ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2014 р.
Справа № 914/43/14

Івано-Франківський прокурор з нагляду
за додержанням законів у воєнній сфері
в інтересах держави в особі його,
органу уповноваженим органом якої
здійснювати відповідні функції в
спірних відносинах є:

Позивач-1: Міністерство оборони України

Позивач-2: Концерн "Військторгсервіс"

Відповідач: Приватне підприємство
"Ігор"

третя особа яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
Позивача-1: Регіональне відділення
Фонду державного майна України по
Львівській області

Третя особа-2: Фонд державного майна
України

про визнання права власності та
витребування майна

ціна позову: 92959,00грн.

суддя Фартушок Т.Б.

секретар Полюхович Х.М.

Представники:

Прокурор: Покора К.В. посвідчення № 024280;

Позивача-1: не з'явився;

Позивача 2: не з'явився;

Відповідача: Михалевський Ю.Р. -
представник, довіреність в матеріалах
справи; Полюга І.В. - директор ПП "Ігор"

Третя особа-1: Долішній І.І. -
представник, довіреність в матеріалах
справи;

Третя особа-2: Долішній І.І. -
представник, довіреність в матеріалах
справи.

Суть спору:

Івано-Франківський прокурор з нагляду
за додержанням законів у воєнній сфері
звернувся до Господарського суду
Львівської області в інтересах держави
в особі його, органу уповноваженим
органом якої здійснювати відповідні
функції в спірних відносинах є:
Міністерство оборони України, Концерн
"Військторгсервіс" з позовом до ПП
"Ігор", третя особа: Регіональне
відділення Фонду державного майна
України по Львівській області, про
визнання права власності та
витребування майна.

Ухвалою господарського суду
Львівської області №914/43/14 від 16.01.2014р.
порушено провадження у справі та
призначено справу до розгляду в
судовому засіданні на 10год. 15хв. 04.02.2014р.
Розгляд справи відкладався з причин та
підстав зазначених в ухвалах
Господарського суду Львівської
області по даній справі 04.02.2014р. та
04.03.2014р. В судовому засіданні 25.03.2014р.
оголошено перерву в межах робочого дня.

Ухвалою Господарського суду
Львівської області по даній справі від
04.02.2014р. в порядку ст.27 ГПК України
залучено Фонд державного майна
України.

Строк розгляду спору продовжено на 15
днів за клопотанням Прокурора згідно
ухвали суду по даній справі від 04.03.2014р.

Представникам Учасників процесу по
явці оголошено права і обов'язки,
визначені ст.ст. 20, 22, 27, 28, 29, 38
Господарського процесуального кодексу
України. Крім того, в ухвалах
господарського суду Львівської
області по даній справі, які скеровані
Сторонам (підтвердженням чого є дані
реєстрів вихідної кореспонденції
Господарського суду Львівської
області, наявні в матеріалах справи
повідомлення про вручення поштових
відправлень, та письмові повідомлення
про відкладення розгляду справи)
зазначено, що права та обов'язки сторін
визначені ст.ст. 20, 22, 27, 28, 29, 38
Господарського процесуального кодексу
України.

Заяв про відвід судді не надходило.

Прокурор в судове засідання з'явився,
позовні вимоги підтримав у повному
обсязі, в тому числі з причин та
підстав, зазначених у поясненнях від
25.03.2014р., надав пояснення по суті спору.

Судом відмовлено у заяві Прокурора про
вжиття заходів забезпечення позову з
причин та підстав, зазначених в ухвалі
від 25.03.2014р.

Представник Позивача-1 в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, був належним
чином повідомлений про дату, час та
місце судового засідання. Протягом
розгляду справи представник Позивача
позовні вимоги підтримав повністю.

Представник Позивача-2 в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, був належним
чином повідомлений про дату, час та
місце судового засідання.

Представники Відповідача в судове
засідання з'явились, проти позову
заперечили, надали пояснення по суті
спору з обґрунтуванням відсутності
підстав для задоволення позову.

Представник Третьої особи-1 та Третьої
особи-2 в судове засідання з'явився,
позовні вимоги підтримав повністю,
надав пояснення по суті спору.

Згідно ч. 1 ст. 64 Господарського
процесуального кодексу України, у разі
ненадання сторонами інформації щодо їх
поштової адреси, ухвала про відкриття
провадження у справі надсилається за
адресою місцезнаходження (місця
проживання) сторін, що зазначена в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців. У
разі відсутності сторін за такою
адресою, вважається, що ухвала про
порушення провадження у справі вручена
їм належним чином.

З врахуванням вищенаведеного суд
зазначає, що ухвали Господарського
суду Львівської області по даній
справі скеровані Учасникам належним
чином та отримані ним.

