ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
_____________ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

24 березня 2014 року Справа № 913/502/14

Провадження № 14/913/502/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авторомі-Транс", смт.
Пісочин Харківській області

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія
"Капітал-Сервіс", місто
Луганськ

про стягнення 7 861 грн. 11 коп.

Суддя господарського суду Луганської
області Лісовицький Є.А.

Секретар судового засідання Липова К.С.

Секретар судового засідання Гаращук
В.М.

У засіданні брали участь:

від позивача - представник не прибув;

від відповідача - Шемяков Д.М.,
представник за довіреністю б/н від
06.12.2012,

До початку слухання справи по суті не
заявлено вимогу про фіксування
судового процесу з допомогою
звукозаписувального технічного
засобу, у зв'язку з чим відповідно до ст.
ст. 4-4, 81-1 Господарського
процесуального кодексу України таке
фіксування судом не здійснювалося.

Суть спору: позивачем заявлено вимогу
про стягнення з відповідача
заборгованості у загальному розмірі 7861
грн. 11 коп., з яких:

- 7500,00 грн. - основна заборгованість за
Договором про організацію міжнародних
перевезень вантажів № 125 від 31.08.2012;

- 308,84 грн. - 3% річних;

- 52, 27 грн. - інфляційні нарахування.

Від позивача через канцелярію суду
20.03.2014 надійшло письмове пояснення по
справі б/н від 17.03.2014, яким позивач проти
клопотання відповідача про
застосування строку позовної давності.

Пояснення судом розглянуто у судовому
засіданні та разом із доданими до нього
документами долучено до матеріалів
справи.

Від відповідача через канцелярію суду
надійшов відзив на позовну заяву № 216
від 14.03.2014, яким відповідач проти позову
заперечив та наголосив на тому, що
позивачем пропущено строк для
звернення з позовною заявою до суду і
просить суд відмовити у задоволені
позовних вимог у повному обсязі
застосувавши строк позовної давності.

Також від відповідача надійшли
витребувані ухвалою суду документи.

Відзив на позовну заяву судом
розглянуто у судовому засіданні та
разом з документами, які надійшли на
виконання вимог ухвали суду, долучено
до матеріалів справи.

Справа розглядається за наявними в ній
документами відповідно до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши документи і матеріали,
додані до позовної заяви, оцінивши
докази, які мають значення для
вирішення спору, суд

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з матеріалів справи, 31
серпня 2012 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Авторомі-Транс" (Позивач, Перевізник)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Компанія
"Капітал-Сервіс" (Відповідач,
Експедитор) було укладено Договір № 125.

Відповідно до пункту 2.1. Договору
Перевізник надає послуги з перевезення
вантажів на підставі заявки, яка
надається Експедитором в письмовій
формі (факсом), до початку завантаження
і є невід'ємною частиною договору.

Договору передбачає, що заявка є
прийнятою до виконання з моменту її
підписання сторонами та скріплення
печатками. При цьому факс-копія має
силу оригіналу.

Пунктом 3.4 Договору передбачено
обов'язок відповідача своєчасно
здійснювати оплату за перевезення
вантажу.

Згідно пункту 4.2 Договору вартість
конкретного перевезення визначається
в заяві на перевезення вантажу.

Відповідно до пункту 5.3 зазначеного
Договору розрахунок має бути
здійснений протягом 10 днів з моменту
здійснення перевезення та направлення
відповідачу акту здачі-приймання
наданих послуг, податкову накладну,
оригінал товарно-транспортних
документів з відмітками
вантажовідправника та перевізника,
рахунку-фактури.

Між сторонами 31 серпня 2012 року було
погоджено та підписано Заявку-договір
на перевезення вантажу б/н.

Перевезення вантажу здійснювалось за
маршрутом м. Уфа, Башкортостанськая
республіка РФ - м. Одеса, Україна.

У зазначеній Заявці датою завантаження
визначено - 01.09.2012, а датою розмитнення
встановлено - 06.09.2012 - 10.09.2012.

Вартість перевезення встановлена у
Заявці - 15000,00 грн.

У Заявці встановлено, що форма оплати
безготівкова, 50% по завантажуванню, а 50%
після отримання оригіналів документів.

Як вбачається із міжнародної
товарно-транспортної накладної товар
було доставлено та прийнято
одержувачем 14.03.2012.

14 вересня 2012 року сторонами було
підписано Акт надання послуг № 829 на
суму 15000,00 грн.

