Господарський суд Д онецької області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.03.2014
Справа № 905/586/14

Господарський суд Донецької області у
складі судді Сажневої М.В., розглянувши
матеріали справи

за позовомПублічного акціонерного
товариства "Енергомашспецсталь" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Міжнародна
транспортно-експедиторська компанія
"ІнтерТрансСервіс"провизнання
договору недійсним

за участю представників:

від позивачане з'явилисьвід
відповідачаЗуєва М.В. - представник за
довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду
Донецької області передані позовні
вимоги Публічного акціонерного
товариства "Енергомашспецсталь" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Міжнародна
транспортно-експедиторська компанія
"ІнтерТрансСервіс" про визнання
недійсним договору № 7 на
транспортно-експедиційне
обслуговування від 25.05.2009.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
спірний договір суперечить вимогам
чинного законодавства, зокрема Закону
України "Про
транспортно-експедиторську
діяльність", оскільки сторонами при
укладанні договору не досягнуто згоди
щодо всіх істотних умов, передбачених
законодавством для даного виду
договорів, а саме, не визначено вид
вантажу та порядок погодження змін
маршруту, виду транспорту та вказівок
клієнта.

Позивач в судові засідання, призначені
на 25.02.2014 та на 26.03.2014, не з'явився. В
матеріалах справи наявні повідомлення
про вручення позивачу 03.02.2014, 04.03.2014
ухвал суду про порушення провадження у
справі та про відкладення розгляду
справи. Отже, позивач про дату, час та
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином.

Відповідач проти позову заперечує та
зазначає, що спірний договір укладено з
дотриманням вимог чинного
законодавства та під час його
укладання сторонами було досягнуто
згоди за всіма істотними умовами.
Відзначає, що вид вантажу визначено у
пункті 1.1 договору як експортний
вантаж, крім того, найменування вантажу
погоджувалось сторонами у додаткових
угодах до спірного договору. Порядок
погодження змін маршруту, виду
транспорту, вказівок замовника
відображено у пункті 1.4 договору. Також
відповідач стверджує, що сторонами
вчинялися дії, спрямовані на виконання
спірного договору, зокрема,
відповідачем позивачу надавалися
відповідні послуги, а позивач
здійснював оплату наданих послуг. Крім
того, відповідач зазначив, що позивачем
пропущений строк позовної давності,
встановлений для звернення до суду з
вимогою про визнання договору
недійсним, у зв'язку з чим подав заяву
про застосування строків позовної
давності.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
відповідача, господарський суд
Донецької області

В С Т А Н О В И В:

25.05.2009 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Міжнародна
транспортно-експедиторська компанія
"ІнтерТрансСервіс" (відповідач,
експедитор) та Відкритим акціонерним
товариством "Енергомашспецсталь", яке
перейменовано у Публічне акціонерне
товариство "Енергомашспецсталь",
(позивач, замовник) підписано договір №
7 на транспортно-експедиційне
обслуговування (далі - Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору у
порядку й на умовах, що узгоджені
сторонами у Договорі, експедитор
приймає на себе зобов'язання за плату й
за завданням замовника виконати або
організувати виконання визначених
договором послуг, пов'язаних з
перевезенням експортного вантажу
замовника.

Пунктом 7.1. Договору передбачено, що
останній набирає чинності з моменту
його підписання сторонами й діє до
31.12.2009, якщо на протязі 10 днів до
припинення дії договору жодна сторона
письмово не проінформує іншу о
припиненні дії договору, договір
вважається продовженим на наступний
рік і на тих самих підставах.

Права та обов'язки сторін, вартість
послуг і порядок розрахунків погоджено
сторонами відповідно у розділах 2 та 3
Договору.

Дослідивши зміст договору, судом
встановлено, що він був укладений у
простій письмовій формі, без
розбіжностей та зауважень, підписаний
з боку позивача генеральним директором
Єфімовим М.В., з боку відповідача
генеральним директором Зімоновим С.В.,
скріплений печатками сторін.

Згідно з ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України та іншими нормативно -
правовими актами.

За приписами ст. 627 Цивільного кодексу
України, сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства. Зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства (ст. 628 Цивільного
кодексу України).

Відповідно до ч. 4 ст. 179 Господарського
кодексу України при укладенні
господарських договорів сторони
можуть визначати зміст договору на
основі вільного волевиявлення.

Статтею 180 Господарського кодексу
України передбачено, що зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства.

Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди (ч. 2 т. 638 Цивільного кодексу
України).

За правовою природою укладений між
позивачем та відповідачем договір, є
договором транспортного
експедирування, за яким одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу (ст.
929 Цивільного кодексу України, ст. 316
Господарського кодексу України).

Статтею 3 Закону України "Про
транспортно-експедиторську
діяльність" визначено, що відносини в
галузі транспортно-експедиторської
діяльності регулюються Цивільним
кодексом України, Господарським
кодексом України, законами України "Про
транспорт", "Про зовнішньоекономічну
діяльність", "Про транзит вантажів", цим
Законом, іншими законами,
транспортними кодексами та статутами,
а також іншими нормативно-правовими
актами, що видаються відповідно до них.

