РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року
Справа № 5019/418/12

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя
Юрчук М.І. , суддя Крейбух О.Г.

при секретарі Макаревич В.М.

за участю представників сторін:

від прокурора: Прищепа О.М.

від позивача: не з'явився

від відповідача 1: Новак А.О., Боротюк
О.О.

від відповідача 2: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
відповідача 2 на рішення
господарського суду Рівненської
області від 17.07.13р. у справі № 5019/418/12
(суддя Гудзенко Я.О.)

за позовом Рівненського міжрайонного
природоохоронного прокурора в
інтересах держави в особі Тишицької
сільської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача

Державної екологічної інспекції у
Рівненській області

до відповідача 1: Державного
підприємства "Спеціалізоване
лісогосподарське агропромислове
підприємство "Березнівський
держспецлісгосп"

до відповідача2:Спеціалізованого
виробничого сільськогосподарського
кооперативу "Агроліс"

про відшкодування шкоди, завданої
незаконною рубкою дерев

ВСТАНОВИВ:

Рівненський міжрайонний
природоохоронний прокурор (надалі -
Прокурор) в інтересах держави в особі
Тищицької сільської ради (надалі -
Позивач) звернувся в господарський суд
Рівненської області з позовною заявою
(том 1, а.с. 3-7) до Державного
підприємства Спеціалізованого
лісогосподарського підприємства
«Березнівський держспецлісгосп»
(надалі -Відповідач 1), в якій просить
стягнути з Відповідача 1 заподіяну
державі шкоду в розмірі 112636 грн. 55 коп..
В справі брала участь третя особа на
стороні позивача - державна екологічна
інспекція в Рівненській області
(надалі - Третя особа).

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 29 травня 2012
року у задоволенні позову відмовлено
(суддя Заголдна Я.В.; том 1, а.с. 98-102).

Прокурор не погоджуючись з
рішенням суду, звернувся до
Рівненського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою (том 1, а.с. 107-110), в якій просив
рішення господарського суду
Рівненської області від 29 травня 2012
року скасувати та прийняти нове
рішення, котрим позов задоволити
повністю.

Постановою Рівненського
апеляційного господарського суду від 6
серпня 2012 року (том 1, а.с. 133-138) рішення
суду першої інстанції залишено без
змін, а апеляційну скаргу Прокурора -
без задоволення.

Прокурор не погоджуючись з постановою
суду апеляційної інстанції, звернувся
до Вищого господарського суду України
з касаційною скаргою, в якій просив
постанову Рівненського апеляційного
господарського суду від 6 серпня 2012
року та рішення господарського суду
Рівненської області від 29 травня 2012
року скасувати, та прийняти нове
рішення, яким задоволити позовні
вимоги Прокурора.

Постановою Вищого господарського
суду України від 27 листопада 2012 року
(том 1, а.с. 167-170) касаційну скаргу
Прокурора задоволено частково.
Постанову Рівненського апеляційного
господарського суду від 6 серпня 2013 та
рішення господарського суду
Рівненської області від 29 травня 2012
року в справі № 5019/418/12 скасовано.
Справу направлено на новий розгляд до
господарського суду Рівненської
області.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 18 червня 2013
року (том 2, а.с. 103-104) було залучено до
участі у справі відповідача 2 -
Спеціалізоване виробниче
сільськогосподарське підприємство
«Агроліс» (надалі - Відповідач 2).

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 17 липня 2013 року
(том 2, а.с. 133-137) в позові Прокурора в
інтересах держави в особі Позивача (за
участю Третьої особи, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача) до Відповідач 1 та
Відповідач 2 про відшкодування шкоди,
завданої незаконною рубкою дерев -
відмовлено.

Відповідач 2 не погодившись з винесеним
рішенням суду першої інстанції
оскаржив його в апеляційному порядку
(том 2, а.с. 150-151).

Постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 6 листопада 2013
року (том 2, а.с. 221-231) рішення суду
першої інстанції скасовано та прийнято
нове рішення про стягнення з
Відповідача 1 на користь Державного
бюджету України, місцевих бюджетів
Рівненської обласної ради та Позивача
збитки в сумі 112 636 грн. 55 коп.,
зарахувавши кошти на аналітичний
рахунок, відкритий в головному
управлінні Державного казначейства
України у Рівненській області за
балансовим рахунком 3311 "Кошти, які
підлягають розподілу між Державним і
місцевим бюджетами "Плану рахунків в
розрізі кодів класифікації доходів
бюджету та територій".

