КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2014 р. Справа№ 910/18521/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Синиці О.Ф.

суддів: Зеленіна В.О.

Ткаченка Б.О.

при секретарі: Вінницькій О.В.

За участю представників:

від позивача -Самойленко К.В.,

від відповідача -не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Ренесанс Капітал
Інвест" від 17.02.2014

на рішення господарського суду міста
Києва від 06.02.2014

у справі № 910/18521/13

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Овостар", Київська
область, с. Крушинка

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Ренесанс Капітал
Інвест", м. Київ

про стягнення 844714грн.63коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 06.02.2014 (головуючий суддя -
Привалов А.І., судді Капцова Т.П., Нечай
О.В.) частково задоволено позов ТОВ
"Овостар" та стягнуто з ТОВ "Ренесанс
Капітал Інвест", з врахуванням заяви
про збільшення позовних вимог,
766382грн.01коп. заборгованості за
отриману сировину для харчової
промисловості згідно укладеного
сторонами договору поставки №18-01/11-ЯП
від 19.01.2011, 63199грн.94коп. пені, 13802грн.52коп.
- 3 % річних та витрати по сплаті
судового збору. Суд дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог,
оскільки відповідач не розрахувався за
отриману продукцію, що підтверджується
підписаним сторонами та скріпленим
печатками товариств актом звірки
розрахунків. Судом відмовлено в
стягненні з відповідача нарахованих
позивачем інфляційних втрат, оскільки
в спірний період стягнення інфляція
була мінусовою, а позивачем при
визначення її розміру не враховано
дефляцію. Також, судом частково
відмовлено в стягненні нарахованої
позивачем пені та 3 % річних та стягнуто
їх суму за уточненим розрахунком суду.

Не погоджуючись з рішенням суду,
відповідач звернувся з апеляційною
скаргою, просив рішення скасувати, в
задоволенні позовних вимог відмовити.
Апелянт зазначає, що судом не було
досліджено передачу покупцем
постачальнику письмових заявок з
визначенням кількості та асортименту
продукції, строками та умовами
поставки, наявність яких передбачена
умовами договору. Крім того, вказує
відповідач на те, що надані позивачем
видаткові накладні не відповідають
вимогам встановлених законодавством
до первинних документів, оскільки не
містять зазначення прізвища та посади
особи, що підписала накладну, а тому не
є належними доказами отримання товару.
Вказує на відсутність довіреностей,
які б видавались відповідачем на
отримання матеріальних цінностей від
позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач
просив залишити рішення
господарського суду без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.
Позивач стверджує про наявність в
матеріалах справи достатньо доказів в
підтвердження поставки товару, вказує,
що викладені в апеляційній скарзі
доводи не відповідають дійсності.
Зокрема, позивач надав копії заявок,
отриманих від відповідача по факсу (що
не суперечить умов договору) за спірний
період лютий-червень 2013 року, в яких
відповідач підтверджує і наявність
заборгованості за вже поставлений
товар. Крім того, зазначає позивач про
наявність в матеріалах справи
довіреностей на отримання
товарно-матеріальних цінностей.

Представник відповідача в судове
засідання апеляційної інстанції не
з'явився, проте надіслав до суду
телеграму в якій просив відкласти
розгляд справи, в зв'язку з
відрядженням представника.
Розглянувши подане клопотання колегія
суддів дійшла висновку про відсутність
підстав для його задоволення
враховуючи наступне.

Статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного судова
колегія визнала за можливе розглянути
справу у відсутність представника
відповідача, окільки його неявка не
перешкоджає розгляду скарги. Подальше
ж відкладення призведе до затягування
її розгляду, а тому постанова
приймається за наявними в справі
матеріалами, яких достатньо для
повного розгляду скарги.

Перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення присутнього
представника позивача, колегія суддів
апеляційного господарського суду
враховує наступне.

