зазначено, що якщо у
справі заявлено кілька позовних вимог
і позивач відмовився від деяких з них,
провадження у справі на підставі
пункту 4 частини першої статті 80 ГПК
припиняється у частині тих вимог, від
яких було заявлено відмову (за умови, що
судом не буде застосовано припис
частини шостої згаданої статті 22 ГПК
щодо неприйняття відмови від позовних
вимог), а розгляд решти позовних вимог
здійснюється в загальному порядку.

Оскільки, згідно з поданою заявою
позивач відмовився від частини
позовних вимог, судом першої інстанції
з підстав передбачених ст. 80 ГПК
України припинено провадження у справі
в частині витребування у Фонду
комунального майна Чернігівської
міської ради належним чином
засвідченої копії висновку про оцінку
майна, визнання недійсним висновку про
оцінку орендованого майна та
зобов'язання Фонду комунального майна
Чернігівської міської ради усунути
порушення законодавства шляхом
проведення належної оцінки майна,
належного розрахунку розміру орендної
плати та внесення змін до договору
оренди № 566 нерухомого майна, що
належить територіальній громаді міста
Чернігова від 15.04.2013р..

Матеріалами справи підтверджено, не
заперечується сторонами та
встановлено під час розгляду справи
судом першої інстанції, що на умовах
укладеного 15.04.2013р. між Фондом
комунального майна Чернігівської
міської ради, як орендодавцем та
Чернігівською міською громадською
організацією інвалідів «Благодіяння»,
як орендарем, договору оренди № 566 за
актом від 17.04.2013р. в користування
позивача передано нежитлове
приміщення розташоване на першому
поверсі та у підвалі одноповерхової
прибудови до п'ятиповерхового
житлового будинку площею 223 кв. м.,
знаходиться за адресою: м. Чернігів,
вул. Гагаріна 4.

За правовою природою, укладений між
сторонами договір є договором оренди,
регулювання якого на законодавчому
рівні визначено положеннями
Цивільного кодексу України щодо
відносин найму (оренди) - глава 58,
параграфом 5 глави 30 Господарського
кодексу України, а з урахуванням
встановлених обставин належності
переданого в оренду відповідачу
нерухомого майна до комунальної
власності, правовідносини, які виникли
між сторонами у зв'язку з його
укладенням, регулюються також нормами
спеціального Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна».

Питання орендної плати врегульовані у
розділі 3 договору, згідно з яким у п. 3.1,
3.3, 3.4 визначено:

- оренда плата є платежем, який орендар
вносить орендодавцю незалежно від
наслідків господарської діяльності і
визначається на підставі Методики
розрахунку та порядку використання
плати за оренду майна комунальної
власності територіальної громади
міста Чернігова, затвердженої рішенням
міської ради від 30.07.2007р. (19 сесія 5
скликання) зі змінами та доповненнями,
і становить без ПДВ за базовий місяць
розрахунку (останній місяць за який є
інформація про індекс інфляції) -
березень 2013р. - 647, 32 грн…

- орендна плата за кожний наступний
місяць визначається шляхом
коригування орендної плати за
попередній місяць на індекс інфляції
за наступний місяць, що друкується
Мінстатом України;

- установлену в п. 3.1 орендну плату
орендар зобов'язаний перерахувати на
рахунок орендодавця щомісяця, не
пізніше останнього числа поточного
місяця.

При наявній заборгованості та
порушенні умов договору з боку
орендаря в частині несплати орендної
плати протягом трьох місяців,
відповідачем було складено та
направлено позивачу повідомлення про
відмову від договору оренди з підстав
передбачених ст. 782 ЦК України (лист за
вих. № 7-4/938 від 06.08.2013р.).

Не свідчать про неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи
чи про порушення або неправильне
застосування норм матеріального права
при вирішенні спору, доводи апелянта з
приводу неврахування судом першої
інстанції при виборі правової норми до
спірних правовідносин особливостей
передбачених Господарським кодексом
та Законом України «Про оренду
державного та комунального майна»,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України
«Про оренду державного та комунального
майна» на вимогу однієї із сторін
договір оренди може бути достроково
розірвано за рішенням суду у разі
невиконання сторонами своїх
зобов'язань та з інших підстав,
передбачених законодавчими актами
України. Ними, зокрема, є Господарський
та Цивільний кодекси України.

Так, згідно ч. 6 ст. 283 ГК України до
відносин оренди застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 ГК України
договір оренди може бути розірваний за
згодою сторін. Питання дострокового
розірвання договору оренди на вимогу
однієї із сторін врегулюванні ч. 3 ст. 291
Господарського кодексу України, якою
встановлено, що на вимогу однієї із
сторін договір може бути розірвано
достроково з підстав, передбачених
Цивільним кодексом України для
розірвання договору майна в порядку
встановленому ст. 188 цього Кодексу.