Відповідач 1 не погоджуючись з
постановою суду апеляційної інстанції,
звернувся до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою (том
3, а.с. 3-5), в якій просив постанову
Рівненського апеляційного
господарського суду від 6 листопада 2013
року скасувати, а рішення
господарського суду Рівненської
області від 17 липня 2013 року залишити
без змін.

Постановою Вищого господарського
суду України від 28 січня 2014 року (том 3,
а.с. 18-22) касаційну скаргу Відповідача 1
задоволено частково. Постанову
Рівненського апеляційного
господарського суду від 6 листопада 2013
в справі № 5019/418/12 скасовано. Справу
направлено на новий розгляд до
Рівненського апеляційного
господарського суду.

При новому розгляді справи
Рівненському апеляційному
господарському суду необхідно
встановити такі фактичні обставини
справи, зокрема: щодо встановлення
дійсного правопорушника (постійного
лісокористувача); доведеності чи
недоведеності завдання шкоди
внаслідок протиправної бездіяльності
його працівників; розміру збитків.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 24 лютого 2014
року (том 3, а.с. 24) апеляційну скаргу
Відповідача 1 прийнято до провадження
та призначено її до розгляду на 19
березня 2014 року на 15 год. 30 хв..

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 19 березня 2014
року (том 3, а.с. 34), з підстав,
висвітлених у даній ухвалі розгляд
скарги відкладено на 26 березня 2014 року
на 15 годину 30 хвилин.

Відповідач 1 подав відзив на апеляційну
скаргу (том 3, а.с. 41-42), в якому з підстав
висвітлених в цьому відзиві, заперечує
проти доводів зазначених в апеляційній
скарзі Відповідача 2 та просить
залишити рішення господарського суду
Рівненської області без змін.

На виконання вимог ухвали
апеляційного господарського суду від 19
березня 2014 року Відповідач 1 подав
додаткові докази (том 3, а.с. 43-45).

Представники Позивача та Третьої
особи в судове засідання від 26 березня
2014 року не з'явилися. Про дату, час та
місце розгляду справи Позивач та Третя
особа були належним чином повідомлені,
про що свідчать повідомлення про
вручення поштового відправлення (том 3,
а.с. 35, 37). Причини неявки своїх
повноважних представників Позивач та
Третя особа не повідомили.

Враховуючи вищеописане та приписи
статті 101, частини 2 статті 102
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів визнала за
можливе здійснити розгляд апеляційної
скарги за відсутності представників
Позивача та Третьої особи за наявними у
справі матеріалами.

В судовому засіданні від 26
березня 2014 року Прокурор заперечив
проти доводів апеляційної скарги.

В судовому засіданні від 26
березня 2014 року Відповідач 1 та його
представник заперечили проти доводів
апеляційної скарги, з підстав,
висвітлених у відзиві на апеляційну
скаргу.

Заслухавши пояснення Прокурора,
Відповідача 1 та його представника,
розглянувши матеріали та обставини
справи, апеляційну скаргу, відзив на
апеляційну скаргу, письмові пояснення,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
місцевим господарським судом при
винесенні рішення норм матеріального
та процесуального права, колегія
суддів Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення господарського суду
Рівненської області від 17 липня 2013
року по справі № 5019/418/12 слід залишити
без змін, а апеляційну скаргу
Відповідача 2 - без задоволення. При
цьому апеляційний господарський суд
виходив з такого.