Також, суд зазначає, що відповідно до ч.
3 ст. 43 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд
створює сторонам та іншим особам, які
беруть участь у справі, необхідні умови
для встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу,
в ухвалі господарського суду
Львівської області про порушення
провадження у справі (на необхідність
виконання вимог якої зазначалось в
ухвалах про відкладення розгляду
справи), окрім подання відзиву на
позовну заяву, сторін зобов'язувалось
надати всі докази в обґрунтування
правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України, судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах
змагальності; сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 38 (витребування
доказів) Господарського
процесуального кодексу України (якою, в
тому числі, передбачені права сторін,
про що зазначалось в кожній з ухвал
господарського суду по даній справі),
сторона або прокурор у разі
неможливості самостійно надати докази
вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів; у разі задоволення клопотання
суд своєю ухвалою витребовує необхідні
докази. Зі змісту наведеної статті
вбачається, що протягом розгляду
справи суд позбавлений можливості
самостійно збирати докази, і вправі
витребовувати такі виключно за
клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає,
що судом, згідно вимог Господарського
процесуального кодексу України,
надавалась в повному обсязі можливість
Учасникам процесу щодо обґрунтування
їх правової позиції по суті спору та
подання доказів, чим забезпечено
принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7
Господарського процесуального кодексу
України судові рішення приймаються за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

В судовому засіданні суд оглянув
оригінали документів, долучених до
матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

За таких обставин, суд вважає за
можливе розглянути справу за наявними
у ній матеріалами відповідно до ст.75
Господарського процесуального кодексу
України.

Крім того, з врахуванням вимог ч.ч.1, 3
ст.69 ГПК України, беручи до уваги
терміни та строки поштових перебігів,
суд зазначає про відсутність правових
підстав для подальшого відкладення
розгляду спору.

Розглянувши матеріали справи в їх
сукупності, дослідивши матеріали
справи, та оцінивши докази в їх
сукупності, суд встановив наступне:

Відповідно до ст. 121 Конституції
України, на органи прокуратури
покладено представництво інтересів
держави в суді, у випадках передбачених
законом. Право на звернення до
місцевого суду в інтересах держави,
підприємств, та інших юридичних осіб
визначено п. 6 ст. 20 Закону України "Про
прокуратуру". Безпосередньо до
господарського суду право звернення
прокурора передбачено п. 3 ч. 1 ст. 2
Господарського процесуального кодексу
України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України,
прокурор, який звертається до
господарського суду в інтересах
держави, в позовній заяві самостійно
визначає, в чому полягає порушення
інтересів держави, обґрунтовує
необхідність її захисту.

Розділом ІХ Декларації "Про державний
суверенітет України" та ст. 17
Конституції України передбачено, що як
незалежна і суверенна держава, Україна
будує свої власні Збройні сили, які є
гарантом незалежності і суверенітету,
територіальної цілісності і
недоторканості, оскільки відповідно до
ст. 1 Закону України "Про Збройні Сили
України", вони є військовим
формуванням, на яке покладаються дані
функції.

Рішенням Конституційного Суду України
від 08.04.1999р. передбачено, що інтереси
держави є оціночним поняттям, і
прокурор визначає в чому саме
відбулось або могло відбутись
порушення матеріальних або інших
інтересів держави.

Положеннями ст. 36-1 Закону України „Про
прокуратуру" передбачено, що
представництво прокуратурою інтересів
громадянина або держави в суді полягає
у здійсненні прокурорами від імені
держави процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
визначених законом.

Відповідно до Указу Президента України
№1752/99 від 15.12.1999р. "Про систему
центральних органів виконавчої влади"
та Законом України "Про джерела
фінансування органів державної влади",
до системи органів державної влади
належать Кабінет міністрів України,
міністерства, комітети, агентства,
служби, адміністрації, департаменти,
комісії управління, палати, фонди,
інспекції, бюро та інші центральні
органи виконавчої влади і місцеві
державні адміністрації.

Згідно з Указом Президента України
№406/2011 "Про Положення про Міністерство
оборони України та Положення про
Генеральний штаб Збройних Сил України"
Міністерство оборони України є
центральним органом виконавчої влади і
військового управління, у
підпорядкуванні якого перебувають
Збройні Сили України.