В силу ч. 1 ст. 188 ГК України зміна та
розірвання господарських договорів в
односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором.

Частиною 3 ст. 651 ЦК України встановлено,
що у разі односторонньої відмови від
договору у повному обсязі або частково,
якщо право на таку відмову встановлено
договором або законом, договір є
відповідно розірваним або зміненим.

Договором оренди № 566 від 15.04.2013р. у п. 8.3
договору передбачене право
орендодавця відмовитись від договору і
вимагати повернення майна орендодавцю,
якщо орендар не вносить плату за
користування майном протягом трьох
місяців підряд; у разі відмови
орендодавця від договору, він є
розірваним з моменту одержання
орендарем повідомлення орендодавця
про відмову від договору.

Зазначені положення договору
кореспондуються зі статтею 782 ЦК
України, якою передбачено право
наймодавця відмовитися від договору
найму (оренди), якщо наймач не вносить
плату за користування річчю протягом
трьох місяців підряд.

Частиною першою статті 782 ЦК України
передбачено обов'язок повідомлення
орендодавцем орендаря про відмову від
договору оренди.

В свою чергу, наслідком відмови від
договору найму є розірвання договору з
моменту одержання наймачем
повідомлення наймодавця про відмову
від договору, що прямо обумовлено ч. 2
ст. 782 ЦК України.

Відповідно до встановлених судом
першої інстанції обставин,
підтверджених матеріалами справи, 11
вересня 2013р. відповідач надіслав
позивачу повідомлення про відмову від
Договору оренди від 06 серпня 2013р. №
7-4/938, отримання якого позивачем 12.09.2013р.
підтверджується наявною у справі
копією рекомендованого повідомлення
про вручення поштового відправлення №
403 (аркуш справи 29).

В повідомленні відповідач з посиланням
на ст. 782 Цивільного кодексу України та
п.8.3 Договору відмовився від договору,
та просив Чернігівську міську
громадську організацію інвалідів
«Благодіяння» сплатити заборгованість
в сумі 2341,75 грн., в т. ч. 9,07 грн. пені, та
негайно повернути об'єкт оренди шляхом
підписання акта приймання-передавання
майна.

Під час розгляду апеляційної скарги
судом враховані посилання скаржника на
незаконність розрахунку та
нарахування орендної плати при якій
виникла заборгованість що стало
підставою для відмови від договору
оренди, у зв'язку з чим, виходячи з
правового регулювання договірних
відносин відзначається наступне.

Розрахунок орендної плати за
приміщення, розташоване по вул.
Гагаріна, 4 загальною площею 223 кв. м
викладений у Додатку № 2 до договору, є
його невід'ємною частиною в силу
положень п. 12 договору, та виконаний
виходячи з оціночної вартості
приміщення, що передається в оренду
площею 223 кв. м згідно з висновком про
вартість майна до звіту про незалежну
оцінку, проведену станом на 21.12.12р. в
розмірі 368 238, 87 грн. (вартість
нежитлового підвального приміщення
площею 212,2 кв. м в розмірі 334 342 грн.,
нежитлового приміщення І поверху
площею 10,8 кв. м - 33 896, 87 грн.).

Як те стверджується позивачем, при
визначенні вартості нерухомого майна у
п. 4 п. 1.1 договору оренди, відповідачем
не було враховано відсутність
електропостачання приміщення підвалу,
яке передавалось в оренду, та саме на
підставі оцінки майна, проведеної з
порушенням законодавства, відповідач
розраховував орендну плату та
здійснював її нарахування за
договором.

Частиною 1 статті 628 ЦК України
передбачено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.
Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно частини 1, 2, 3 статті 632 ЦК України
ціна в договорі встановлюється за
домовленістю сторін; зміна ціни після
укладення договору допускається лише у
випадках і на умовах, встановлених
договором або законом; зміна ціни в
договорі після його виконання не
допускається.

В свою чергу, при укладенні договору
сторонами визначено відповідну ціну
(плату за оренду), а станом на час
виникнення заборгованості (01.08.2013р.) при
несплаті орендних платежів більше
трьох місяців, позивачем вже здійснено
користування орендованим майном
(виконано договір).

Нарахування орендної плати за місяці, в
яких здійснювалось користування
орендованим приміщенням, проводилось
відповідачем відповідно до погоджених
між сторонами в договорі умов.

Відповідно до п. 3.5 договору розмір
орендної плати переглядається на
вимогу однієї із сторін у разі зміни
Методики її розрахунку, істотної зміни
стану об'єкта оренди з незалежних від
сторін причин та в інших випадках,
передбачених чинним законодавством та
рішеннями міської ради з дня їх вступу
в законну силу.