Рівненським апеляційним господарським
судом встановлено, що 23 листопада 2011
року Рівненською міжрайонною
природоохоронною прокуратурою із
залученням спеціаліста Третьої особи
було проведено перевірку дотримання
Відповідачем 1 вимог природоохоронного
законодавства. За результатами даної
перевірки було складено акт перевірки
дотримання вимог природоохоронного
законодавства Відповідача 1, в котрому
було зафіксовано наступне: «На
території Відповідача 1 мають місце
факти незаконних порубок дерев, а саме
квартал 6 виділ 12 виявлено незаконну
порубку дерев сосни сироростучої
різними діаметрами пнів, в кількості в
кількості 50 штук, чим порушено статтю 69
Лісового кодексу України та у кварталі
6 виділ 18 суцільна санітарна рубка 2011
проводилася на підставі лісорубного
квитка № 17 від 6 червня 2011 року. Під час
обстеження за межею ділянки виявлено
незаконну порубку дерев сосни сиро
ростучої в кількості 16 штук. Різними
діаметрами пнів. Чим порушено статтю 69
Лісового кодексу України. Сума шкоди
нанесена лісовому господарству в
результаті даної незаконної порубки
становить 112 636 грн. 55 коп.» (том 1, а.с. 8).
Даний акт було підписано
держінспектором з охорони
навколишнього природного середовища
Багнієм А.В. та директором Відповідача
1.

До акту долучена Польова перелікова
відомість у якій вказані кількість
вирублених дерев (66 штук) із
зазначенням породи дерев та діаметру
пнів в корі біля шийки кореня, які
засвідченою підписами держінспектора
з охорони навколишнього природного
середовища та лісників (том 1, а.с. 9-10).

Крім того, державним інспектором
Третьої особи був проведений
розрахунок шкоди відповідно до додатку
№ 1 постанови Кабінету Міністрів
України "Про затвердження такс для
обчислення розміру шкоди, заподіяної
лісу підприємствами, установами,
організаціями та громадянами
незаконним вирубуванням та
пошкодженням дерев і чагарників до
ступеня припинення росту" від 23 липня
2008 року № 665 , в якому встановлено
розмір шкоди з врахуванням індексації
розміром у 112 636 грн. 55 коп (том 1, а.с. 11).

Листом від 1 грудня 2011 року вих. № 4246/06
Третьою особою на адресу
Відповідача 1 було надіслано претензію
(том 1, а.с. 12), в якій запропоновано
Відповідачу 1 в 10-денний термін
перерахувати до місцевого бюджету
Позивача 112 636 грн. 55 коп. заподіяної
державі шкоди, яка була залишена
Відповідачем 1 без виконання.

З урахуванням зазначених обставин,
Прокурор звернувся до господарського
суду з позовом (посилаючись на статті
63, 64, 105, 107 Лісового кодексу України) у
даній справі про стягнення з
Відповідача 1 - 112636 грн. 55 коп. шкоди,
завданої незаконною порубкою дерев.

Відповідно до частин 1, 4 статті 68 Закону
України "Про охорону навколишнього
природного середовища": порушення
законодавства України про охорону
навколишнього природного середовища
тягне за собою встановлену цим Законом
та іншим законодавством України
дисциплінарну, адміністративну,
цивільну і кримінальну
відповідальність; підприємства,
установи, організації та громадяни
зобов'язані відшкодовувати шкоду,
заподіяну ними внаслідок порушення
законодавства про охорону
навколишнього природного середовища, в
порядку та розмірах, встановлених
законодавством України.

Згідно до частин 3, 4 статті 17
Лісового кодексу України: ліси
надаються в постійне користування на
підставі рішення органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування, прийнятого в межах їх
повноважень за погодженням з органами
виконавчої влади з питань лісового
господарства та з питань охорони
навколишнього природного середовища
Автономної Республіки Крим,
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
лісового господарства, обласними,
Київською, Севастопольською міськими
державними адміністраціями, органом
виконавчої влади Автономної
Республіки Крим з питань охорони
навколишнього природного середовища;
право постійного користування лісами
посвідчується державним актом на право
постійного користування земельною
ділянкою.

Положенням пункту 1 частини 2
статті 19 Лісового кодексу України
визначено, що: постійні
лісокористувачі зобов'язані
забезпечувати охорону, захист,
відтворення, підвищення
продуктивності лісових насаджень,
посилення їх корисних властивостей,
підвищення родючості ґрунтів, вживати
інших заходів відповідно до
законодавства на основі принципів
сталого розвитку.

Нормами пункту 5 статті 64 (Основні
вимоги щодо ведення лісового
господарства) Лісового кодексу України
визначено, що: підприємства, установи,
організації і громадяни здійснюють
ведення лісового господарства з
урахуванням господарського
призначення лісів, природних умов і
зобов'язані здійснювати охорону лісів
від пожеж, захист від шкідників і
хвороб, незаконних рубок та інших
пошкоджень.

