номер провадження справи 4/66/13-13/15/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2014
Справа № 908/2878/13

За позовом: Державного агентства
резерву України, м. Київ

до відповідача Державного
підприємства "Запорізький
титано-магнієвий комбінат",
м. Запоріжжя

про спонукання до виконання умов
мирової угоди та зобов'язання сплатити
39 540 567,42 грн.

За участю прокуратури Запорізької
області

Суддя Серкіз В.Г.

Представники сторін:

від позивача: Брега Т.М., довіреність №
2126/0/4-13 від 27.05.2013р.

від відповідача: Ушакова О.Є.,
довіреність № 79 від 16.12.2013р.

від прокуратури: Тронь. Г.М.,
посвідчення № 013451 від 03.12.2012р.

Розглядається позовна заява
Державного агентства резерву України
до Державного підприємства
"Запорізький титано-магнієвий
комбінат" про спонукання до виконання
умов мирової угоди та зобов'язання
сплатити 39 540 567,42 грн..

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 03.10.2013р. у
справі № 908/2878/13 в
задоволенні позову Державного
агентства резерву України, м. Київ до
Державного підприємства "Запорізький
титано-магнієвий комбінат", м.
Запоріжжя про спонукання до виконання
умов мирової угоди, затвердженої
ухвалою господарського суду міста
Києва від 25.07.2007 р. у справі № 42/547т, та
зобов'язання сплатити 39 540 567,42 грн.
відмовлено повністю.

Постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 27.11.2013р.
апеляційну скаргу Державного
агентства резерву України на рішення
господарського суду Запорізької
області від 03.10.2013р. у справі № 908/2878/13 -
залишено без задоволення. Рішення
господарського суду Запорізької
області від 03.10.2013р. у справі № 908/2878/13 -
залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 17.02.2014р. касаційну скаргу
Державного агентства резерву України
задоволено. Постанову Донецького
апеляційного господарського суду від
27.11.2013р. та рішення господарського суду
Запорізької області від 03.10.2013р. у
справі № 908/2878/13 скасовано. Справу №
908/2878/13 передано на новий розгляд до
господарського суду Запорізької
області.

Автоматизованою системою
документообігу господарського суду
здійснено розподіл справ між суддями
та визначено її до розгляду судді
Серкіз В.Г.

Ухвалою суду від 05.03.2014р. прийнято
справу № 908/2878/13 до провадження,
присвоєно справі номер провадження
4/66/13-13/15/14, призначено судове засідання
на 26.03.2014р.

13.03.2014р. у відповідності до ст. 35, 36-1
Закону України «Про прокуратуру» та ст.
29 ГПК України в дану справу вступив
прокурор Запорізької області на
стороні Державного агентства резерву
України.

До початку розгляду справи
представники сторін та прокурор
заявили клопотання щодо відмови від
здійснення технічної фіксації
судового процесу.

26.03.2014р. справу розглянуто, спір
вирішено, прийнято рішення у справі,
вступну та резолютивну частини якого
оголошено в судовому засіданні згідно
із приписами ст. 85 ГПК України.