Законодавче регулювання питань зміни
розмірів орендної плати визначено ст. 21
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна», згідно з якою,
розмір орендної плати може бути
змінено за погодженням сторін; розмір
орендної плати може бути змінено на
вимогу однієї з сторін, якщо з
незалежних від них обставин істотно
змінився стан об'єкта оренди, а також в
інших випадках, встановлених
законодавчими актами України; спори з
питань зміни орендної плати
вирішуються відповідно до чинного
законодавства.

Належних доказів вирішення питання між
сторонами договору щодо зміни орендної
плати визначеної договором від 15.04.2013р.
станом на час отримання повідомлення
про відмову від договору оренди (лист
за вих. № 7-4/938 від 06.08.2013р.), як то
укладення угоди між сторонами,
погодження питання про внесення змін
договору, зокрема і в судовому порядку,
матеріали справи не містять, а відтак
посилання позивача на незаконність
нарахування орендної плати у періоді
за договором не знаходять свого
підтвердження.

Таким, що відповідає встановленим
обставинам справи є висновок,
викладений у рішенні місцевого
господарського суду про відсутність
правових підстав для задоволення
заявленого позову у зв'язку з тим, що
позивачем неправильно було обрано
спосіб захисту своїх прав та законних
інтересів.

Розпорядження своїм правом на захист є
диспозитивною нормою цивільного
законодавства, яке полягає у наданні
особі, яка вважає свої права
порушеними, невизнаними або
оспорюваними, можливості застосувати
способи захисту, визначені законом або
договором.

За змістом ч. 2 ст. 19 ЦК України способи
самозахисту мають відповідати змісту
права, що порушене, характеру дій, якими
воно порушене, а також наслідкам, що
спричинені цим порушенням.

Право господарського суду виходити за
межі позовних вимог передбачене п. 2 ч. 1
ст. 83 ГПК України, і саме у випадку, якщо
це необхідно для захисту прав і
законних інтересів позивачів або
третіх осіб з самостійними вимогами на
предмет спору і про це є клопотання
заінтересованої сторони.

Відповідного клопотання від позивача
матеріали справи не містять, а при
розгляді спору суд обмежений заявленим
предметом та підставами позову.
Заявлення такого клопотання на стадії
перегляду судового рішення в
апеляційній інстанції суперечить
положенням господарського процесу (ч. 3
ст. 101 ГПК України).

Як правильно встановлено судом першої
інстанції виходячи з підстав
заявленого позову у даній справі,
нормами Господарського кодексу
України та Цивільного кодексу України,
а також іншими нормами законодавства
України не передбачено такого способу
захисту права (законного інтересу) як
визнання недійсною відмови від
договору оренди, визнання діючим
договору оренди майна та визнання
незаконною частини договору оренди, а
також відсутні докази, що такі способи
захисту права передбачені договором
сторін.

Згідно пункту 40 листа Вищого
господарського суду України від 12.03.09р.
№ 01-08/163 «Про деякі питання, порушені у
доповідних записках про роботу
господарських судів України у другому
півріччі 2008 року щодо застосування
норм Господарського процесуального
кодексу України», здійснюючи оцінку
правильності обрання позивачем у
справі способу захисту порушеного
права чи охоронюваного законом
інтересу, господарський суд повинен
звертатися й до інших, крім названих
кодексів, актів законодавства, а також
до умов укладеного сторонами договору.

Так, предметом позову є
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, а підставою - посилання на
належне йому право, юридичні факти, що
призвели до порушення цього права, та
правове обґрунтування необхідності
його захисту.

В силу положень ст. 14 ЦК України,
цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства; особа не
може бути примушена до дій, вчинення
яких не є обов'язковим для неї;
виконання цивільних обов'язків
забезпечується засобами заохочення та
відповідальністю, які встановлені
договором або актом цивільного
законодавства.

Визнання в судовому порядку недійсною
відмови від договору не передбачено
законом, а укладений між сторонами
договір оренди не містить положень
щодо можливості саме при зверненні до
суду з такими вимогами оскаржити дії
орендаря по відмові від договору.

Предметом позову не можуть бути
обставини, які є елементом доказування,
зокрема, визнання відмови орендодавця
від договору оренди такою, що не
відповідає вимогам закону (тощо),
оскільки такі, при їх встановленні
підтверджують наявність або
відсутність юридичних фактів, які
входять до підстав позову, а чинне
законодавство не передбачає визнання
зазначеного факту рішенням суду.

Оцінка вказаних обставин і
встановлення неправомірності відмови
орендодавця від договору та надіслання
відповідного повідомлення орендарю, є
предметом оцінки під час судового
розгляду, входить до підстав позову, в
тому числі при вирішенні в судовому
порядку питання щодо зобов'язання до
виконання укладеного договору.

