ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2014 р.Справа № 922/317/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання
Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гуров і К", м.Харків
до 1. Публічного акціонерного
товариства "Чернігівська кондитерська
фабрика "Стріла", м.Чернігів 2. Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м.Харків про
стягнення 414833,03 гривень за участю
представників:

позивача - Кокорева Е.О. (довіреність
№б/н від 10 січня 2014 року)

відповідача-1 - не з'явився

відповідача-2 - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

04 лютого 2014 року позивач, товариство з
обмеженою відповідальністю "Гуров і К",
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
про солідарне стягнення з публічного
акціонерного товариства "Чернігівська
кондитерська фабрика "Стріла"
(відповідача-1) та фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (відповідача-2)
суми заборгованості у розмірі 414833,03
гривень, у тому числі, 378997,85 гривень
суми основної заборгованості з
відповідача-2, 29702,60 гривень суми
нарахованої пені та 6132,58 гривень суми 3%
річних - з відповідача-1. Заявлену
вимогу обґрунтував неналежним
виконанням відповідачем-1 умов
договору №25/09-12 від 25 вересня 2012 року,
та укладеним з відповідачем-2 договором
поруки від 04 серпня 2013 року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 07 лютого 2014
року було прийнято вищевказану позовну
заяву до розгляду. Провадження у справі
було порушено та призначено до
розгляду у відкритому судовому
засіданні на 25 лютого 2014 року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 25 лютого 2014
року було відкладено розгляд справи на
20 березня 2014 року. Крім того,
відповідною ухвалою було прийнято
відмову позивача від позову відносно
стягнення з відповідача-2 378997,85 гривень
суми основної заборгованості, та
припинено провадження у справі в цій
частині. Також, даною ухвалою було
прийнято заяву позивача про збільшення
розміру позовних вимог на 378997,85 гривень
основної заборгованості відносно
відповідача-1.

20 березня 2014 року представник
відповідача-1 надав через канцелярію
суду клопотання (вх.№9370), в якому
повторно просив суд відкласти розгляд
справи на іншу дату, у зв'язку з
неможливістю прибути у призначене
судове засідання. Судом було прийнято
відповідне клопотання до розгляду.

Представник позивача у відкритому
судовому засіданні 20 березня 2014 року
проти відповідного клопотання
заперечував.

Суд, розглянувши відповідне клопотання
відповідача-1, зазначає наступне.

За приписами статті 77 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд відкладає розгляд
справи в межах строків, встановлених
статтею 69 цього Кодексу, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному судовому засіданні.
При цьому зі змісту норми цієї статті
вбачається, що питання про те, що певні
обставини перешкоджають розгляду
справи, вирішується судом залежно від
конкретних обставин справи. Так, якщо
представники сторін чи інших учасників
судового процесу не з'явилися в судове
засідання, а суд вважає, що наявних у
справі матеріалів достатньо для
розгляду справи та ухвалення законного
і обґрунтованого рішення, він може, не
відкладаючи розгляду справи, вирішити
спір по суті.

В даному разі, на думку суду, обставини
справи свідчать про наявність у справі
матеріалів, достатніх для розгляду
справи та ухвалення законного і
обґрунтованого рішення. Крім того, суд
приймає до уваги, що судом сторонам
були створені належні умови для
надання усіх необхідних доказів
(надано достатньо часу для підготовки
до судового засідання, розгляд справи
вже відкладався за клопотанням
відповідача-1, для надання можливості
ознайомитись із матеріалами справи,
надати нові докази тощо). Проте, нових
доказів відповідачем-1 не надано та про
можливість їх надання в майбутньому в
клопотанні відповідача-1 не зазначено.

Суд також зазначає, що згідно із ч.3 ст.22
Господарського процесуального кодексу
України, сторони зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи. Подача клопотань,
спрямованих на штучне затягування
судового процесу, суперечить, зокрема,
вимогам статті 6 Конвенції про захист
праві людини і основоположних свобод
1950 року, учасником якої є Україна,
стосовно права кожного на розгляд його
справи судом упродовж розумного
строку.

З урахуванням викладеного, суд вважає
дане клопотання необґрунтованим та
таким, що не відповідає принципу
добросовісності в користуванні
процесуальними правами, а тому
відмовляє в його задоволенні.

Представник позивача у відкритому
судовому засіданні 20 березня 2014 року
підтримав заявлені позовні вимоги та
просив суд задовольнити їх в повному
обсязі.

Відповідач-1 у відкрите судове
засідання 20 березня 2014 року свого
представника не направив. Про час та
місце проведення судового засідання
був повідомлений належним чином.

Відповідно до ст.33 Господарського
процесуального кодексу України,
обов'язок доказування та надання
доказів, покладений на сторони, а тому
суд дійшов висновку про достатність в
матеріалах справи доказів та
можливість розгляду справи без участі
відповідача-1, за наявними в ній
матеріалами, в порядку ст.75
Господарського процесуального кодексу
України.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення проти них,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представника позивача, встановив
наступне.

25 вересня 2012 року між товариством з
обмеженою відповідальністю "Гуров і К"
(позивачем) та публічним акціонерним
товариством "Чернігівська
кондитерська фабрика "Стріла"
(відповідачем-1) було укладено договір
№25/09-12. Даний договір було підписано
повноважними представниками з обох
сторін та скріплено печатками.

Відповідно до умов договору,
виконавець (позивач) прийняв на себе
зобов'язання з виготовлення
поліграфічної продукції та виконання
поліграфічних робіт замовнику
(відповідачу-1), а замовник прийняв на
себе зобов'язання оплатити замовлену
продукцію або виконані роботи в
повному обсязі.