Представник позивача в судових
засіданнях 26.02.2014р. підтримав позовні
вимоги, з підстав викладених у позовній
заяві та просить суд зобов'язати
Державне підприємство "Запорізький
титано-магнієвий комбінат" виконати
умови мирової угоди затвердженої
ухвалою господарського суду міста
Києва від 25.07.2007р. у справі № 42/547т та
зобов'язати Державне підприємство
"Запорізький титано-магнієвий
комбінат" сплатити на користь
Державного агентства резерву України 39
540 567,42 грн. Заявлені позивачем вимоги
ґрунтуються на приписах ст. ст. 11, 16, 202,
525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України і
полягають в наступному. Державне
агентство резерву України відповідно
до указу Президента України № 1085/2010 від
09.12.2010 р. є правонаступником Державного
комітету України з державного
матеріального резерву та є центральним
органом виконавчої влади, що здійснює
реалізацію державної політики у сфері
державного матеріального резерву. Між
Державним комітетом України з
державного матеріального резерву та
Казенним підприємством "Запорізький
титано-магнієвий комбінат"
(правонаступником якого є Державне
підприємство "Запорізький
титано-магнієвий комбінат") була
укладена мирова угода у справі № 42/547т,
яка була затверджена ухвалою
господарського суду міста Києва від
25.07.2007 р. у справі № 42/547т. Відповідно до
умов п. 1.2 мирової угоди відповідач взяв
на себе зобов'язання сплачувати суму
боргу за контрактом № 2-10/8-98, який
складається з вартості отриманих
товарно-матеріальних цінностей,
відсотків за користування в розмірі 25 %
облікової ставки НБУ. Сплата
заборгованості за отримані
матеріальні цінності та відсотків за
користування повинна здійснюватися
відповідно до Графіку погашення
заборгованості (додаток до мирової
угоди) за договором від 23.04.1998 р. № 2-10/8-98,
згідно акту заборгованості станом на
01.12.2006р. Погашення заборгованості мало
здійснюватися з 14.06.2007р. по 31.12.2009р.
Загальна сума заборгованості
становила 75 816 995,50 грн., з яких 18 288 136,37
грн. - відсотки за користування
кредитом, 57 528 859,13 грн. - вартість
матеріальних цінностей. З моменту
укладення мирової угоди і до 11.07.2008р.
умови мирової угоди відповідачем
виконані частково, зокрема
відповідачем було сплачено 18 288 136,37 грн.
відсотків за користування кредитом та
18 038 291,70 грн. вартості матеріальних
цінностей. Починаючи з липня 2008 року
відповідач умови мирової угоди
припинив виконувати, посилаючись на
важке фінансове становище.
Заборгованість відповідача перед
позивачем за укладеною сторонами у
справі № 42/547т мировою угодою становить
39 490 567,43 грн., що підтверджується актом
звірки, підписаним сторонами в 2009 році.
В п. 3.19 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" зазначено, що у разі
ухилення однієї зі сторін від
виконання мирової угоди якщо ухвала
господарського суду про затвердження
мирової угоди відповідає вимогам
статті 18 Закону України "Про виконавче
провадження", то вона є виконавчим
документом і підлягає виконанню
державною виконавчою службою, а якщо ж
ухвала суду про затвердження мирової
угоди не містить усіх даних, зазначених
у статті 18 названого Закону, то така
ухвала не має статусу виконавчого
документа, і інша сторона у справі не
позбавлена права звернутися з позовом
про зобов'язання виконати мирову угоду,
у випадку задоволення якого
господарський суд видає наказ.
Оскільки ухвала господарського суду
міста Києва від 25.07.2007р. у справі № 42/547т
про затвердження мирової угоди не була
оформлена як виконавчий документ і не
містить усіх даних, вказаних в ст. 18
Закону України "Про виконавче
провадження", тому позивач звернувся до
суду з даним позовом про спонукання ДП
"Запорізький титано-магнієвий
комбінат" до виконання умов мирової
угоди, затвердженої ухвалою
господарського суду міста Києва від
25.07.2007р. у справі № 42/547т, та зобов'язання
сплатити 39 540 567,42 грн.

Відповідач в судовому засіданні надав
відзив № ВК/02-610 від 21.03.2014р. згідно
якому позов не визнав, проти позову
заперечив, посилаючись на наступні
підстави.