Позивачем було виставлено Відповідачу
рахунок на оплату № 789 від 04.09.2012 на
суму 15000,00 грн.

Відповідачем було частково оплачено
наданні послуги з перевезення у
розмірі 7500, грн.

Відповідач частково не оплатив надані
послуги з перевезення вантажу, у
зв'язку з чим Позивачем на його адресу
було направлено вимогу про повернення
грошових коштів б/н від 10.01.2014.
Відповіді на вимогу отримано не було.

У зв'язку з вищезазначеним Позивач
звернувся до суду за захистом своїх
порушених прав з позовом про стягнення
з Відповідача заборгованості у
загальному розмірі 7861,11 грн., з яких:

- 7500,00 грн. - основна заборгованість за
Договором про організацію міжнародних
перевезень вантажів № 125 від 31.08.2012;

- 308,84 грн. - 3% річних;

- 52, 27 грн. - інфляційні нарахування.

Встановивши фактичні обставини справи,
оцінивши надані сторонами докази, суд
дійшов висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу
України господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

У відповідності до ст. 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Виходячи зі змісту укладеного між
сторонами договору, останній за своєю
правовою природою є договором про
перевезення вантажу.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу
України за договором перевезення
вантажу одна сторона (перевізник)
зобов'язується доставити довірений їй
другою стороною (відправником) вантаж
до пункту призначення та видати його
особі, яка має право на одержання
вантажу (одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату. Договір
перевезення вантажу укладається у
письмовій формі. Укладення договору
перевезення вантажу підтверджується
складенням транспортної накладної
(коносамента або іншого документа,
встановленого транспортними кодексами
(статутами).

Дані приписи кореспондуються з
положеннями статті 307 Господарського
кодексу України.

Згідно з частинами 2 та 6 статті 306
вказаного Кодексу, суб'єктами відносин
перевезення вантажів є перевізники,
вантажовідправники та
вантажоодержувачі. Відносини,
пов'язані з перевезенням пасажирів та
багажу, регулюються Цивільним
кодексом України та іншими
нормативно-правовими актами.

Конвенцією про договір міжнародного
автомобільного перевезення вантажів
від 19.05.1956, до якої Україна приєдналась
відповідно до Закону України від 01.08.2006
№ 57-V "Про приєднання України до
Конвенції про договір міжнародного
автомобільного перевезення вантажів"
передбачено, що вказана Конвенція
застосовується до будь - якого договору
дорожнього перевезення вантажів
автомобілем за винагороду, якщо
зазначені у договорі місце прийняття
до перевезення вантажу та місце
доставки вантажу знаходяться на
території двох держав, з яких хоча б
одна приймає участь у Конвенції.

Відповідачем у поясненні по справі № 31
від 11.03.2014 та у відзиві на позовну заяву
№ 216 від 14.03.2014 заявлені клопотання про
застосування строку позовної давності.

Рішенням господарського суду Одеської
області від 14 січня 2013 року по справі
№ 5017/3198/2012 за позовом ТОВ
"Компанія "Капітал - Сервіс" до ТОВ
"ПРОГРЕС ПЛЮС" за участю третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - ТОВ
"Авторомі - Транс" про стягнення 8000,00
грн. та за зустрічним позовом
ТОВ "ПРОГРЕС ПЛЮС" до ТОВ
"Компанія "Капітал - Сервіс" за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору ТОВ
"Авторомі - Транс" про стягнення 83980 грн.
встановлено, що після прибуття
автомобіля на територію України та
отримання позивачем від перевізника
оригіналу CMR накладної серія А № 899592, з
відміткою відповідача в одержанні
вантажу, ТОВ "Компанія "Капітал - Сервіс"
направило 03 жовтня 2012 року
відправленням за номером 515
відповідачу оригінал цього документу
разом з актом виконаних робіт,
податковою накладною, вимогою про
сплату № 162 від 01.10.2012 року та рахунком
на оплату залишку суми фрахту.

Відповідно до пункту 2.6 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.2011 № 18 не
потребують доказування преюдиціальні
факти, тобто встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори) у
процесі розгляду іншої справи, в якій
беруть участь ті самі сторони, в тому
числі і в тих випадках, коли в іншому
спорі сторони мали інший процесуальний
статус (наприклад, позивач у даній
справі був відповідачем в іншій, а
відповідач у даній справі - позивачем в
іншій).

