ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2014 р.
Справа № 914/4584/13

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії

головуючого-судді
Бонк Т. Б.

суддів
Бойко С.М.

Марко Р.І.

при секретарі судового засідання
І.Борщ

за участю представників сторін:

ід позивача: Чир І.С.(представник за
довіреністю)

від відповідача (скаржник): не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гал-Всесвіт", № 03/03-1
від 03.03.2014 року

на рішення господарського суду
Львівської області від 18.02.2014 року
(головуючий суддя Деркач Ю.Б.)

у справі № 914/4584/13

за позовом: Публічного акціонерного
товариства "Львівське автотранспортне
підприємство - 14630", м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гал-Всесвіт", м. Львів

про: стягнення 72 769,78 грн. основного
боргу, 751,62 грн. пені, 173,45 грн. 3% річних

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду
Львівської області від 18.02.2014 року у
справі № 914/4584/13 позов задоволено
частково. Стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Гал-Всесвіт" на користь Публічного
акціонерного товариства "Львівське
автотранспортне підприємство-14630" 72 769,78
грн. основного боргу, 570,20грн. пені та
131,58грн. 3 % річних та 1700,00грн. судового
збору. В решті позовних вимог
відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що
відповідач, надаючи послуги
станційно-касового обслуговування та
забезпечуючи продаж квитків, не
виконав розрахунки з позивачем, в
результаті чого у нього виникла
заборгованість перед позивачем, на
суму якої згідно укладеного між
сторонами договору нараховані пеня та
3% річних, розмір яких зменшено згідно
проведеного арифметичного
перерахунку.

В апеляційній скарзі відповідач
просить дане рішення скасувати в
частині задоволених позовних вимог про
стягнення пені та 3% річних, мотивуючи
це тим, що таке рішення суду є
незаконним та таким, що прийняте з
порушенням норм матеріального права та
невідповідності висновків суду
обставинам справи.

Відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність та
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Розглянувши наявні у справі матеріали,
давши належну оцінку доводам та
запереченням, які містяться в
апеляційній скарзі, заслухавши
пояснення представника позивача,
колегія суддів апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення господарського суду першої
інстанції слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.01.2008р. між
позивачем та відповідачем укладено
договір № 02ск-03 про станційно-касове
обслуговування, відповідно до п.1 якого,
визначає взаємовідносини між
позивачем та відповідачем при
виконанні перевезень пасажирів та
багажу рейсовими автобусами на
міжнародних маршрутах, що обслуговує
перевізник на АВ (автовокзалі), взаємні
зобов'язання сторін, матеріальну
відповідальність за невиконання цих
зобов'язань та порядок проведення
розрахунків за перевезення.

Згідно з п. 2 цього договору, перевізник
надає відповідачу технічно справні
автобуси для перевезення пасажирів на
міжнародних маршрутах Львів-Томашів,
Львів-Люблін, Київ-Вроцлав, обладнанні
та екіпіровані згідно з діючими
вимогами, правилами дорожнього руху, в
належному санітарному стані.

До обов'язків відповідача, згідно з п.
4.2, 4.5, 4.7 вказаного вище договору,
віднесено, зокрема, забезпечувати
продаж квитків на проїзд пасажирів та
перевезення багажу, як в день
відправлення, так і попередньо до
встановлених норм завантаження
автобусів через автобусні каси; у
відповідності з діючим законодавством
України проводити через каси
автостанції обов'язкове страхування
пасажирів від нещасних випадків на
транспорті; не пізніше 8 числа
наступного за звітним місяцем надавати
зведений реєстр відомостей 20-АСС.

Пунктом 7.1. зазначеного договору
сторони погодили, що при реалізації
квитків на автобусні маршрути сума
виручки за перевезення пасажирів
розподіляється у співвідношенні:
відповідач - 15%, перевізник - 85 %. Сума від
реалізації багажних квитків
розподіляється у співвідношенні:
відповідач - 50 %, перевізник - 50 % (п. 7.2.
договору). При реалізації квитків на
автобусні маршрути, сума отриманих
коштів від обов'язкового страхування
пасажирів через каси автостанції
розподіляється у співвідношенні:
відповідач - 15 %, перевізник - 85 % (п. 7.3.
договору).