Державне агентство резерву України
звернулося до суду з позовом у даній
справі в серпні 2013 року. Відповідно до
ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається із
сплавом строку виконання. Позивач
довідався про на явність
заборгованості в грудні 2009 року при
підписанні сторонами Акту звірки
взаєморозрахунків за договором № 2-10/8-98
від 23.04.1998 р., більш того, строк
виконання зобов'язання щодо погашення
заборгованості за отриманні ТМЦ та
відсотків за користування визначений у
самі мировій угоді - з 14.06.2007 р. по 31.12.2009
р. Отже, ще в січні 2010 року позивач міг
звернутися до суду за захистом свого
права, в тому числі і шляхом спонукання
до виконання умов мирової угоди та
стягнення заборгованості. Оскільки
позивач своєчасно не скористався своїм
правом на захист своїх прав, то на
теперішній час трирічний строк
позовної давності слив, що відповідно
до ст. 267 ЦК України є підставою для
відмови в позові. При цьому, відповідач
просить суд врахувати, що до спірних
правовідносин не підлягають
застосуванню правила ст. 268 ЦК України,
якою встановлено, що строки позовної
давності не поширюються на вимогу
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
державного матеріального резерву
стосовно виконання зобов'язань, що
випливають із Закону України "Про
державний матеріальний резерв".
Зокрема, відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України від 27.02.1998р.
№ 229-12 та умов договору № 2-10/8-98 від
23.04.1998р. відповідач отримав ТМЦ як
товарний кредит зі сплатою відсотків
за користування матеріальними
цінностями. Приписами Закону України
"Про державний матеріальний резерв"
форма відпуску матеріальних цінностей
у товарний кредит та нарахування
відсотків не передбачені. Пунктом 2 ст.
12 Закону України "Про державний
матеріальний резерв" дозволено
відпускати матеріальні цінності з
державного резерву у зв'язку з їх
освіженням (поновленням) і заміною; у
порядку тимчасового позичання; у
порядку розбронювання; для надання
гуманітарної допомоги; для ліквідації
наслідків надзвичайних ситуацій.
Відпуск матеріальних цінностей з
державного резерву - реалізація чи
безоплатна передача матеріальних
цінностей державного резерву
визначеному одержувачу (споживачу) або
реалізація їх на ринку. Позичання
матеріальних цінностей з державного
резерву - відпуск матеріальних
цінностей з державного резерву на
договірних засадах з наступним
поверненням до державного резерву тієї
ж кількості аналогічних матеріальних
цінностей (ст. 2 Закону). Форма відпуску
матеріальних цінностей у товарний
кредит та нарахування відсотків
положеннями Закону України "Про
державний матеріальний резерв" не
передбачена. Крім того, пунктом 6
(згідно з яким позовна давність не
поширюється на вимогу центрального
органу виконавчої влади, що здійснює
управління державним резервом,
стосовно виконання зобов'язань, що
випливають із Закону України "Про
державний матеріальний резерв")
частина 1 статті 268 Цивільного кодексу
України доповнена згідно із Законом
України № 1713 -IV від 12.05.2004р."Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України", тобто після того як між
сторонами виникли правовідносини за
Договором № 2-10/8-98 від 23.04.1998р., тому
вказана норма не має зворотної дії у
часі відповідно до ст. 58 Конституції
України та статті 5 Цивільного кодексу
України, а відтак не підлягає
застосуванню до даних правовідносин.
За положеннями п.6 прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України правила цього кодексу
про позовну давність застосовуються до
позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло
раніше, не сплив до набрання чинності
цим Кодексом. Відповідно ж до приписів
статті 83 ЦК УРСР позовна давність не
поширюється, зокрема, на вимоги
державних організацій про повернення
державного майна з незаконного
володіння колгоспів та інших
кооперативних і громадських
організацій або громадян. При цьому з
положень статей 145 і 147 цього кодексу
вбачається, що майно і гроші не тотожні
за змістом поняття. Таким чином,
оскільки положення статті 83 наведеного
кодексу щодо позовної давності
стосуються майна, а спірні
правовідносини між сторонами за
Договором №2-10/8-98 від 23.04.1998 р., виникли і
продовжують існувати стосовно
виконання грошових зобов'язань, тому
згідно п.6 прикінцевих та перехідних
положень Цивільного кодексу України
правила цього кодексу про позовну
давність стосовно виконання
зобов'язань, що випливають із Закону
України "Про державний матеріальний
резерв", не застосовуються у даній
справі.

Враховуючи те, що встановлений
загальний строк позовної давності у
спірних правовідносинах сплив у січні
2013 р., а позивач звернувся до суду лише у
серпні 2013 р., відповідач вважає, що у
задоволенні позову слід відмовити
повністю.