Міністерство оборони України
відповідно до покладених на нього
завдань: звітує перед Кабінетом
Міністрів України про використання
виділених коштів; здійснює у
встановленому порядку у межах своїх
повноважень функції з управління
об'єктами державної власності, що
належить до сфери управління
Міністерства; здійснює управління
військовим майном і майном
підприємств, установ та організацій, що
належить до сфери його управління, і
надає Кабінету Міністрів України
інформацію про результати
інвентаризації військового майна
Збройних Сил за минулий рік; виконує
інші функції, пов'язані з реалізацією
покладених на Міністерство України
завдань.

Оскільки діючим законодавством на
Міністерство оборони України як на
центральний орган виконавчої влади
покладено державою відповідні функції
то відповідно воно уповноважене
державою при необхідності виступати
від імені держави в судах у разі
порушення інтересів останнього.

15.01.2010р. Рівненською міжрегіональною
універсальною товарно-майновою біржею
"Прайс" проведено публічні торги з
продажу нерухомого майна - двох
нежитлових будівель, а саме: столярного
цеху загальною площею 110,5кв.м., що
розташований за адресою: вул.
Військторг, 37, будинок "і", с. Рудня,
Самбірського району, Львівської
області; та гаражу-складу, загальною
площею 293,7кв.м., що розташований за
адресою: вул. Військторг, 37, будинок "и",
с.Рудня, Самбірського району,
Львівської області, які оформлені
протоколом №02-н про хід публічних
торгів.

18.03.2010р. за результатами проведення
публічних торгів, між Приватним
підприємством "Ігор" (Покупець) та
Концерном "Військторгсервіс"
(правонаступник ДП МОУ "Управління
торгівлі Західного оперативного
командування") укладено Договір
купівлі-продажу (далі - Договір від
18.03.2010р.), згідно з умовами якого (п. 1.1),
Продавець зобов'язується передати у
власність Покупцю, переможцю публічних
торгів, дві нежитлові будівлі:
столярного цеху загальною площею
110,5кв.м., що розташований за адресою:
вул. Військторг, 37, будинок "і", с. Рудня,
Самбірського району, Львівської
області; та гаражу-складу, загальною
площею 293,7кв.м., що розташований за
адресою: вул. Військторг, 37, будинок "и",
с.Рудня, Самбірського району,
Львівської області, а Покупець
зобов'язується прийняти зазначені
будівлі, вже сплатив ціну відповідно до
умов, що визначені у договорі. Право
власності на будівлі переходить до
Покупця з моменту передачі майна та
державної реєстрації Договору.

У пункті 2.1. Договору вказано, що за
придбання об'єкта Покупець сплатив
Продавцю 92959,00грн.

Договір від 18.03.2010р. підписаний та
скріплений відбитками печаток сторін
та посвідчений приватним нотаріусом
Самбірського районного нотаріального
округу ОСОБА_5, зареєстрований в
реєстрі за №332.

В обґрунтування позовної заяви
прокурор посилається на те, що спірне
нерухоме майно є власністю держави в
особі Міністерства оборони України та
знаходилось на праві господарського
відання Концерну "Військторгсервіс" і
було неправомірно відчужене.

Прокурор зазначає, що в порушення ч.5
ст.75 ГК України, п.6 Постанови Кабінету
Міністрів України №803 від 06.06.2007р. "Про
затвердження Порядку відчуження
об'єктів державної власності", п.п.68 п.4
"Положення про Міністерство оборони
України", затвердженого Указом
Президента України №406/2011 від 06.04.2011р.,
відповідно до яких відчуження спірного
майна повинно було б здійснюватись
лише після надання згоди (дозволу)
Міністерства оборони України та з
погодженням з Фондом державного майна
України, спірне майно відчужено за
відсутності дозволу (згоди)
Міністерства оборони України та
погодження з Фондом державного майна
України.

В обґрунтування доводів Прокурор також
зазначає, що довіреність Міністра
оборони України від 04.10.2004р. вих. №220/2071,
що видана начальнику Головного
управління торгівлі тилу МОУ втратила
свою чинність внаслідок припинення
даної юридичної особи, а довіреність
директора Концерну "Військторгсервіс",
що видана начальнику Філії Управління
торгівлі Західного оперативного
командування, не уповноважує
останнього самостійно здійснювати
реалізацію майна, тому Договір від
18.03.2010р. укладений з порушенням вимог
законодавства.

При цьому Прокурор також зазначив, що
листом начальника відділу Генеральної
прокуратури України від 15.03.2006р. №10/2-1698
підтверджено, що 12.02.2005р. окремим
дорученням Міністр оборони України
скасував довіреність від 04.10.2004р., а
17.02.2005р. начальник ГУ торгівлі тилу МОУ
повернув оригінал довіреності від
04.10.2004р.