Преюдиціальне значення процесуальним
законом надається саме фактам,
встановленим судовими рішеннями (в
тому числі в їх мотивувальних
частинах), але не правовій оцінці таких
фактів, здійсненій іншим судом чи іншим
органом, який вирішує господарський
спір.

Тобто рішенням господарського суду
Одеської області від 14 січня 2013 року по
справі № 5017/3198/2012 встановлено, що 03
жовтня 2012 року було відправлено лист з
актом виконаних робіт, податковою
накладною, вимогою про сплату № 162 від
01.10.2012 року та рахунком на оплату
залишку суми фрахту відповідачу - ТОВ
"ПРОГРЕС ПЛЮС".

Отже з викладеного вбачається, що ТОВ
"Компанія "Капітал - Сервіс" зазначені
вище документи було отримано від
позивача у даній справі - ТОВ
"Авторомі-Транс" ще до 03.10.2012.

Відповідно до пункту 5.3 зазначеного
Договору розрахунок має бути
здійснений протягом 10 днів з моменту
здійснення перевезення та направлення
відповідачу акту здачі-приймання
наданих послуг, податкову накладну,
оригінал товарно-транспортних
документів з відмітками
вантажовідправника та перевізника,
рахунку-фактури.

А згідно до Заявки оплата здійснюється
після отримання оригіналів документів.

Оригінали документів було отримано
відповідачем у жовтні 2012 року.

Таким чином строк оплати за надані
послуги настав 03 жовтня 2012 року.

Відповідачем було подано заяву про
застосування позовної давності щодо
вимог позивача, мотивоване тим, що для
вимог у зв'язку з перевезенням вантажу
встановлено спеціальний (скорочений)
строк позовної давності в 1 рік.

На переконання відповідача, саме з
14.09.2012. позивач мав дізнатись, що його
право порушено, і саме з цієї дати
розпочинається перебіг строку
позовної давності, оскільки
перевезення здійснено саме 14.09.2012.

Слід зазначити, що частиною 1 ст. 256
Цивільного кодексу України
встановлено, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 258 Цивільного
кодексу України для окремих видів
вимог законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала порівняно із
загальною позовною давністю. Позовна
давність в один рік застосовується,
зокрема, до вимогу зв'язку з
перевезенням вантажу, пошти (стаття 925
цього Кодексу).

Згідно із ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу
України , за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного
кодексу України, позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у справі, зробленою до
винесення ним рішення.

При цьому статтею 253 Цивільного кодексу
України передбачено, що перебіг строку
починається з наступного дня після
відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Оскільки згідно умов договору
розрахунок має бути здійснений
протягом 10 днів з моменту здійснення
перевезення та направлення
відповідачу оригіналів документів, то
останнім днем для виконання обов'язку з
оплати вартості наданих послуг з
перевезення вантажів для відповідача
було 13 жовтня 2012 року і, відповідно, з 14
жовтня 2012 року позивач мав дізнатися
про порушення його права.

Відтак, річний строк позовної давності
для звернення позивача до суду з даним
позовом сплив 14 жовтня 2013 року.

Як встановлено у п. 1.2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів", за змістом частини другої
статті 9 ЦК України та частини першої
статті 223 ГК України позовна давність
має застосовуватися до вимог, що
випливають з майново-господарських
зобов'язань, визначених статтею 175 ГК
України.

Згідно з п. 2.1 тієї ж постанови Пленуму,
частиною третьою статті 267 ЦК України
передбачена можливість застосування
позовної давності, у тому числі й
спеціальної, лише за заявою сторони у
спорі, зробленою до винесення рішення
судом. Посилання сторони на сплив
позовної давності в процесі
касаційного перегляду судового
рішення не вважається такою заявою.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конвенції про
договір міжнародного автомобільного
перевезення вантажів", термін позовної
давності для вимог, що випливають з
перевезення, на яке поширюється ця
Конвенція, встановлюється в один рік.

Однак, як слідує з матеріалів справи,
позивач звернувся до суду з даним
позовом 19 лютого 2014
року, тобто після спливу строку
позовної давності сплив, оскільки він
слив 14 жовтня 2013 року.