Частинами 1, 5 статті 86 Лісового
кодексу України передбачено, що:
організація охорони і захисту лісів
передбачає здійснення комплексу
заходів, спрямованих на збереження
лісів від пожеж, незаконних рубок,
пошкодження, ослаблення та іншого
шкідливого впливу, захист від
шкідників і хвороб; забезпечення
охорони і захисту лісів покладається
на центральний орган виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
лісового господарства, та органи
місцевого самоврядування, власників
лісів і постійних лісокористувачів
відповідно до цього Кодексу.

Колегія суду констатує, що
відповідно до пункту 1 статті 105
Лісового Кодексу України, за порушення
лісового законодавства дисциплінарну,
адміністративну, цивільно-правову або
кримінальну відповідальність несуть
винні у незаконному вирубуванні та
пошкодженні дерев і чагарників, вина
яких встановлена у законному порядку.

З огляду на вищеописані норми
діючого законодавства колегія суду
констатує, що при вирішенні спорів щодо
відшкодування шкоди, заподіяної
порушенням вимог лісового
законодавства у випадках встановлення
контролюючими органами при проведенні
перевірок дотримання
природоохоронного законодавства факту
правопорушення, вчиненого
невстановленими особами, судам
необхідно виходити з того, що обов'язки
зі забезпечення охорони, захисту,
відтворення, підвищення
продуктивності лісових насаджень
покладено саме на постійних
лісокористувачів, які й повинні нести
відповідальність за невиконання та
неналежне виконання згаданих
обов'язків, зокрема, за незабезпечення
охорони та захисту лісів від
незаконних рубок.

Відтак, цивільно-правову
відповідальність за порушення
лісового законодавства мають нести не
лише особи, які безпосередньо
здійснюють самовільну вирубку лісів, а
також і постійні лісокористувачі, вина
яких полягає у допущенні та не
перешкоджанні їх працівниками
незаконному вирубуванню лісових
насаджень внаслідок неналежного
виконання ними своїх службових
обов'язків.

Тобто проявом їх протиправної
бездіяльності є незабезпечення
працівниками постійних
лісокористувачів охорони і захисту
лісів, внаслідок чого відбувається
вирубування дерев невстановленими
особами.

Дослідивши акт перевірки
дотримання вимог природоохоронного
законодавства (надалі - Акт; том 1, а.с. 8),
колегія суду звертає увагу на такі
факти: даний акт складений на бланку
Третьої особи (державної екологічної
інспекції в Рівненській області) де
чітко зазначено що дана позапланова
перевірка проведена державним
інспектором Третьої особи на вимогу
Рівненської міжрайонної
природоохоронної прокуратури № 53-1594
вих 11 від 22 листопада 2011 року; дана
позапланова перевірка проведена
відповідно до статті 20 Закону України
«Про охорону навколишнього природного
середовища» і Закону України «Про
основні засади державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності» (стаття 7 якого
передбачає, що на підставі акта,
складеного за результатами здійснення
заходу, в ході якого виявлено порушення
вимог законодавства, у разі
необхідності вжиття інших заходів
реагування орган державного нагляду
(контролю) протягом п'яти робочих днів з
дня завершення здійснення заходу
державного нагляду (контролю) складає
припис, розпорядження, інший
розпорядчий документ щодо усунення
порушень, виявлених під час здійснення
заходу, а у випадках, передбачених
законом, також звертається у порядку та
строки, встановлені законом, до
адміністративного суду з позовом щодо
підтвердження обґрунтованості вжиття
до суб'єкта господарювання заходів
реагування, передбачених відповідним
розпорядчим документом); вид перевірки
- позапланова (саме такий вид перевірки
передбачений Порядком організації та
проведення перевірок суб'єктів
господарювання щодо дотримання вимог
природоохоронного законодавства від 10
вересня 2008 року № 464).

Колегія суду зазначає, що до даного
акту не було додано таких документів
як: протоколи огляду та схеми місця
вчинення порушень лісового
законодавства, акти вимірювань площі
участків рубки, порівняльні відомості
переліку намічених дерев до рубки та
зрубаних.