Прокурор також зазначив, що ПП "Ігор" не
може вважатись добросовісним
набувачем спірного майна, оскільки
придбало приміщення в юридичної особи,
яка не мала права здійснювати його
відчуження, та спірне майно вибуло з
володіння Позивача 1 поза його волею.

Відтак, нормативним обґрунтуванням
позовних вимог Прокурор зазначає ч.1
ст.388 ЦК України, посилаючись на те, що
спірне майно вибуло з володіння
Позивача 1 поза його волею.

З даного приводу суд зазначає наступне.

Щодо доводів Прокурора про порушення
при укладенні Договору від 18.03.2014р.
вимог Закону України "Про управління
об'єктами державної власності" та
Порядку відчуження об'єктів державної
власності", затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України № 803 від
06.06.2007р.

04.10.2004р. вих.№220/2071, Міністром оборони
України начальнику Головного
управління торгівлі тилу МОУ видано
довіреність, в тому числі на надання
від імені Міністерства оборони України
висновків (дозволу) на укладення
договорів, в тому числі з питань
розпорядження майном, що закріплене на
праві господарського відання.

18.10.2004р. за №140/3/1369/9 начальником
Головного управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України
начальнику Державного підприємства
Міністерства оборони України
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування" надано
дозвіл на відчуження вказаного в
Договорі від 18.03.2010р. спірного майна.

Після видачі описаного в абзаці вище
дозволу - 12.02.2005р. Міністр оборони
України окремим дорученням від 12.02.2005р.
скасував довіреність від 04.10.2004р.

Відповідно до листа начальника
Головного управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України №140/ЮР/154
від 17.02.2005р., на виконання окремого
доручення Міністра оборони України
повернуто перший примірник
довіреності від 04.10.2004р.

Згідно ч.3 ст.249 ЦК України, права та
обов'язки щодо третіх осіб, що виникли
внаслідок вчинення правочину
представником до того, як він довідався
або міг довідатися про скасування
довіреності, зберігають чинність для
особи, яка видала довіреність, та її
правонаступників. Необхідно зазначити,
що припинення представництва за
довіреністю не має своїм наслідком
припинення виданих на її виконання
дозволів, вчинених на її виконання
правочинів чи інших юридично значимих
дій, окрім наслідків, визначених
статтею 248 Цивільного кодексу України
(припинення передоручення).

З врахуванням вищенаведеного, в тому
числі беручи до уваги те, що станом на
час видачі дозволу довіреність була
чинною; враховуючи також те, що чинне
законодавство не передбачало та не
передбачає наслідків відкликання
довіреності у майбутньому у вигляді
втрати чинності виданого на підставі
такої довіреності до моменту її
касування дозволу (чи дозволів), а також
інших правочинів, вчинених
представником, суд зазначає, що при
видачі дозволу начальник Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України начальнику Державного
підприємства Міністерства оборони
України "Управління торгівлі Західного
оперативного командування" діяв в
межах повноважень, наданих
довіреністю.

При цьому суд також бере також до уваги
лист Генеральної прокуратури України
№10/2-1698 вих.06 від 15.03.2006р., в якому
стверджується факт дійсності виданого
Пукіром П.Н. дозволу на відчуження
майна за довіреністю №220/2071 від 04.10.2004 р.
на час його дії та можливість його
використання підприємствами за
призначенням.

Пунктом 2 наказу Міністра оборони
України №47 від 31.01.2006р. "Про
реорганізацію Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України" ДГО "Концерн
"Військторгсервіс" визначено
правонаступником усіх майнових прав та
обов'язків Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України.

Відповідно до статуту Концерну
"Військторгсервіс", затвердженого
наказом Міністерства оборони України
від 25.06.2005 р. №358, Концерн
"Військторгсервіс" заснований на
державній формі власності та належить
до сфери управління Міністерства
оборони України (п.1.1); до складу
Концерну "Військторгсервіс" входить
також державне підприємство МОУ
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування" (п.1.5);
Концерн має право укладати угоди,
набувати майнові та немайнові права та
нести зобов'язання (п.3.5.); Концерн має
право укладати угоди, договори
(контракти) (п.5.1); Концерн є
правонаступником всіх прав та
обов'язків Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України (п.5.2.); майно Концерну перебуває
у державній власності і закріплене за
Концерном на праві господарського
відання (п.7.3); відчуження основних
фондів Концерну здійснюється ним лише
за попередньою згодою Органу
управління майном і, як правило, на
конкурентних засадах (п.7.5).

