ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.03.14р. Справа № 904/707/14

За позовом Державного підприємства
"Дніпропетровський державний
проектний інститут житлового та
цивільного будівництва
"Дніпроцивільпроект", м.
Дніпропетровськ в особі Криворізької
філії державного підприємства

до Приватного акціонерного товариства
"Пасат", м. Кривий Ріг

про внесення змін до договору № 6 від
01.01.2014 року.

Суддя Мельниченко І.Ф.

Представники:

Від позивача: Луценко С.В., дов. № 01/05/2
від 17.02.2014 року, представник;

Від відповідача: Босий С.П., довідка АБ
№ 447928 від 27.06.2012 року, керівник.

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство
„Дніпропетровський державний
проектний інститут житлового і
цивільного будівництва
„Дніпроцивільпроект" в особі
Криворізької філії державного
підприємства „Дніпропетровський
державний проектний інститут
житлового і цивільного будівництва
„Дніпроцивільпроект" звернулось до
господарського суду Дніпропетровської
області з позовом про зобов'язання
відповідача внести до підпункту 2
пункту 1.2. Договору № 6 від 01.01.2014 року,
про відшкодування витрат
балансоутримувача на утримання
орендованого нерухомого майна та
надання комунальних послуг орендарю
абзац у наступній редакції:
„відшкодування компенсації
перетікання реактивної
електроенергії, сплаченої
постачальнику послуг, пропорційно
використаної активної електроенергії."

Відповідач позов не визнав,
посилаючись на те, що згідно Методики
розрахунків за перетікання реактивної
електроенергії з мережі
електропередавальної організації та
за генерацію в її мережу, здійснюється
з усіма споживачами, які мають сумарне
споживання активної електроенергії за
всіма точками обліку на одній площадці
5 000 кВт/год. та більше. Оскільки,
відповідач має середньомісячне
споживання активної електроенергії
нижче ніж 5 000 кВт/год., нарахування
плати за перетікання реактивної
електроенергії, а також внесення
відповідних змін до Договору № 6 від
01.01.2014 року є неправомірним.

20.03.2014 р. в судовому засіданні оголошені
вступна та резолютивна частини рішення
(ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України).

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши представників сторін,
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.12.2005 року між Регіональним
відділенням фонду державного майна
України по Дніпропетровській області
(Орендодавець) та Закритим акціонерним
товариством „Пасат" (правонаступником
якого є Приватне акціонерне товариство
„Пасат") (Відповідач) укладено договір
оренди нерухомого майна, що належить до
державної власності № 12/02-1995-ОД (далі -
Договір оренди), відповідно до п. 1
якого, Орендодавець передає, а Орендар
приймає в строкове платне користування
нерухоме майно вбудоване приміщення в
адміністративному будинку інституту
(далі - об'єкт оренди), площею 195,3 м2 ,
розміщене за адресою: м. Кривий Ріг, вул.
Пушкіна, на 2 поверсі 5-ти поверхового
будинку, приміщення, будівлі, що
знаходиться на балансі ДП ДПІ
„Дніпроцивільпроект", вартість якого,
згідно незалежної оцінки становить 137
558 грн. Майно передається в оренду з
метою розміщення офісу резидента
України без права торгівлі в
орендованому приміщенні.

Відповідно до ч.1 ст. 759 Цивільного
кодексу України, за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

В п. 5.12 Договору, Орендодавець та
Відповідач узгодили необхідність
укладання з ДП ДПІ
„Дніпроцивільпроект" договору на
сплату експлуатаційних витрат на
утримання приміщення та комунальних
послуг.

На виконання умов договору оренди,
Позивач та Відповідач 04.01.2011 р. уклали
договір № 51 про відшкодування витрат
балансоутримувача на утримання
орендованого нерухомого майна та
надання комунальних послуг орендарю,
який припинив свою дію 01.01.2014 року.

01.01.2014 року сторони розпочали процедуру
укладання нового договору № 6 про
відшкодування витрат
балансоутримувача на утримання
орендованого нерухомого майна та
надання комунальних послуг орендарю,
відповідно до п. 1 якого,
Балансоутримувач забезпечує
обслуговування, технічну експлуатацію,
ремонт будівлі та її інженерних мереж
(в тому числі виконання робіт
пов'язаних з приведенням будинку та
його інженерних мереж у відповідність
до норм діючого законодавства), що
знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг,
вул. Пушкіна, 4, загальною площею 3 655, 4 м2,
а також утримання прибудинкової
території, а Орендар бере участь у
витратах Балансоутримувача на
виконання вказаних робіт пропорційно
до орендованої ним загальної площі в
цій Будівлі, якщо інше не випливає з
характеру послуг, наданих
Балансоутримувачем за цим Договором.