При цьому судом відхиляються посилання
позивача на те, що Договір про
організацію міжнародних перевезень
вантажів № 125 від 31.08.2012 є договором про
надання експедиційних послуг до якого
застосовується загальний строк
позовної давності тривалістю 3 роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 929 Цивільного
кодексу України за договором
транспортного експедирування одна
сторона (експедитор) зобов'язується за
плату і за рахунок другої сторони
(клієнта) виконати або організувати
виконання визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договір транспортного експедирування
(від лат. expeditio - послання, відправлення)
відносять до договорів про надання
послуг. Юридичні та фактичні дії, які
здійснює експедитор за договором
транспортного експедирування, не
створюють певного матеріального
результату та не відокремлені від
діяльності експедитора. Тобто договір
транспортного експедирування належить
до договорів про надання послуг, а саме
послуг юридичного та фактичного
характеру.

Предметом договору є послуги пов'язані
з перевезенням вантажу.

Сторонами договору є клієнт та
експедитор. Клієнтами є будь-які особи,
заінтересовані в отриманні
експедиційних послуг. Експедитором
може виступати тільки особа, що має
ліцензію на здійснення
транспортно-експедиційних послуг.

Позивачем не надано ліцензію на
здійснення транспортно-експедиційних
послуг.

За договором транспортної експедиції
експедитор зобов'язаний виконати або
організувати виконання визначених
договором послуг, пов'язаних із
перевезенням вантажу. Основним
обов'язком експедитора є надання
послуг юридичного характеру щодо
організацій перевезення вантажу:

а) організувати перевезення вантажу
транспортом і за маршрутом, обраним
експедитором або клієнтом;

б) укласти від свого імені або від імені
клієнта договір перевезення вантажу
тощо.

Додатковими обов'язками експедитора є
надання послуг фактичного характеру,
необхідних для доставки вантажу, а
саме:

- перевірка кількості та стану
вантажу, його завантаження та
вивантаження; сплата мита, зборів і
витрат, покладених на клієнта;

- зберігання вантажу до його
одержання у пункті призначення;

- одержання необхідних для
експорту та імпорту документів,
виконання митних формальностей тощо.

Договір перевезення вантажу
визначається як угода між
вантажовідправником та
вантажоотримувачем, за яким перевізник
зобов'язується доправити довірений
йому відправником вантаж до пункту
призначення та видати його
правоуповноваженій на отримання
вантажу особі (одержувачеві), а
відправник зобов'язується сплатити за
перевезення вантажу обумовлену плату
(ст. 908 ЦК України).

Договір перевезення вантажу
укладається в письмові формі, оскільки
перевізник зобов'язаний скласти та
видати вантажовідправнику відповідний
документ про прийняття вантажу до
перевезення. Цим документом може бути
транспортна накладна, коносамент або
інший документ, передбачений
транспортним статутом або кодексом.

Предметом договору є послуги з
доставки, зберігання, видачі,
завантаження-розвантаження вантажів.

Договір про організацію міжнародних
перевезень вантажів № 125 від 31.08.2012 - є
саме договором перевезення, оскільки у
даному договорі перевізник надає
тільки послуги з перевезення вантажів
на підставі заявки, а не виконує або
організує виконання визначених
договором послуг, пов'язаних з
перевезенням вантажу, не укладає від
свого імені або від імені клієнта
договір перевезення вантажу тощо.

Таким чином у даному випадку слід
застосовувати позовну давність в один
рік.

Як слідує з матеріалів справи,
сторонами у договорі не було досягнуто
згоди щодо збільшення строку позовної
давності.

Поряд з цим слід зазначити, що згідно зі
ст. 33 Господарського процесуального
кодексу України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
чи заперечень.

В силу ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу
України сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин суд дійшов висновку
щодо відмови у задоволенні позовних
вимог Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авторомі-Транс" за
спливом позовної давності.

Стосовно розподілу судових витрат у
даній справі слід зазначити таке.

Згідно з приписами ст. 44 Господарського
процесуального кодексу України до
складу судових витрат належить,
зокрема, судовий збір.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав,
судовий збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Відтак, витрати зі сплати судового
збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авторомі-Транс" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія
"Капітал-Сервіс" про стягнення 7 861 грн. 11
коп. відмовити повністю.

У судовому засіданні 24 березня 2014 року
було оголошено лише вступну і
резолютивну частину рішення. Дане
рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення місцевим господарським
судом. У разі якщо в судовому засіданні
було оголошено лише вступну та
резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Дата підписання рішення 28 березня року.

Суддя
Є.А.Лісовицький