Пунктом 4.4 вказаного Статуту Позивача 2
передбачено, що керівництво та
оперативне управління поточною
діяльністю Концерну здійснює
генеральний директор, який
призначається на посаду органом
управління майном - Міністерством
оборони України. Генеральний директор
має право розпоряджатися майном
Концерну та надання доручень
(довіреностей) на здійснення власних
повноважень іншим особам. Відповідно
до цих повноважень генеральним
директором Концерну Пукіром П.Н. видана
нотаріально посвідчення довіреність
директору філії "Управління торгівлі
Західного оперативного командування"
Концерну Свідерському Г.М. на право
укладення від імені Концерну будь-яких
договорів, щодо відчуження належного
Концерну нерухомого майна з правом
підпису відповідних документів.

Відтак, слід дійти висновку про те, що
оспорюваний правочин вчинено за згодою
Міністерства оборони України, якою є
дозвіл, наданий начальником Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України начальнику ДП
Міністерства оборони України
Управління торгівлі Західного
оперативного командування"
(правонаступником яких є Концерн
"Військторсервіс") на відчуження
спірної нежитлової будівлі;
генеральний директор Концерну у
відповідності до положень статуту мав
право уповноважити начальника філії
Концерну "Військторгсервіс" Управління
торгівлі Західного оперативного
командування здійснити її продаж.

При цьому суд зазначає, що відповідно
до п.8 Порядку відчуження об'єктів
державної власності, затвердженого
Постановою КМУ №803 від 06.06.2007р. (в
редакції, чинній на момент укладення
спірного договору) рішення про надання
згоди на відчуження майна приймається
відповідним суб'єктом управління у
формі розпорядчого акта. Пунктом 50
даного Порядку передбачено, що рішення
про надання згоди суб'єкта управління
на відчуження майна діє не більш як 12
місяців з дати його прийняття. Отже,
однією з обов'язкових умов при
укладенні Договору купівлі-продажу від
18.03.2010р. була наявність рішення про
надання згоди суб'єкта управління на
відчуження спірного майна.

Крім того, у відповідності до п.6
Порядку відчуження об'єктів державної
власності, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України № 803 від
06.06.2007р. (надалі Порядок), відчуження
майна здійснюється безпосередньо
суб'єктом господарювання, на балансі
якого перебуває таке майно, лише після
надання на це згоди або дозволу (далі -
згода) відповідного суб'єкта
управління майном, який є
представником власника і виконує його
функції у межах, визначених
законодавчими актами (далі - суб'єкт
управління). Рішення про надання згоди
на відчуження нерухомого майна, а також
повітряних та морських суден, суден
внутрішнього плавання та рухомого
складу залізничного транспорту
приймається суб'єктами управління лише
за погодженням з Фондом державного
майна. Відчуження майна, що перебуває
на балансі суб'єкта управління,
здійснюється за рішенням такого
суб'єкта, крім нерухомого майна, а також
повітряних та морських суден, суден
внутрішнього плавання та рухомого
складу залізничного транспорту,
відчуження якого здійснюється лише за
погодженням з Фондом державного майна.

Згідно п.8 Порядку відчуження об'єктів
державної власності, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
№ 803 від 06.06.2007р. (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), рішення про надання
згоди на відчуження майна приймається
відповідним суб'єктом управління у
формі розпорядчого акта, а про відмову
в наданні такої згоди - у формі листа.
Рішення про погодження чи відмову в
погодженні відчуження майна надається
Фондом державного майна у формі листа.

Погодження ФДМ України на час
відчуження спірного майна відсутнє, що
підтверджується в тому числі
письмовими поясненнями Третьої особи 2
від 26.03.2014р. №10-25-3258 (вх.№13853/14 від
01.04.2014р.).

Згідно ч.2 ст.11 ЦК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема є договори та інші
правочини.

В частині 7 ст.179 ГК України зазначено,
що господарські договори укладаються
за правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору, з врахуванням вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно ст.658 ЦК України право продажу
товару, крім випадків примусового
продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Частиною 5 ст.656 ЦК України встановлено,
що особливості договору
купівлі-продажу окремих видів майна
можуть встановлюватися законом.

Згідно ст.317 ЦК України право
розпорядження майном, належить
власникові.

Частинами 2, 3 ст, 326 ЦК України
встановлено, що від імені та в
інтересах держави Україна право
власності здійснюють відповідно
органи державної влади. Управління
майном, що є у державній власності,
здійснюється державними органами, а у
випадках, передбачених законом, може
здійснюватися іншими суб'єктами.

Приписами ст.74 ГК України визначено, що
майно державного комерційного
підприємства закріплюється за ним на
праві господарського відання.

Згідно ч.1 ст.136 ГК України право
господарського відання є речовим
правом суб'єкта підприємництва, який
володіє, користується і
розпоряджається майном, закріпленим за
ним власником (уповноваженим ним
органом), з обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою власника у випадках,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами.