На виконання умов договору, за період з
25 вересня 2012 року по 03 лютого 2014 року,
позивач поставив відповідачу-1 товар на
суму 1353410,34 гривень, що підтверджується
наявними у матеріалах справи
первинними документами, а саме,
видатковими накладними, рахунками на
оплату та довіреностями на отримання
товарно-матеріальних цінностей
(а.с.24-87).

Пунктом 3.2 договору передбачено, що
замовник здійснює оплату за продукцію
безготівковим порядком протягом 30
календарних днів після отримання
продукції. Днем оплати вважається
надходження коштів на розрахунковий
рахунок виконавця.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач-1 частково розрахувався за
отриманий товар на суму 974412,49 гривень,
що підтверджується копіями
банківських виписок (а.с.88-141).

З метою досудового врегулювання спору,
07 грудня 2013 року позивач направив
претензію на адресу відповідача-1 про
сплату виниклої заборгованості
(а.с.142-143), але відповіді не отримав. Факт
направлення претензії підтверджується
копіями чеку та поштового опису (а.с.144).

Суд, проаналізувавши обставини,
вказані у позовній заяві, дійшов
висновку про те, що позивач виконав
свої зобов'язання за спірним договором
належним чином та у повному обсязі.
Проте, відповідач-1, в свою чергу,
зобов'язання за спірним договором не
виконав належним чином, у зв'язку з чим,
утворилась основна заборгованість
перед позивачем у розмірі 378997,85
гривень, яка до цього часу залишається
непогашеною.

Стаття 129 Конституції України
встановлює, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкоряються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією із основних
засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, суд дійшов висновку про повне
задоволення позову, виходячи з
наступного.

Насамперед, слід звернути увагу сторін
на те, що відповідно до ст.15
Господарського процесуального кодексу
України, справи у спорах за участю
кількох відповідачів розглядаються
господарським судом за
місцезнаходженням одного з
відповідачів за вибором позивача. У
відповідності до приписів статті 17
Господарського процесуального кодексу
України, справа, прийнята
господарським судом до свого
провадження з додержанням правил
підсудності, повинна бути ним
розглянута по суті і в тому випадку,
коли в процесі розгляду справи вона
стала підсудною іншому господарському
суду.

Таким чином, у зв'язку із припиненням
провадження у справі щодо фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (відповідача-2),
суд вважає за необхідне продовжити
розгляд справи в рамках даного
провадження.

Згідно із ч.1 ст.179 Господарського
кодексу України, майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і не
господарюючими суб'єктами -
юридичними особами на підставі
господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином, відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

В розумінні статті 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Враховуючи викладене, та те, що на
момент прийняття рішення по справі, у
матеріалах справи відсутні будь-які
докази погашення відповідачем-1
заборгованості в добровільному
порядку, суд вважає заявлену вимогу
позивача щодо стягнення з відповідача-1
суми основної заборгованості у розмірі
378997,85 гривень нормативно та
документально обґрунтованою, та такою,
що підлягає задоволенню.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України передбачено, що
порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Щодо заявленої вимоги позивача про
стягнення з відповідача-1 29702,60 гривень
пені, суд зазначає наступне.

Згідно із ст.548 Цивільного кодексу
України, виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом. Виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком (ст.546
ЦКУ).

Відповідно до п.6.4 договору, у разі
порушення строків оплати робіт
замовник сплачує на користь виконавця
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України від
вартості поліграфічної продукції, яка
вказана у видаткових накладних, за
кожен день прострочення платежу.

Позивач нарахував суму пені, з
урахуванням Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
№543/96-ВР від 22 листопада 1996 року, та в
порядку ч.6 ст.232 Господарського кодексу
України.

З урахуванням викладеного, суд,
перевіривши розрахунок пені,
нарахованої позивачем, перевіривши
період нарахування останнім вказаної
суми, дійшов висновку про те, що
відповідний розрахунок є вірним, та
таким, що відповідає нормам чинного
законодавства, а тому підлягає
стягненню з відповідача у повному
обсязі.

Щодо заявленої вимоги позивача про
стягнення з відповідача 6132,58 гривень
суми 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Суд, перевіривши розрахунок позивача,
перевіривши період нарахування
останнім вказаної суми 3% річних, дійшов
висновку про те, що відповідний
розрахунок є вірний, та такий, що
відповідає нормам чинного
законодавства України, а тому підлягає
стягненню з відповідача у повному
обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, встановивши сторону, з вини
якої справу було доведено до суду, суд
керується ст.ст.44, 49 Господарського
процесуального кодексу України,
відповідно до яких судовий збір
покладається на відповідача-1.

На підставі вищевикладеного та ст.129
Конституції України, ст.ст.546, 548, 599, 612,
625, 629 Цивільного кодексу України,
ст.ст.179, 193, 232 Господарського кодексу
України, та керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства "Чернігівська кондитерська
фабрика "Стріла" (14005, Чернігівська
область, м.Чернігів, вул.Комунальна, 2,
) на користь товариства
з обмеженою відповідальністю "Гуров і
К" (61050, м.Харків,
вул.Тракторобудівників, б.118/15, , р/р №0010 у відділенні
№2 АКБ "Базис" у м.Харкові, МФО 351760) 378997,85
гривень основної заборгованості, 29702,60
гривень пені, 6132,58 гривень суми 3% річних
та 8296,66 гривень судового збору.

Видати відповідний наказ після
набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 25 березня 2014
року.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/317/14