За таких обставин колегія суду
констатує факт того, що польова
перелікова відомість, розрахунок
розміру шкоди і акт перевірки
дотримання вимог природоохоронного
законодавства за відсутності припису
про усунення порушень вимог
законодавства про охорону
навколишнього природного середовища,
не є належними доказами обґрунтування
заявлених позовних вимог про стягнення
шкоди, завданої незаконною порубкою
лісу.

Поряд з тим, колегія суду
зауважує, що при дослідженні даного
акту судом не виявлено правових
підстав визначати акт перевірки
дотримання вимог природоохоронного
законодавства беззаперечним доказом
наявності вини саме Відповідача 1 у
заподіянні шкоди. Колегія суду
наголошує на тому, що ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили і лише
всебічний, повний і об'єктивний розгляд
у судовому процесі всіх обставин
справи в їх сукупності може бути
підставою для обґрунтованого висновку
про доведеність чи недоведеність
позову (стаття 43 Господарського
процесуального кодексу України).

Системний аналіз усього
вищеописаного в даній судовій
постанові приводить до висновку, що
даний акт складений працівником
Третьої особи з дотриманням вимог
Порядку організації та проведення
перевірок суб'єктів господарювання
щодо дотримання вимог
природоохоронного законодавства
(затверджений наказом Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України від 10 вересня 2008
року № 464). При цьому вказаний вище акт
перевірки, відповідно до даного
порядку, є документом, який фіксує факт
проведення планових, позапланових
перевірок суб'єктів господарювання і є
носієм доказової інформації про
виявленні порушення вимог
законодавства у сфері охорони
навколишнього природного середовища
та його дотримання.

В той же час, суд проаналізував
норми закону, описані вище, констатує
той факт, що для покладання шкоди на
Відповідача 1 (що є предметом спору)
суду необхідно встановити, що саме він
був постійним лісокористувачем на
ділянці, де здійснена вирубка лісу.

Обов'язок щодо встановлення якої
було визначено і в постанові Вищого
господарського суду України від 28
січня 2014 року № 5019/418/12.

З наявного в матеріалах справи
Державного акту на право постійного
користування землею, виданого
Відповідачу 2 Березнівською районною
радою народних депутатів, відповідно
до рішення Рівненської ради народних
депутатів від 4 жовтня 2001 року № 294 та
плану зовнішніх меж землекористування
вбачається, що Відповідачу 2 надається
у постійне користування 1396 гектарів
землі в межах згідно з планом
землекористування на території
Тишицької сільської ради для ведення
лісового господарства (том 1, а.с. 70-71).

Колегія суду зазначає, що факт
надання Відповідачу 1, Розпорядженням
голови Березнівської районної
державної адміністрації № 159 від 26
березня 2007 року, дозволу на
виготовлення проекту землеустрою та
фактичного ведення ним лісового
господарства на основі матеріалів
лісовпорядкування та Проекту
організації та розвитку лісового
господарства (том 2, а.с. 67) не є
підставою для автоматичного набуття
Відповідачем 1 права постійного
користування лісами, оскільки таке
право виникло у Відповідача 2 на
підставі рішення Рівненської обласної
ради від 4 жовтня 2001 № 294 та посвідчене
державними актами на право постійного
користування землею від 25 грудня 2001
року (дане право не припинено у
встановленому порядку). Сторонами не
доведено належними і допустимими
доказами припинення такого права
Відповідачем 2 на момент проведення
перевірки.

Поряд з тим, колегія суду звертає
увагу, що постановою Рівненського
апеляційного господарського суду від 14
березня 2013 року (том 2, а.с. 44-48) та
постановою Вищого господарського суду
України від 4 червня 2013 року в справі №
5019/1607/12 (за участю Відповідача 1 та
Відповідача 2) встановлено, що 4 січня 2005
року за актом Відповідач 2 здійснив
передачу лісів, які були в його
постійному користуванні в тимчасове
користування для Відповідача 1 та
проведено приймання - передачу
земельних ділянок лісового фонду між
сторонами загальною площею 5006,64га. В
подальшому, 9 грудня 2009 року між
Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було
складено відповідний акт
прийому-передачі лісових площ.