Відповідно до преамбули Закону України
"Про управління об'єктами державної
власності», останній визначає правові
основи управління об'єктами державної
власності.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України
"Про управління об'єктами державної
власності», суб'єктами управління
об'єктами державної власності є,
зокрема, міністерства та інші органи
виконавчої влади (далі - уповноважені
органи управління).

Частиною 1 ст.3 Закону України "Про
управління об'єктами державної
власності» визначено, що об'єктами
управління державної власності є, з
поміж іншого, майно, яке передане
державним господарським об'єднанням.

В ст.74 ГК України зазначено, що майно
державного комерційного підприємства
закріплюється за ним на праві
господарського відання.

Згідно ч.1 ст.136 ГК України право
господарського відання є речовим
правом суб'єкта підприємництва, який
володіє, користується і
розпоряджається майном, закріпленим за
ним власником (уповноваженим ним
органом), з обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою власника у випадках,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами.

Приписами ч.5 ст. 75 ГК України
встановлено, що державне комерційне
підприємство не має права безоплатно
передавати належне йому майно іншим
юридичним особам чи громадянам, крім
випадків, передбачених законом.
Відчужувати майнові об'єкти, що
належать до основних фондів, державне
комерційне підприємство має право лише
за попередньою згодою органу, до сфери
управління якого воно належить, і лише
на конкурентних засадах, якщо інше не
встановлено законом. Розпоряджатися в
інший спосіб майном, що належить до
основних фондів, державне комерційне
підприємство має право лише у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
цим Кодексом та іншими законами.
Відчуження нерухомого майна, а також
повітряних і морських суден, суден
внутрішнього плавання та рухомого
складу залізничного транспорту
здійснюється за умови додаткового
погодження в установленому порядку з
Фондом державного майна України.

Закон України "Про управління об'єктами
державної власності" № 185-V від 21.09.2006р.
відповідно до Конституції України
визначає правові основи управління
об'єктами державної власності.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України "Про
управління об'єктами державної
власності" об'єктами управління
державної власності є: майно, яке
передане казенним підприємствам в
оперативне управління; майно, яке
передане державним комерційним
підприємствам (далі - державні
підприємства), установам та
організаціям; майно, яке передане
державним господарським об'єднанням;
корпоративні права, що належать
державі у статутних капіталах
господарських організацій (далі -
корпоративні права держави); державне
майно, що забезпечує діяльність
Президента України, Верховної Ради
України та Кабінету Міністрів України;
державне майно, передане в оренду,
лізинг, концесію; державне майно, що
перебуває на балансі господарських
організацій і не увійшло до їх
статутних капіталів або залишилося
після ліквідації підприємств та
організацій; державне майно, передане в
безстрокове безоплатне користування
Національній академії наук України,
галузевим академіям наук; безхазяйне
та конфісковане майно, що переходить у
державну власність за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України
"Про управління об'єктами державної
власності" суб'єктами управління
об'єктами державної власності є,
зокрема, міністерства та інші органи
виконавчої влади (далі - уповноважені
органи управління).

З врахуванням вищенаведеного суд
вважає доведеним факт порушення при
укладенні Договору від 18.03.2010р. вимог
Закону України "Про управління
об'єктами державної власності" та
Порядку відчуження об'єктів державної
власності", затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України №803 від
06.06.2007р.

За таких обставин суд дійшов висновку
про те, що спірне нерухоме майно вибуло
з володіння власника з порушенням
вимог законодавства, проте за його ж
волею шляхом вчинення договору
купівлі-продажу від 18.03.2010р.

Наведене підтверджується також
наступним.

Відповідно до чинних на 2004-2010р.р.
Положення про Міністерство оборони
України, затвердженого Указом
Президента України №888 від 21.08.1997 р.
(пп.(ж) п.З ст.4), Положення про
Міністерство оборони України,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №1080 від 03.08.2006 р.
(абз.7 п.6 ст.4), Міністерство оборони
України здійснює управління державним
майном, закріпленим за підприємствами,
установами і організаціями, які
належать до сфери управління
міністерства.

04.10.2004р. Міністерством оборони України
в особі Міністра оборони України
уповноважено начальника Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України Пукіра П.Н. на
представництво майнових та інших
немайнових інтересів Міністерства
борони України, зокрема з правом
надання від імені МО України
підприємствам (установам) військової
торгівлі висновків (дозволів) на
укладення договорів, які не заборонені
чинним законодавством, з питань
розпорядження майном, що закріплене за
ними на праві господарського відання,
для реалізації чого видано довіреність
№220/2071 від 04.10.2004 р. із строком дії до
01.10.2007р.