Згідно зі ст. 9 Закону України "Про
транспортно-експедиторську
діяльність" істотними умовами договору
транспортного експедирування є:
відомості про сторони договору: для
юридичних осіб - резидентів України:
найменування, місцезнаходження та
ідентифікаційний код в Єдиному
державному реєстрі підприємств та
організацій України; для юридичних
осіб - нерезидентів України:
найменування, місцезнаходження та
державу, де зареєстровано особу; для
фізичних осіб - громадян України:
прізвище, ім'я, по батькові, місце
проживання із зазначенням адреси та
індивідуальний ідентифікаційний номер
у Державному реєстрі фізичних осіб -
платників податків та інших
обов'язкових платежів; для фізичних
осіб - іноземців, осіб без громадянства:
прізвище, ім'я, по батькові (за
наявності), адресу місця проживання за
межами України; вид послуги
експедитора; вид та найменування
вантажу; права, обов'язки сторін;
відповідальність сторін, у тому числі в
разі завдання шкоди внаслідок дії
непереборної сили; розмір плати
експедитору; порядок розрахунків;
пункти відправлення та призначення
вантажу; порядок погодження змін
маршруту, виду транспорту, вказівок
клієнта; строк (термін) виконання
договору; а також усі ті умови, щодо
яких за заявою хоча б однієї із сторін
має бути досягнуто згоди.

Позовні вимоги позивача ґрунтуються на
тому, що сторонами при укладанні
спірного Договору не було досягнуто
згоди за такими істотними умовами, як
вид вантажу, порядок погодження змін
маршруту, виду транспорту та вказівок
клієнта.

Згідно зі ст.ст. 202, 205, 207 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; правочин може вчинятися
усно або в письмовій формі; правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами); правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Дослідивши зміст Договору, судом
встановлено, що при його укладанні
сторонами дотримано вимоги,
встановлені ст. 203 Цивільного кодексу
України. Спірний Договір містить
істотні та обов'язкові для сторін
умови, передбачені ст. 9 Закону України
"Про транспортно-експедиторську
діяльність".

Так, вид та найменування вантажу
погоджено сторонами у п. 1.1 Договору та
у Додаткових угодах № 1 від 25.05.2009, № 3
від 08.02.2010, № 4 від 18.06.2010, № 5 від 02.08.2010, №
6 від 01.09.2010, № 7 від 01.10.2010, № 8 від 10.01.2011,
№ 8/1 від 10.03.2011, № 9 від 20.01.2012, № 11 від
02.08.2012 до Договору.

Порядок погодження змін маршруту, виду
транспорту, вказівок клієнта
врегульовано пунктом 1.4 Договору,
відповідно до якого зміна маршруту,
виду транспорту, вказівок замовника
здійснюється шляхом обміну листами (у
тому числі використовуючи електронні
засоби зв'язку), телеграмами або
підписанням сторонами додаткових угод
до Договору.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що сторонами здійснювалися
дії, спрямовані на фактичне виконання
умов Договору, зокрема, відповідач
надавав позивачу
транспортно-експедиторські послуги, а
позивач здійснював оплату послуг. Це
підтверджується актами
здачі-приймання виконаних робіт по
наданих експедиторських послугах, які
підписано сторонами та скріплено
печатками без заперечень, та належним
чином засвідченими копіями
банківських виписок за період з 2010 по
2012 роки.

Проаналізувавши зміст спірного
Договору, суд прийшов до висновку, що
істотні умови договору, як вид вантажу,
порядок погодження змін маршруту, виду
транспорту, вказівок клієнта, є такими,
що погоджені сторонами з урахуванням
принципу вільного встановлення умов
договору, а тому Договір не суперечить
нормам чинного законодавства.
Позивачем протилежного не доведено.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину
визначені ст. 203 Цивільного
кодексу України. Так, зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом та бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Підстави та наслідки недійсності
правочинів передбачені, зокрема, ст. ст.
215, 216 Цивільного кодексу України. Так,
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1
- 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є
також правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок доказування та подання
доказів, відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України, розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Жодних належних та допустимих доказів
на підтвердження того, що спірний
Договір не відповідає нормам чинного
законодавства, зокрема, Закону України
"Про транспортно-експедиторську
діяльність", позивачем суду не надано
та не доведено невідповідність змісту
спірного Договору нормам чинного
законодавства, а судом під час розгляду
справи такого порушення не
встановлено.

Таким чином, викладені позивачем
обставини не можуть бути підставою для
визнання недійсним спірного Договору,
укладеного між сторонами, а тому у
задоволенні позову слід відмовити.

Також слід зазначити, що вимоги
позивача фактично обґрунтовані тим, що
сторонами не досягнуто згоди щодо усіх
істотних умов договору транспортного
експедирування, що є наслідком
неукладеності договору та відповідно
неможливості визнання договору
недійсним. Таким чином, позивачем не
вірно обрано спосіб захисту своїх прав.

Крім того, статтею 15 Цивільного кодексу
України встановлено, що кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, скориставшись
при цьому належним способом захисту,
зокрема, наведеними статтею 16
Цивільного кодексу України: визнання
права, визнання правочину недійсним,
припинення дії, яка порушує право та ін.

Матеріали справи та позовна заява не
містять посилань на фактичне порушення
прав позивача з боку відповідача
внаслідок укладення спірного договору
та доказів на підтвердження фактів
порушення права.

24.02.2014 від відповідача надійшла заява
про застосування до позовних вимог
позовної давності, яка обґрунтована
тим, що позивачем пропущено
встановлений законом строк для
звернення до суду за захистом
порушених прав.

Як зазначено в п. 2.2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 10
від 29.05.2013 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів" за
змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи. Отже, перш ніж
застосовувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. І лише якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення.

Оскільки судом встановлено факт
недоведеності та необґрунтованості
позовних вимог та відмовлено у позові з
цих підстав, то строк позовної давності
застосовуватись не може.

Судовий збір, у зв'язку з відмовою в
позові, покладається на позивача
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата складення повного рішення 31.03.2014.

Суддя
М.В. Сажнева