19.01.2011р. між ТОВ "Овостар"
(позивач-постачальник) та ТОВ "Ренесанс
Кепітал Інвест" (відповідач-покупець)
укладено договір поставки № 18-01/11-ЯП,
відповідно до п.п. 1.1., 1.4. якого
постачальник зобов'язується передати у
власність покупцеві продукцію,
сировину для харчової промисловості, а
покупець зобов'язується прийняти та
оплатити продукцію. Поставка продукції
за договором може здійснюватись
партіями.

Відповідно до п.2.1 договору,
найменування, одиниці виміру та
загальна кількість продукції, що є
предметом поставки за цим договором,
визначаються сторонами згідно
видаткових накладних в межах строку
дії даного договору.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що
загальна кількість продукції, що
поставляється за цим договором,
визначається як підсумок всіх фактично
переданих постачальником покупцеві
партій продукції.

Згідно п.п. 3.1., 3.2. договору, строк
поставки, умови поставки та місце
поставки погоджуються сторонами під
час передачі заявок покупцем.
Продукція вважається переданою
покупцеві з моменту її фактичної
передачі йому разом з необхідними
супровідними документами та
підписання покупцем відповідного
документу про прийняття цієї
продукції. З цього моменту покупець
набуває право власності на продукцію.

Відповідно до п.п. 4.1., 4.4. договору,
загальна вартість продукції за
договором складається із вартості всіх
партій продукції, поставлених за
договором. Строки розрахунків та суми
платежів можуть бути змінені за
взаємною згодою сторін.

Згідно п. 4.3. договору, розрахунки за
фактичну кількість поставленої
продукції відповідач здійснює
протягом 30 календарних днів після
набуття відповідачем права власності
на продукцію (п.3.2. договору).

Строк договору починає свій перебіг у
момент, визначений у п. 10.1. договору, та
закінчується 31.12.2011р. Якщо жодна із
сторін за 30 календарних днів до
закінчення строку дії договору не
заявить про намір не продовжувати його,
то строк дії цього договору буде
автоматично продовжено на 1
календарний рік. Кількість подовжень
строку дії договору не обмежена.

Як вбачається з наявних у справі
доказів, на виконання умов договору
позивачем поставлено відповідачу
товар, згідно відповідних видаткових
накладних, копії яких долучені до
матеріалів справи (а.с. 21-39).

Проте відповідач, в порушення взятих на
себе зобов'язань за отриманий товар
розрахувався частково, в зв'язку з чим у
останнього утворилась заборгованість
перед позивачем за отриманий товар у
розмірі 766 382грн.01коп.

Зазначена заборгованість
підтверджується, також, актом звірки
взаєморозрахунків, підписаним
підписаним повноважними
представниками сторін та скріпленого
печатками товариств, згідно якого
визначено заборгованість по оплаті
поставленого товару за спірним
договором в сумі 766 382грн. станом на
31.07.2013р.

Враховуючи, що відповідач вказану
заборгованість не сплатив, позивач
звернувся з позовом до суду про
стягнення з нього заборгованості за
поставлений товар, з врахуванням заяви
про збільшення позовних вимог, в
розмірі 766 382грн.01коп., 67213грн.52коп. пені,
5683грн.32коп. інфляційних втрат та
13810грн.95коп. трьох відсотків річних.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України
договір є підставою виникнення
цивільних прав і обов'язків.

Стаття 629 Цивільного кодексу України
визначає, що договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

В силу вимог ст. 712 ЦК України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товари у власність
покупця для виконання його
підприємницької діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно п. 1 статті 692 Цивільного кодексу
України покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Відповідно до ст. 193 ГК України, ст. 526 ЦК
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Наявні в матеріалах справи видаткові
накладні є достатнім доказом факту
передачі позивачем та отримання
відповідачем продукції. Вказані
накладні підписані відповідачем та
скріплені його печаткою. Отже, факт
поставки продукції відповідачеві
належним чином доведений наявними в
матеріалах справи доказами. Крім того,
як зазначалось вище, додатково
наявність заборгованості
підтверджується актом звірки
розрахунків (а.с. 40).