На реалізацію наданих вказаною
довіреністю повноважень начальник
Головного управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України Пукір П.Н.
надав Державному підприємству
Міністерства оборони України
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування" дозвіл на
відчуження нерухомого майна,
закріпленого за вказаним державним
підприємством, в тому числі, спірного.

З врахуванням вищенаведеного суд
зазначає, що, МО України виражено свою
волю на відчуження спірного майна.

31.01.2006р. наказом Міністра оборони
України №47 про реорганізацію
Головного управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України,
припинено діяльність Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України реорганізувавши його
шляхом приєднання до державного
господарського об'єднання
"Військторгсервіс", визначивши останнє
правонаступником всіх майнових прав та
обов'язків Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України (п.п. 1, 2 наказу).

05.04.2007р. наказом МО України №135 про
реорганізацію державного підприємства
Міністерства оборони України
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування", припинено
діяльність державного підприємства
Міністерства борони України
Управління торгівлі Західного
оперативного командування"
реорганізувавши його шляхом
приєднання до Концерну
"Військторгсервіс", визначивши останнє
правонаступником всіх майнових прав та
обов'язків державного підприємства
Міністерства оборони України
Управління торгівлі Західного
оперативного командування" (п.п.1, 2
наказу).

Відповідно до Статуту Концерну
"Військторгсервіс", (додаток до наказу
Міністра оборони України від 27.12.2006р.
№754), Позивач 2 є державним
господарським об'єднанням, заснованим
на державній формі власності, та
належить до сфери управління
Міністерства оборони України (п. 1.1
Статуту). До складу Концерну
"Військторгсервіс" входить, зокрема,
Державне підприємство Міністерства
оборони України "Управління торгівлі
Західного оперативного командування"
(п. 1.5 Статуту). Концерн відповідно до
чинного законодавства України та
Статуту має право укладати угоди,
договори (контракти) (п. 5.1 Статуту).
Майно Концерну перебуває у державній
власності і закріплене за ним на праві
господарського відання (п.7.3 Статуту).
Відчуження основних фондів Концерну
здійснюється ним лише за попередньою
згодою Органу управління майном і, як
правило, на конкурентних засадах,
відповідно до чинного законодавства
України (п.7.5 Статуту).

Договір купівлі-продажу від 18.03.2010р.
укладений між Позивачем 2 та
Відповідачем, що є підтвердженням
вираження Позивачем 2 волі на
відчуження спірного майна.

З врахуванням наведеного суд зазначає
про відсутність правових підстав до
задоволення позову виходячи з
наступного.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, на
яку покликається Прокурор як на
підставу своїх вимог, зазначаючи, що
спірне майно вибуло з володіння
Позивачів поза їх волею, якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно вибуло
з володіння власника або особи, якій
він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

У разі відчуження майна за відплатним
договором відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК
України, власник має право витребувати
це майно від добросовісного набувача
лише у разі, якщо майно вибуло з
володіння власника або особи, якій він
передав майно у володіння, не з їхньої
волі (пункти 1-3 зазначеної статті).
Наявність у діях власника майна волі на
передачу цього майна виключає
можливість його витребування від
добросовісного набувача.

Під час розгляду вимог про
витребування майна у його набувача
мають бути враховані всі умови,
передбачені ст.388 ЦК (аналогічна
позиція відображена у постанові
Верховного Суду України від 6 грудня 2010
р., справа № 3-13гс10).

Наведена правова позиція також
відображена у Довідці Верховного Суду
України про Аналіз деяких питань
застосування судами законодавства про
право власності при розгляді цивільних
справ, розділ "Витребування майна із
чужого незаконного володіння, у тому
числі від добросовісного набувача
(віндикаційний позов)".

Крім того, згідно ст.16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу, зокрема, може
захищати свої права та охоронювані
законом інтереси шляхом звернення до
суду у випадку їх порушення,
оспорювання чи невизнання самим
товариством.

За приписами ст.1 ГПК України,
передбачено, що необхідною передумовою
для звернення до господарського суду з
відповідними позовними вимогами є
порушення прав та законних інтересів
особи, яка звертається з позовом.

Таким чином, при вирішенні судом спору
по суті, важливим є встановлення
наявності або відсутності, в особи, яка
звернулася з пзювом, суб'єктивного
матеріального права, на захист якого
подано позов, оскільки, це є необхідною
передумовою для визначення
правомірності чи неправомірності
поведінки порушника права.

Зважаючи на викладене, обгрунтування
позовних вимог особисто допущеними
порушеннями своїх же прав не
допускається.