Суд зауважує, що згідно цього акту
прийому-передачі Відповідач 1 здав, а
Відповідач 2 прийняв лісові площі в
розрізі сільських, селищних рад
Березнівського району, а саме:
Тишицької сільської ради, Полянської
сільської ради, Городищанської
сільської ради, Кам'янської сільської
ради, Яринівської сільської ради,
Прислуцької сільської ради, Поліської
сільської ради, Грушевської сільської
ради, Соснівської сільської ради,
Маринниської сільської ради,
Великопільської сільської ради,
Голубнівської сільської ради. Приписи
(протоколи) відповідних інстанцій, що
здійснюють контроль за додержанням
земельного законодавства, які
підтверджували б незаконну рубку дерев
Відповідачем 1 на вищевказаних
земельних ділянках на момент складання
акту прийому-передачі були відсутні.

Отже колегія суддів дійшла
висновку, що лісорубні квитки, не є
доказом вчинення Відповідачем 1
перешкод Відповідачу 2 у користуванні
земельними ділянками, які закріплені
за ним на праві постійного
користування, оскільки видані
відповідно до статтей 63, 64 Лісового
кодексу України Відповідачу 1 на
підставі Проекту організації та
розвитку лісового господарства
Відповідача 1 від 2006 року та за
наявності спеціальних дозволів.

Колегія суду, враховуючи положення
статті 35 Господарського
процесуального кодексу України, вважає
безсумнівними встановлені постановою
суду у справі № 5019/1607/12 факти, при
цьому ці факти не можуть ставитися
судом під сумнів та є такими, які не
потребують додаткового доведення
зазначених обставин.

З огляду на це, суд апеляційної
інстанції зауважує, що неприпустимим є
існування судового рішення та
встановлення фактів, які б суперечили
фактам, встановленим судом у
вищезазначеній справі.

Отже, дослідивши акт передачі лісових
площ Відповідачем 1 для Відповідача 2 в
розрізі сільських, селищних рад
Березнівського району від 9 грудня 2009
року (том 3, а.с. 45) в сукупності з
вищеописаною постановою № 5019/1607/12,
колегія суду зазначає, що даний акт
вкотре підтверджує той факт, що з 9
грудня 2009 року постійним
лісокористувачем земельної ділянки на
території Тишицької сільської ради
(площею 1396 га; на котрій було виявлено
незаконну порубку лісу) є саме
Відповідач 2. Крім того, з врахуванням
того, що акт перевірки складено 23
листопада 2011 року, а акт
прийому-передачі лісових площ від 9
грудня 2009 року, то дані факти
опосередковано підтверджують те, що
саме працівники Відповідача 2, як
постійного лісокористувача даними
земельними ділянками, повинні
забезпечити охорону та захист лісу.

Колегія суду зазначає, що в
матеріалах справи міститься лист
Головного управління Держземагенства
у Рівненській області № 0306-4059 від 25
жовтня 2013 року (том 2, а.с. 212) з котрого
вбачається, що земельна ділянка
площею 127га на території Тишицької
сільської ради Березнівського району
(лісовий квартал № 6) обліковується за
Відповідачем 2.

Крім того, письмовими поясненнями
Позивача № 815 від 1 листопада 2013 року
(том 2, а.с. 214) вкотре підтверджується, що
постійним лісокористувачем кварталу №
6 є Відповідач 2, а використовує дані
земельні ділянки лісового фонду
Відповідач 1.

Отже, при вирішенні спору щодо
відшкодування шкоди, заподіяної
порушенням вимог лісового
законодавства у випадку встановлення
контролюючим органом, а саме Державною
екологічною інспекцією, при проведенні
перевірки дотримання вимог
природоохоронного законодавства на
підвідомчій лісовому господарству
території факту правопорушення, слід
виходити з того, що обов'язки із
забезпечення охорони, захисту,
відтворення, підвищення
продуктивності лісових насаджень,
посилення їх корисних властивостей,
дотримання правил і норм використання
лісових ресурсів; ведення лісового
господарства на основі матеріалів
лісовпорядкування, здійснення
використання лісових ресурсів
способами, які забезпечують збереження
оздоровчих і захисних властивостей
лісів, а також створюють сприятливі
умови для їх охорони, захисту та
відтворення відповідно до статтті 19
Лісового кодексу України покладено на
постійних лісокористувачів, тобто на
Відповідача 2.