Відповідно правомірним є висновок суду
першої інстанції, про те, що вимога про
визнання дій Фонду комунального майна
Чернігівської міської ради щодо
відмови від договору недійсними,
фактично є вимогою про встановлення
певного факту, який підлягає
встановленню не в межах вирішення
спору за цією вимогою, а при вирішенні
іншого спору про право цивільне у
відповідності з заявленими вимогами з
застосуванням належного способу
захисту порушеного права.

Також, виходячи із змісту статті 16
Цивільного кодексу України, статтею 20
Господарського кодексу України не
передбачено такого способу захисту
цивільних прав та інтересів, як
визнання договору діючим, і такий
спосіб не встановлений договором, з
приводу якого виник спір, не
передбачений законодавством України.

Вимога про визнання договору діючим за
своєю суттю є вимогою про встановлення
факту, що має юридичне значення, та не
направлена на захист права (законного
інтересу), проте такий спосіб захисту
порушеного права не передбачено
законом.

Так, договір може бути визнаний
дійсним:

- на підставі ч. 2 ст. 220 Цивільного
кодексу України у випадках ухилення
однієї із сторін від нотаріального
посвідчення правочину;

- на підставі ч. 2 ст. 218 Цивільного
кодексу України, якщо правочин, для
якого законом встановлена його
недійсність у разі недодержання
вимоги щодо письмової форми,
укладений усно і одна із сторін
вчинила дію, а друга сторона
підтвердила її вчинення, зокрема
шляхом прийняття виконання, такий
правочин у разі спору може бути
визнаний судом дійсним.

В свою чергу, на наявність зазначених
підстав (передбачених статтями 218 та 220
Цивільного кодексу України) при
заявленні вимоги щодо визнання в
судовому порядку договору діючим
позивач не посилався.

Чинне законодавство не визначає
наслідків прийняття судового рішення
щодо визнання договору діючим, а
набрання законної сили судовим
рішенням, його чинність та
обов'язковість до виконання,
унеможливлюватиме реалізацію інших
прав та обов'язків, що виникають з
договору, зокрема таких як припинення
договірних відносин сторін, за
домовленістю сторін, на підставах
передбачених договором, інше.

Посилання апелянта на ст. 83 ГПК України,
якою передбачено право суду визнати
недійсним повністю чи у певній частині
пов'язаний з предметом спору договір,
який суперечить законодавству, не
свідчать про неправильне застосування
норм матеріального чи процесуального
права при вирішенні спору, оскільки,
судом розглядався спір у межах
заявлених позивачем вимог.

Сам позивач обрав відповідний спосіб
захисту та наполягав на розгляді
заявлених ним вимог в судовому порядку,
відповідно, згідно положень ст. 43 ГПК
України судом надано належну оцінку
доводам позивача.

Окрім того, правочин може бути визнаний
недійсним з підстав, передбачених
законом; загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Не підтверджують наявності підстав
передбачених законом для недійсності
положень договору, доводи позивача
викладені ним у позовній заяві,
письмових поясненнях, що надавались до
суду.

Вимоги про недійсність положень
договору не є предметом заявленого
позову, а при укладенні договору
сторони вправі погоджувати вартість
майна з посиланням на проведену оцінку,
і заборони на використання сторонами
відповідного висновку про вартість
майна положення законодавства не
містять.

Обставини на які посилається позивач
заявляючи вимоги про незаконність
положень договору (частину 4 п. 1.1
договору) свідчать про незгоду
позивача з положеннями договору в
частині визначення вартості
орендованого майна, тоді як, при
укладенні договору сторонами
досягнуто згоди по всіх істотних
умовах, врегулювання яких шляхом
внесення змін до договору не
заборонено законом.

Приписами чинного господарського та
цивільного законодавства України не
визначено обраного позивачем способу
захисту цивільних прав та інтересів як
визнання договору (його частини)
незаконним при незгоді з умовами
договору. Умови договору, зокрема в
частині визначення вартості
орендованого майна, є предметом
домовленості сторін, а згідно положень
ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

На підставі вищевикладеного,
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що судом першої
інстанції вірно з'ясовані обставини
справи, рішення ухвалено відповідно до
норм матеріального та процесуального
права, в зв'язку з чим відсутні підстави
для задоволення апеляційної скарги
Чернігівської міської громадської
організації інвалідів «Благодіяння»
та скасування рішення Господарського
суду Чернігівської області від 15.01.2014
року.

Керуючись статтями 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Чернігівської
міської громадської організації
інвалідів «Благодіяння» залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду Чернігівської області від 15.01.2014р.
у справі № 927/1505/13 - без змін.

2. Матеріали справи № 927/1505/13 повернути
до Господарського суду Чернігівської
області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя
Р.І. Самсін

Судді
Ю.Л. Власов

Є.Ю. Шаптала