Слід також зазначити, що у подібній
категорії справ господарські суди
неодноразово висловлювали таку ж
позицію, яка востаннє викладена у
справах 914/2087/13 та № 924/686/13.

Відповідно до ст.9 Конституції України,
чинні міжнародні договори, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства України.

Рішення Європейського суду з прав
людини є обов'язковими до застосування
для кожної з країн-учасниць Конвенції,
оскарженню не підлягають і є частиною
національного законодавства України, а
відповідно до ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з крав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

У відповідності до рішення ЄСПЛ від
24.06.2003 р. у справі «Stretch v.Unated Kindom»
(«Стретч проти Об'єднаного Королівства
Великої Британії та Північної
Ірландії») є неприпустимим визнання
недійсним договору, відповідно до
якого покупець отримав майно від
держави, та подальше позбавлення його
цього майна на підставі того, що
державний орган порушив закон.

Також, аналогічні висновки Вищого
господарського суду України викладені
в постанові від 24.10.2006р. у справі №12/291
за позовом Генерального прокурора
України в інтересах держави в особі НАК
«Надра України» до Приватної компанії
«Регал Петролеум Корпорейшн Лімітед»
про витребування майна з чужого
незаконного володіння. Приймаючи
Постанову, Вищий господарський суд
України вирішив за необхідне взяти до
уваги, що згідно з рішенням ЄСПЛ по
справі «Stretch v.Unated Kindom» визнання
недійсним договору, відповідно до
якого покупець отримав майно від
держави, та подальше позбавлення його
цього майна на підставі того, що
державний орган порушив закон, є
неприпустимим.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі
доводи мотивувальної частини рішення
щодо того, що оспорюваний правочин
вчинено: за згодою Міністерства
оборони України; за вираженням волі
Позивача 2 шляхом укладення
(виставлення на продаж, підписання,
скріплення відбитком печатки,
передання майна, прийняття оплати)
Договору від 18.03.2010р.; беручи до уваги
те, що Прокурором та Позивачами не
доведено вибуття спірного майна поза
волею Позивачів, а відтак підстави
витребування такого в порядку ч.1 ст.388
ЦК України; враховуючи також те, що
встановлені порушення допущені не
Відповідачем, а безпосередньо
Позивачами; беручи до уваги також
встановлене судом виникнення права
власності на спірне майно у
Відповідача та презумпцію
непорушності права власності, суд
приходить до висновку про відсутність
правових підстав до задоволення позову
повністю.

Щодо клопотання про застосування
строку позовної давності, суд зазначає
наступне:

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідач зазначає, що перебіг
позовної давності для вимоги про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 18.03.2010р., укладеного
між Концерном "Військторгсервіс" та ПП
"Ігор", необхідно обчислювати,
починаючи з 18.03.2010р.

Однак, з матеріалів справи не
вбачається коли Прокурору стало відомо
про обставини справи, усно Прокурор
пояснив, що така інформація стала
відома останньому внаслідок
проведеної у 2013 році перевірки.

Відповідачем не наведено доводів та не
подано доказів того, що
Івано-Франківському прокурору з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері стало відомо про
обставини справи раніше.

Оскільки прокурор та Міністерство
оборони України не є сторонами
оспорюваного договору, початок
перебігу позовної давності слід
обраховувати з моменту, коли прокурор
дізнався про порушення порядку
відчуження нерухомого майна
Міністерства оборони України.

За таких обставин, позов заявлено в
межах загального строку позовної
давності тривалістю в три роки.

Вказана правова позиція ґрунтується на
висновках Верховного Суду України,
наведених в постанові від 20.08.2013 року у
справі господарського суду Одеської
області №6/17-4949-2011.

Відповідно до ст.111-28 ГПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Недоведеність порушення Прокурором
строку позовної давності виключає
можливість відмови в задоволенні
позову з цих підстав.

При цьому суд зазначає про відсутність
правових підстав для задоволення
клопотання Відповідача про
застосування строку позовної давності
з огляду на встановлені судом підстави
відмови у задоволенні позову.

25.03.2014 року у відповідності до вимог ст.
85 Господарського процесуального
кодексу України оголошено вступну та
резолютивну частини рішення, про що
зазначено в протоколі судового
засідання. Повний текст рішення
виготовлений та підписаний, з
врахуванням вихідних, 31.03.2014р.

Виходячи з наведеного та керуючись
нормами ст. 121, п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції
України; ст.ст. 4-3, 4-7, 20, 22, 28, 29, 32, 33, 34, 36, 43,
49, 75, 82-87, 115-116 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
підписання.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному та касаційному порядку.

Суддя
Фартушок Т.Б.