Відтак, з огляду на усе
вищеописане в сукупності з матеріалами
справи вбачається, що на час проведення
перевірки (23 листопада 2011 року) і на час
покладення відповідальності на
Відповідапа 1 постійним
лісокористувачем земельної ділянки на
якій виявлено незаконну рубку дерев, на
підставі актів на право постійного
кроистування землею від 25 грудня 2001
року є саме Відповідач 2.

Що ж стосується доведеності чи
недоведеності завдання шкоди
внаслідок протиправної бездіяльності
працівників Відповідача 1 та розміру
збитків (обов'язок щодо встановлення
яких було визначено в постанові Вищого
господарського суду України від 28
січня 2014 року № 5019/418/12), то
колегія суду зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи в
Акті відсутня інформація про
здійснення правопорушення як
працівниками Відповідача 1, так і
будь-якими іншими особами (зокрема,
працівниками Відповідача 2).

Колегія суду дослідивши матеріали
справи в сукупності з Актом зазначає,
що доказів у підтвердження факту
здійснення вказаного правопорушення
працівниками Відповідача 1 а ні
Прокурором та а ні Позивачем суду не
надано (як і постанови про
адміністративне правопорушення, за
якими було б притягнуто до
відповідальності службових осіб
Відповідача 1 та Відповідача 2, винних у
незаконній порубці дерев).

Водночас, матеріали справи не містять
протоколу про адміністративне
правопорушення та постанови про
накладення адміністративного
стягнення відповідно до яких до
адміністративної відповідальності
було б притягнуто працівників
Відповідачів 1 та 2.

З огляду на що, колегія суду
зауважує, що саме глава 7 кодексу
України про адміністративні
правопорушення «Адміністративні
правопорушення у сфері охорони
природи, використання природних
ресурсів, охорони культурної спадщини»
(в котрій міститься стаття 65 КУпАП, яка
передбачає саме відповідальність за
незаконну порубку дерев, пошкодження
та знищення лісових культур та
молодняка) передбачає адміністративну
відповідальність за порушення вимог
природоохоронного законодавства.

Однак, матеріли даної справи не
містять даних документів.

Колегія суду вважає за необхідне
зазначити, що чинним законодавством не
передбачено обов'язку
лісокористувачів по відшкодуванню
матеріальної шкоди, заподіяної
внаслідок самовільних рубок лісу
невстановленими особами на
підвідомчій їм території. Крім того,
відповідно до положень постанови
Кабінету Міністрів України "Про
затвердження такс для обчислення
розміру шкоди, заподіяної лісу" від 23
липня 2008 року № 665, на підставі якої
було здійснено розрахунок заподіяної
шкоди за вищезазначене правопорушення,
такси, встановлені даним
нормативно-правовим актом для
обчислення розміру шкоди, заподіяної
лісу, застосовуються саме для осіб, що
безпосередньо здійснили ці порушення і
вина їх визначена у встановленому
законом порядку. Застосування цих такс
до підприємств, установ, організацій і
громадян, що здійснюють охорону
лісових насаджень, за виключенням
випадків, коли встановлено, що вони
безпосередньо скоїли такі порушення, є
неправомірним та опосередковано
свідчить про недоведеність розміру
завданої шкоди.

З огляду на усе вищенаведене,
колегія суду констатує, що
відшкодування шкоди, заподіяної
порушенням природоохоронного
законодавства, за своєю правовою
природою є відшкодування
позадоговірної шкоди, тобто є
деліктною відповідальністю.

Загальне положення про
цивільно-правову відповідальність за
завдання позадоговірної шкоди
визначено у статті 1166 Цивільного
кодексу України, відповідно до якої
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала; особа,
яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини.

Підставою деліктної
відповідальності є протиправне
шкідливе винне діяння особи, яка
завдала шкоду. Для відшкодування
завданої шкоди необхідно довести такі
факти як неправомірність поведінки
особи; вина завдавача шкоди; наявність
шкоди; причинний зв'язок між
протиправною поведінкою та заподіяною
шкодою.

Наявність всіх вказаних умов є
обов'язковим для прийняття судом
рішення про відшкодування шкоди.
Відсутність хоча б одного з цих
елементів виключає відповідальність
за заподіяну шкоду.