Розрахунки з перевізником відповідач
проводить один раз в 7 банківських днів,
а кінцевий розрахунок проводиться не
пізніше 10 числа кожного місяця, який
слідує за звітним (п. 7.4. договору). Разом
з тим сторони у п. 5.11 договору погодили,
що підставою для матеріальної
відповідальності сторін є акти звірок,
матеріали перевірок посадових осіб,
записи в диспетчерських журналах,
відомостях 20-АСС, документація водія та
реєстри виконаних рейсів на маршруті.

Сторони погодили, що термін дії
договору встановлюється від " 01" січня
2008 року до "31" грудня 2008 року. Угода може
бути припинена в односторонньому
порядку з ініціативи будь-якої зі
сторін, але при умові обов'язкового
письмового повідомлення сторони не
пізніше, ніж за 1 місяць. При
відсутності за місяць до кінця строку
дії договору повідомлення однієї зі
сторін про перегляд договору, договір
автоматично пролонговується на
наступний рік (п. п. 9.1 - 9.3 договору).

Докази припинення дії договору у
матеріалах справи відсутні, відтак
договір вважається пролонгованим і
чинним протягом 2013 року.

Згідно з відомостями форми 20-АСС
протягом жовтня 2013 року відповідач
реалізував квитки на маршрути
позивача, виручку від продажу яких за
мінусом комісійної винагороди повинен
був повернути позивачу в сумі 72769,78 грн.

Проте, відповідач в порушенням вимог п.
7.4 договору не сплатив позивачу 72769,78
грн. за реалізовані квитки на маршрути
позивача, внаслідок чого на цю суму
позивач нарахував 173,45грн. 3% річних та
751,62грн. пені за несвоєчасне виконання
грошових зобов'язань.

Станом на момент розгляду спору в
апеляційному порядку в матеріалах
справи відсутні докази, які б
підтвердили сплату відповідачем
вищевказаного боргу.

Як підтверджується матеріалами справи,
сторони уклали договір
станційно-касового обслуговування, у
зв'язку з чим набули взаємних прав і
обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Цивільного Кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Аналогічні положення зазначені в ст. 193
Господарського кодексу України.

У статті 610 Цивільного кодексу України
зазначається, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Частиною 1 статті
612 Цивільного кодексу України
встановлено, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Згідно приписів ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач свої зобов'язання за Договором
№ 02ск-03 про станційно-касове
обслуговування від 01.01.2008р. виконав
повністю, відповідач розрахунки з
позивачем не здійснив, в результаті
чого виникла заборгованість на
загальну суму в розмірі 72769,78 грн., яку
було стягнуто в оскаржуваному рішенні
суду першої інстанції.

Пунктом7.6 договору сторони визначили,
що за кожен день несвоєчасної сплати
платежів, передбачених розділом 5 та п.
7.4 договору, сторони несуть
відповідальність у вигляді пені, яка
дорівнює 0,5 % від суми платежу.

Стаття 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачає, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
визначає, що розмір пені, передбачений
статтею 1 цього Закону, обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Отже, яким би способом не визначався в
договорі розмір пені, він не може
перевищувати той розмір, який
установлено законом як граничний,
тобто за прострочення платежу за
договором може бути стягнуто лише пеню,
сума якої не перевищує ту, що обчислено
на підставі подвійної облікової ставки
Національного банку України (Постанова
Верховного суду України від 7 листопада
2011 року).

Проте, як зазначено в п. 2.9 Постанови
Вищого господарського суду України від
17 грудня 2013 року N 14 „Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", за приписом
статті 3 Закону України „Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та
частини другої статті 343 ГК України
розмір пені за прострочку платежу не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня. Якщо в укладеному сторонами
договорі зазначено вищий розмір пені,
ніж передбачений у цій нормі,
застосуванню підлягає пеня в розмірі
згаданої подвійної облікової ставки.