Заперечення відповідача зводяться до
того, що надані позивачем видаткові
накладні не відповідають вимогам
встановлених законодавством до
первинних документів, оскільки не
містять зазначення прізвища та посади
особи, що підписала накладну, а тому не
є належними доказами отримання товару.

Проте, видаткові накладні містять
підпис та відтиск печатки юридичної
особи, а відповідач не посилається на
незаконне використання печатки
товариства, на наявність службового
розслідування за фактом незаконного
використання печатки. Не надано
позивачем й доказів звернення до
правоохоронних органів стосовно
втрати або викрадення печатки.

За таких обставин, апеляційний
господарський суд погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що доводи позивача щодо неотримання
продукції є необґрунтованими.

Щодо заперечень відповідача про
відсутність довіреностей, які б
видавались відповідачем на отримання
матеріальних цінностей від позивача,
то такі не відповідають дійсності,
оскільки матеріали справи містять
довіреності видані відповідачем на
отримання від позивача цінностей (а.с.
184-191).

Крім того, Інструкцією про порядок
реєстрації виданих, повернутих і
використаних довіреностей на
одержання цінностей, затвердженої
Наказом Міністерства фінансів України
від 16 травня 1996 року N 99 та
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 12 червня 1996 за N 293/1318
встановлено, що відпуск
постачальниками цінностей може
здійснюватися без довіреності, якщо
матеріально відповідальна особа, що
буде приймати цінності, завіряє на
супровідних документах (накладній,
акті, ордері тощо) свій підпис про
одержання цінностей печаткою.
Довіреність обов'язкова в тих випадках,
коли на супровідному товарному
документі проставляється лише підпис.

Не можуть бути підставою для неоплати
отриманої продукції і посилання на
недослідження судом факту передачі
покупцем постачальнику письмових
заявок з визначенням кількості та
асортименту продукції, строками та
умовами поставки. При цьому позивачем
були надані такі заявки до матеріалів
справи.

Враховуючи викладене відповідач
повинен був оплатити отриману
продукцію, відповідно до вимог п. 1 ст. 692
ЦК України.

За викладених обставин, апеляційний
господарський суд погоджується з
висновком суду першої інстанції про
обґрунтовість позовних вимог щодо
стягнення стягнення з відповідача суми
основного боргу в розмірі 766382грн.01коп.

Відповідальність за порушення строків
виконання грошових зобов'язань,
передбачена пунктом п. 9.7. договору,
яким встановлено, що за прострочення
платежу покупець сплачує
постачальнику пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від несплаченої
суми за кожен день прострочення.
Відповідачем порушено вимоги договору
щодо своєчасної оплати отриманої
продукції, тому є вірними висновки суду
про задоволення позовних вимог в
частині стягнення з відповідача пені в
розмірі 63199грн.94коп., за уточненим
розрахунком суду.

Також, вірним є й висновок суду про
стягнення з відповідача 13802грн.52коп.
трьох відсотків річних, на підставі ч. 2
ст. 625 Цивільного кодексу України, за
уточненим розрахунком суду.

Погоджується суд апеляційної
інстанції і з відмовою в стягненні з
відповідача нарахованих позивачем
інфляційних втрат, оскільки в спірний
період стягнення інфляція була
мінусовою, а позивачем при визначення
її розміру не враховано дефляцію.

Враховуючи викладене вище, колегія
суддів апеляційного господарського
суду дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги. Рішення суду першої інстанції
ґрунтується на фактичних обставинах та
матеріалах справи, прийняте відповідно
до норм чинного законодавства, а тому
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста
Києва від 06.02.2014 у справі №910/18521/13
залишити без змін, а апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Ренесанс Капітал
Інвест" - без задоволення.

2. Справу №910/18521/13 повернути
господарському суду міста Києва.

Головуючий суддя
О.Ф. Синиця

Судді
В.О. Зеленін

Б.О. Ткаченко