Прокурор в судовому засіданні
підтримав представника позивача та
просить суд задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи і
заслухавши представників сторін та
прокурора, суд

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 25.07.2007р. у справі № 42/547т судом
затверджена мирова угода, укладена між
Державним комітетом України з
державного матеріального резерву (за
текстом мирової угоди - Комітет) та
Казенним підприємством "Запорізький
титано-магнієвий комбінат" (за текстом
мирової угоди - Комбінат) 14.06.2007р.

Згідно з п. 1.1 Мирової угоди у справі №
42/547т, цією угодою сторони встановлюють
порядок повернення Комбінатом боргу
перед Комітетом за отримані із
державного матеріального резерву
товарно-матеріальні цінності на умовах
товарного кредиту за договором № 2-10/8-98
від 23.04.1998р., укладеного на виконання
постанови Кабінету Міністрів України
від 27.02.1998р. № 229-12.

Відповідно до умов п. 1.2 Мирової угоди у
справі № 42/547т, Комбінат взяв на себе
зобов'язання сплачувати, на умовах
визначених цією угодою, суму боргу за
договором № 2-10/8-98 від 23.04.1998р.,
який складається з: вартості отриманих
товарно-матеріальних цінностей,
відсотків за користування в розмірі 25 %
облікової ставки НБУ.

Сплата заборгованості за отримані
товарно-матеріальні цінності та
відсотків за їх користування
здійснюється відповідності із
Графіком погашення заборгованості
(додаток до мирової угоди) за договором
від 23.04.1998р. № 2-10/8-98, згідно акту звірки
заборгованості станом на 01.12.2006р. (п. 1.3
Мирової угоди у справі № 42/547т).

Як вбачається з Графіку погашення
залишку заборгованості станом на
14.06.2007р. за товарно-матеріальні
цінності та відсотків за користування
(додаток до Мирової угоди у справі №
42/547т) погашення заборгованості мало
здійснюватися з 14.06.2007р. по 31.12.2009р.

В пункті 2.5 Мирової угоди у справі №
42/547т сторони визначили, що залишок суми
боргу станом на 14.06.2007р. становив 75 816
995,50 грн. з ПДВ, з яких 18 288 136,37 грн. -
відсотки за користування кредитом, 57 528
859,13 грн. - вартість матеріальних
цінностей.

Указом Президента України від 09.12.2010р.
№ 1085/2010 "Про оптимізацію системи
центральних органів виконавчої влади"
Державний комітет України з державного
матеріального резерву реорганізовано
шляхом перетворення у Державне
агентство резерву України (позивач у
справі), яке є його правонаступником.

Відповідно до Статуту Державного
підприємства "Запорізький
титано-магнієвий комбінат",
затвердженого наказом Фонду
Державного майна України № 3057 від
02.07.2012р., Державне підприємство
"Запорізький титано-магнієвий
комбінат" (відповідач у справі) є
правонаступником всіх прав та
обов'язків Казенного підприємства
"Запорізький титано-магнієвий
комбінат" (пункт 1.3 Статуту).

Позивач в позовній заяві зазначив та
відповідач проти цього не заперечив, що
з моменту укладення Мирової угоди у
справі № 42/547т і до липня 2008 року умови
Мирової угоди відповідачем виконані
частково, зокрема відповідачем було
сплачено 18 288 136,37 грн. відсотків за
користування кредитом та 18 038 291,70 грн.
вартості матеріальних цінностей.

01.12.2009р. Державним комітетом України з
державного матеріального резерву та
Казенним підприємством "Запорізький
титано-магнієвий комбінат" був
складений Акт звірки
взаєморозрахунків, яким сторони
визначили, що станом на 01.12.2009р.
заборгованість Казенного підприємства
"Запорізький титано-магнієвий
комбінат" перед Державним комітетом
України з державного матеріального
резерву за договором № 2-10/8-98
від 23.04.1998р. становить 39 490 567,43 грн.