Супровідним листом від 19.12.2013 року
Позивач направив на адресу Відповідача
для підписання проект договору № 6 від
01.01.2014 р. ( а.с. 20)

08.01.2014 року, розглянувши проект
зазначеного договору, Відповідач
направив на адресу Позивача проект
договору з протоколом розбіжностей до
нього, в якому виклав свої пропозиції
щодо змісту окремих умов договору.

Згідно ч. 7 ст. 181 Господарського кодексу
України, якщо сторона, яка одержала
протокол розбіжностей щодо умов
договору, заснованого на державному
замовленні або такого, укладення якого
є обов'язковим для сторін на підставі
закону, або сторона - виконавець за
договором, що в установленому порядку
визнаний монополістом на певному ринку
товарів (робіт, послуг), яка одержала
протокол розбіжностей, не передасть у
зазначений двадцятиденний строк до
суду розбіжності, що залишилися
неврегульованими, то пропозиції другої
сторони вважаються прийнятими.

Зважаючи на те, що позивач у строк,
визначений ч. 7 ст. 181 ГК України, не
звернувся до суду для врегулювання
розбіжностей, пропозиції відповідача
вважаються прийнятими в його редакції,
яка не містить зобов'язань щодо
відкшодування компенсації перетікання
електроенергії.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач
посилається на те, що відповідач
зобов'язаний відшкодовувати
компенсацію перетікання реактивної
електроенергії сплаченої
постачальнику послуг, пропорційно
згідно з показниками використаної
активної електроенергії. Оскільки,
Відповідач використовує активну
електроенергію, виділену та лімітовану
Постачальником для Позивача.
Відповідач, на думку Позивача, повинен
йому сплачувати плату за обсяги
перетікань на межі розділу їх
електромереж, та просить суд
зобов'язати відповідача внести до
підпункту 2 пункту 1.2. Договору
відповідні зміни.

Вимоги позивача задоволенню не
підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтями 6 та 627 ЦК України визначено
свободу договору, у вигляді того, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

При цьому, зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обв'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628 ЦК
України).

Сутність свободи договору
розкривається насамперед через
співвідношення актів цивільного
законодавства і договору: сторони
мають право врегулювати ті відносини,
які не визначені у положеннях актів
цивільного законодавства, а також
відступати від положень, що визначені
цими актами і самостійно врегулювати
свої відносини, крім випадків, коли в
актах законодавства міститься пряма
заборона відступів від передбачених
ними положень або якщо обов'язковість
положень актів цивільного
законодавства випливає з їхнього
змісту чи суті відносин між сторонами.

З огляду на зазначені вище положення,
суд не може зобов'язати іншу сторону
договору внести зміни до нього.

За змістом ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
Способи захисту цивільних прав та
інтересів судом передбачені у ст. 16
Цивільного кодексу України.

Згідно ч.2.ст.16 ЦК Цкраїни, способами
захисту цивільних прав та інтересів
можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало
до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в
натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової)
шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Таким чином, згідно з п.6 ст. 16 ЦК
України, ч.2 ст.20 ГК України одним із
способів захисту прав та інтерсів є
зміна правовідношення, отже, суд може
захистити порушене право шляхом зміни
умов договору за рішенням суду, а не
зобов'язанням відповідача внести зміни
до договору, оскільки згідно з частиною
третьою статті 653 ЦК України, якщо
договір змінюється або розривається в
судовому порядку, зобов'язання
змінюється або припиняється з моменту
набрання рішенням суду про зміну або
розірвання договору законної сили.

З огляду на викладене, у суду відсутні
підстави для задоволення вимог
позивача.

Керуючись ст.ст. 6, 15, ч. 2 ст. 16, 627, 628, 653, 759
Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 20,
ст. 181 Господарського кодексу України,
ст. ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Суддя І.Ф. Мельниченко

Повне рішення складено: 28.03.14 р.