В деліктних правовідносинах саме
на позивача покладається обов'язок
довести наявність шкоди,
протиправність (незаконність)
поведінки заподіювача шкоди та
причинний зв'язок такої поведінки із
заподіяною шкодою. У свою чергу
відповідач повинен довести, що в його
діях (діях його працівників) відсутня
вина у заподіянні шкоди.

Важливим елементом доказування
наявності шкоди є встановлення
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою заподіювача та шкодою
потерпілої сторони. Слід довести, що
протиправна дія чи бездіяльність
заподіювача є причиною, а шкода, яка
завдана особі, - наслідком такої
протиправної поведінки.

Рівненський апеляційний
господарський суд з огляду на усе
вищеописане у даній судовій постанові
констатує, що Прокурором та Позивачем
не доведено належними доказами факту
завдання саме Відповідачем 1 шкоди
державі внаслідок незаконної порубки
дерев невстановленими особами,
оскільки ні Прокурором ні Позивачем не
було взято до уваги дійсного
фактичного лісокористувача даними
земельними ділянками, існування
юридично встановленого факту дійсної
протиправної бездіяльності
працівників Відповідача 1 або ж
Відповідача 2, розміру збитків, і як
наслідок відсутність в акті перевірки
відомостей щодо вчинення саме
працівниками Відповідача 1
правопорушення у вигляді неналежного
виконання службових обов'язків по
забезпеченню охорони та захисту лісів .

Поряд з тим, колегія суду
зауважує, що позовні вимоги щодо
стягнення шкоди були пред'явлені саме
до Відповідача 1, не зважаючи на те, що в
процесі розгляду справи місцевим
господарським судом було залучено до
участі в справі Відповідача 2, однак ні
Прокурором ні Позивачем не було подано
уточнення (збільшення) своїх позовних
вимог щодо відшкодування шкоди саме
Відповідачем 2, відповідно в процесі
розгляду справи суд з'ясовував щодо
наявності підстав саме для стягнення
шкоди з Відповідача 1 (однак з
врахуванням усього вищеописаного у
даній судовій постанові сторони не
позбавлені права звернутися в
майбутньому з відповідним позовом саме
до Відповідача 2).

З огляду на усе вищеописане у
даній судовій постанові колегія суду
приходить до висновку про відсутність
у діях Відповідача 1 порушення за котре
Позивач та Прокурор просять притягнути
його до відповідальності, адже
Прокурором та Позивачем не доведено
належними і допустимими доказами
нанесення саме Відповідачем 1 збитків
державі (Позивачем не доведено
причинно-наслідкового зв'язку між
діями Відповідача 1 та шкодою, завданою
державі, що є обов'язковою умовою для
стягнення позадоговірної шкоди
відповідно до статті 1166 Цивільного
кодексу України та статті 105 Лісового
кодексу України).

Крім того, виносячи таке рішення
Рівненський апеляційний господарський
суд бере до уваги і той факт, що
Відповідачем 1 були подані всі належні
та допустимі докази щодо підтвердження
відсутності всіх елементів складу
правопорушення та відсутності збитків
(відповідно до статті 22 Цивільного
кодексу України).

Отже, дослідивши фактичні
обставини справи, оцінивши докази на їх
підтвердження, надавши правову
кваліфікацію відносинам сторін і
виходячи з фактів, встановлених у
процесі розгляду справи, правових норм,
які підлягають застосуванню, та
матеріалів справи, судова колегія
дійшла висновку, що усе вищеописане
вказує на відсутність вини Відповідача
1 в заподіяння ним збитків, зумовленої
незаконною порубкою дерев, а тому
відмовляє у задоволенні позову до
Відповідача 1 (щодо відшкодування
шкоди, завданої незаконною рубкою
дерев).

З огляду на усе вищевисвітлене у даній
судовій постанові, Рівненський
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що рішення
господарського суду Рівненської
області слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу Відповідача 2 - без
задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної
скарги, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, суд залишає за Відповідачем 2.

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Спеціалізованого
виробничого сільськогосподарського
кооперативу "Агроліс" - залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду
Рівненської області від 17 липня 2013 року
в справі № 5019/418/12 - залишити без
змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

5. Справу № 5019/418/12 повернути
господарському суду Рівненської
області.

Головуючий суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Юрчук М.І.

Суддя
Крейбух О.Г.