Позивач звернувся до господарського
суду Запорізької області з даним
позовом про спонукання ДП "Запорізький
титано-магнієвий комбінат" до
виконання умов мирової угоди,
затвердженої ухвалою господарського
суду міста Києва від 25.07.2007р. у справі №
42/547т, та зобов'язання сплатити 39 540 567,42
грн. Позов мотивовано тим, що ухвала
господарського суду міста Києва від
25.07.2007р. у справі № 42/547т про
затвердження мирової угоди не була
оформлена як виконавчий документ і не
містить усіх даних, вказаних в ст. 18
Закону України "Про виконавче
провадження", а тому вона не може бути
виконана в примусовому порядку як
виконавчий документ.

Оцінивши представлені докази, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Враховуючи те, що в матеріалах справи
відсутні відомості, що є державною
таємницею, зокрема, зведені дані про
номенклатуру і рівні накопичення, про
загальні обсяги поставок, відпуску,
закладення, освіження, розміщення і
фактичні запаси державного резерву
тощо (пункт 6 статті 11 Закону України
"Про державний матеріальний резерв" та
абзац другий пункту 2 частини першої
статті 8 Закону України "Про державну
таємницю"), а спір стосується лише
виконання затвердженої мирової угоди
та стягнення заборгованості за нею, то
справу розглянуто за місцем
знаходження відповідача.

Одним із способів вирішення
господарського спору є мирова угода
сторін, яка може стосуватися лише прав
і обов'язків сторін щодо предмета
позову, ч. 1, 3 ст. 78 господарського
процесуального кодексу України.

Мирова угода це домовленість між
боржником та кредитором про відстрочку
та (або) розстрочку платежів або
припинення зобов'язання за угодою
сторін.

Наказ господарського суду про
примусове виконання мирової угоди не
може бути видано, оскільки провадження
зі справи припинено. У разі ж ухилення
однієї зі сторін від виконання мирової
угоди:

- якщо ухвала господарського суду про
затвердження мирової угоди відповідає
вимогам статті 18 Закону України "Про
виконавче провадження", то вона є
виконавчим документом у розумінні
пункту 2 частини другої статті 17
названого Закону і підлягає виконанню
державною виконавчою службою; тому за
наявності зазначеної умови позовна
заява про спонукання до виконання
мирової угоди не підлягає розгляду в
господарських судах;

- якщо ж ухвала суду про затвердження
мирової угоди не містить усіх даних,
зазначених у статті 18 названого Закону,
то така ухвала не має статусу
виконавчого документа, і інша сторона у
справі не позбавлена права звернутися
з позовом про зобов'язання виконати
мирову угоду, у випадку задоволення
якого господарський суд видає наказ.
Відповідний позов може мати як
майновий, так і немайновий характер у
залежності від змісту умов мирової
угоди, п. 3.19 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" від
26.12.2011р. № 18.

Як вбачається з матеріалів справи,
ухвала господарського суду міста Києва
від 25.07.2007 р. у справі № 42/547т, якою
затверджено Мирову угоду між Державним
комітетом України з державного
матеріального резерву та Казенним
підприємством "Запорізький
титано-магнієвий комбінат" від 14.06.2007 р.,
не містить всіх обов'язкових вимог, які
ставляться до виконавчого документу
відповідно до ст. 18 Закону України "Про
виконавче провадження".

Таким чином, ухвала господарського
суду міста Києва від 25.07.2007 р. у справі
№ 42/547т про затвердження Мирової
угоди між Державним комітетом України
з державного матеріального резерву та
Казенним підприємством "Запорізький
титано-магнієвий комбінат" від 14.06.2007 р.
не має статусу виконавчого документу, а
тому позивач мав право звернутися до
господарського суду з вимогою про
спонукання відповідача до виконання
умов цієї мирової угоди.

Однак, у відзиві на позовну заяву
відповідач заперечивши позовні вимоги,
просив застосувати до них строк
позовної давності.

Суд вважає обґрунтованою таку підставу
для відмови у задоволенні позовних
вимог.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлена
загальна позовна давність тривалістю у
три роки.

Частиною третьою статті 267 ЦК України
передбачена можливість застосування
позовної давності лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
рішення судом.