Відповідно до розрахунку суми пені за
прострочку платежу, поданого
позивачем, останній застосовував саме
подвійну облікову ставку
Національного банку України. Однак,
перевіривши поданий позивачем
розрахунок, господарський суд першої
інстанції встановив, що до стягнення з
відповідача підлягає пеня в розмірі
570,20грн. та в решті позовних вимог в цій
частині відмовив.

Також, перевіривши поданий позивачем
розрахунок, підстави та правильність
нарахування суми 3% річних, відповідно
до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, за якою
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити три
проценти річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом,
господарський суд першої інстанції
дійшов висновку про те, що до стягнення
з відповідача підлягає 131,58грн. 3%
річних, а в решті позовних вимог в цій
частині відмовив.

При цьому право кредитора вимагати
сплату боргу з урахуванням процентів
річних, встановлених ст. 625 ЦК України, є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові. Можливість
нарахування 3% річних законодавець
пов'язує з протиправною поведінкою
відповідача, з фактом порушення
грошового зобов'язання. Головним для
визначення правової природи даної міри
відповідальності є вказівка на
невиконання грошового зобов'язання.
При цьому, норми чинного законодавства
не вимагають обов'язкового
встановлення у договорі додаткового
застереження щодо можливості
застосування наслідків передбачених
частиною 2 статті 625 ЦК України.

Отже, в даному випадку позивач у своїй
апеляційній скарзі, заперечуючи лише
проти стягнення пені та 3% річних,
фактично визнає суму основної
заборгованості та відповідно водночас
своє прострочення виконання
зобов'язання. Нарахована позивачем
згідно договору пеня є штрафною
санкцією за порушення виконання
зобов'язання, а 3% річних - способом
захисту майнового права та інтересу
кредитора.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний
господарський суд погоджується із
висновком суду першої інстанції про те,
що вимоги позивача є обґрунтованими та
документально підтвердженими і до
стягнення з відповідача на користь
позивача підлягає 72 769,78 грн. основного
боргу, 570,20грн. пені та 131,58грн. 3 % річних,
а в решті позовних вимог слід
відмовити.

Згідно п.3 ч.1 ст. 94 ГПК України
апеляційна скарга повинна містити
підстави, з яких порушено питання про
перегляд рішення з посиланням на
законодавство і матеріали, що є у
справі.

Слід зазначити, що апеляційна скарга не
містить заперечень скаржника по суті
спору, посилань на норми законодавства,
які б вказували на незаконність
прийнятого рішення. Заперечення
скаржника не спростовують наявної
заборгованості відповідача та його
обов'язку нести відповідальність за
порушення договірних зобов'язань.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний
господарський суд вважає, що рішення
господарського суду першої інстанції
прийняте з урахуванням усіх обставин
справи та з дотриманням норм чинного
законодавства, а тому не вбачає підстав
для його зміни чи скасування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу
залишено без задоволення, витрати по
сплаті судового збору залишаються на
скаржнику відповідно до ст. 49 ГПК
України.

Однак крім того, скаржника ухвалою від
07.03.3014 року було зобов'язано доплатити
судовий збір у розмірі 63,5 грн., чого ним
зроблено не було, а відтак цю суму слід
достягнути з нього в доход Державного
бюджету України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Львівської області від 18.02.2014 року у
справі № 914/4584/13 - залишити без змін,
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Гал-Всесвіт" № 03/03-1 від 03.03.2014 року - без
задоволення.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Гал-Всесвіт" (79024, м. Львів, вул.Пластова,
10, ідентифікаційний код 25235879) судовий
збір у розмірі 63,5 грн. в доход
Державного бюджету України.

3. Місцевому господарському суду
видати відповідний наказ.

4. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку.

5. Матеріали справи скерувати на
адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений
04.04.2014 р.

Головуючий суддя
Бонк Т. Б.

Суддя
Бойко С.М.

Суддя
Марко Р.І.