За приписами ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, якого його порушила. При
цьому, частиною 5 цієї ж статті
Цивільного кодексу України
передбачено, що за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

Господарським судом встановлено що,
позивач про наявність заборгованості
Казенного підприємства "Запорізький
титано-магнієвий комбінат" щодо
виконання умов Мирової угоди дізнався
в грудні 2009 року при підписанні Акту
звірки взаєморозрахунків за Договором
№ 2-10/8-98 від 23.04.1998р. Більш того, строк
виконання зобов'язання щодо погашення
заборгованості та відсотків
визначений у самій мировій угоді, а
саме до 31.12.2009р. Отже, вже в січні 2010 року
у Державного комітету України з
державного матеріального резерву
виникло право звернутися до суду про
спонукання виконати мирову угоду та
вимагати погашення боргу.

З даною позовною заявою позивач
звернувся до суду 27.08.2013р. (згідно
штемпелю на позовній заяві), тобто
після спливу трирічного строку
позовної давності, встановленого ст. 257
ЦК України. Поважних причин пропуску
такого строку позивач не вказував, з
відповідною заявою про поновлення
цього строку до суду не звертався.

Судом не приймаються до уваги
посилання позивача на ст. 268 ЦК України,
згідно якої позовна давність не
поширюється на вимогу центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері державного
матеріального резерву, стосовно
виконання зобов'язань, що випливають із
Закону України "Про державний
матеріальний резерв",

Підставою для спонукання відповідача
до виконання своїх зобов'язань та
стягнення з нього заборгованості,
позивач вказує мирову угоду від 25.07.2007р.
затверджену судом у справі № 42/547т.
Тобто, позивач вимагає примусити
відповідача виконати зобов'язання, які
випливають саме з цієї угоди. Разом з
тим, зі змісту вказаної мирової угоди
слідує, що передбачені нею зобов'язання
сторін виникли на підставі ухвали
господарського суду міста Києва від
25.07.2007р., що її затвердили. Уклавши
мирову угоду, сторони фактично
домовилися здійснити заміну
первісного зобов'язання за договором №
2-10/8-98 від 23.04.1998р., новим зобов'язанням
(новація), що узгоджується з приписами
ч. 2 ст. 604 ЦК України. Слід зауважити, що
й попередній договір, зобов'язання за
яким припинилися після укладення
сторонами мирової угоди, не містить
посилань про укладення його на
підставі чи у відповідності із Законом
України "Про державний матеріальний
резерв". До того ж він був укладений ще
до прийняття та набуття чинності
вказаним законом. Преамбула цього
договору має відомості про укладення
цієї угоди на виконання Постанови
Кабінету Міністрів України від 23.04.1998р.
№ 229-12. Предметом договору є відпуск
Комітетом відповідачу матеріальних
цінностей на умовах товарного кредиту,
що не передбачено Законом України "Про
державний матеріальний резерв".

Зокрема ст. 12 зазначеного закону
встановлено вичерпний перелік підстав
за якими здійснюється відпуск
матеріальних цінностей з державного
резерву, в ньому відсутня така підстава
як надання їх на умовах товарного
кредиту зі сплатою відсотків за
користування матеріальними
цінностями, а тому правовідносини, які
виникли між позивачем та відповідачем
на підставі договору 2-10/8-98 від 23.04.1998р
та мирової угоди, затвердженої ухвалою
господарського суду м. Києва від
25.07.2007р. у справі № 42/547т не є такими, що
виникли на підставі Закону України "Про
державний матеріальний резерв".

Статтею 33 ГПК України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи позивача, в обґрунтування
заявлених вимог, суд визнав
необґрунтованими.

З урахуванням викладеного,
проаналізувавши надані докази,
господарський суд відмовляє в
задоволенні позовних вимог з підстав
пропуску позивачем строку позовної
давності.

Згідно ст. 44, 49 ГПК України, судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 44, 49, 82 - 85 ГПК України,
суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову відмовити
повністю.

Суддя
В.Г. Серкіз

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
підписання.

Рішення оформлено і підписано згідно з
вимогами ст. 84 ГПК України 31.03.2014р.