РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

25 березня 2014 року
Справа № 924/575/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді
Маціщук А.В.

судді
Гулова А.Г. ,

судді
Петухов М.Г.

за участю представників:

позивача - пред-ка Леготіна
П.В.(пост.дов.№ 235 від 01.08.2013 р.)

відповідача - пред-ка
ОСОБА_2(пост.дов.ВТЕ № 473875 від 06.06.2013 р.)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача
фізичної особи-підприємцяОСОБА_3 на
рішення господарського суду
Хмельницької області від 08.08.13 р. у
справі №924/575/13

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Українська
дистрибуційна компанія"

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення 10321грн. 68 коп., з яких 9910,08
грн. - основного боргу, 343,00 грн. - пені,
68,60 грн. - 3% річних

в с т а н о в и в :

Відповідно до рішення господарського
суду Хмельницької області від 08.08.2013 р.
у справі № 924/575/13 (головуючий суддя
Димбовський В.В., суддя Яроцький А.М.,
суддя Заярнюк І.В.) позов товариства з
обмеженою відповідальністю
«Українська дистрибуційна компанія»
до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3
про стягнення 10321грн. 68 коп., з яких 9910,08
грн. основного боргу, 343,00 грн. пені, 68,60
грн. 3% річних задоволено частково.
Підлягає до стягнення з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
дистрибуційна компанія» 9910,08 грн.
основного боргу, 342,10 грн. пені, 68,42 грн. 3%
річних, 1720,16грн. витрат по оплаті
судового збору. Відмовлено в частині
стягнення 0,90 грн. пені та 0,18 грн. 3%
річних.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
відповідач фізична особа-підприємець
ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій
просить оскаржуване рішення скасувати
та прийняти нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Обґрунтовуючи свої заперечення,
скаржник зазначає, що суд першої
інстанції безпідставно прийшов до
висновку про виникнення
заборгованості за договором поставки
№ 1820 від 06.04.2012 р. за товар, поставлений
по накладній № 53004 від 30.12.2012 р. на суму
9910,08 грн., оскільки вказаний товар
позивачем поставлений та переданий не
був, і відповідач його не одержував.

Скаржник зазначає, що під час розгляду
справи в суді першої інстанції
позивачем не надано належних доказів,
що засвідчують транспортування,
зберігання товарів, сертифікати якості
товару, що в силу п.п. 2.2 і 2.4 Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку є
необхідною умовою для надання їм
юридичної сили і доказовості.

Скаржник стверджує, що
товарно-транспортна накладна від 30.12.2012
року, надана позивачем, не може бути
належним доказом, оскільки вона
складена з порушенням встановлених
вимог, а саме: ТТН містить лише підписи
посадової особи позивача
(постачальника) комірника підприємства
та посадової особи (водія-експедитора)
підприємства, що здійснювало
перевезення товару, при цьому,
відсутній підпис вантажоотримувача,
який отримав товар

Скаржник зазначає, що відсутність
належним чином складеної
товарно-транспортної накладної,
контрольного листа, подорожнього листа
та інших документів взагалі виключають
факт транспортування товару, а отже і
його поставки згідно договору.

Скаржник стверджує, що накладна № 53004
від 30.12.2012 р. підписана іншою особою.
Вважає, що суд першої інстанції
безпідставно відмовив фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_3 у задоволенні
клопотання про призначення
почеркознавчої експертизи. Скаржник
зазначає, що суд першої інстанції при
відсутності спеціальних знань та
відповідного фаху самостійно визначив,
що підпис на накладній виконаний
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3,
оскільки він подібний до підпису на
договорі поставки.

Крім цього, скаржник зазначає, що суд
першої інстанції не надав належної
оцінки відсутності довіреності на
отримання матеріальних цінностей, як
того вимагає діюче законодавство.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач
заперечує її доводи, вважає
оскаржуване рішення законним та
обґрунтованим, просить залишити його
без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення. Зазначає, що наявність
дорожнього листа на автомобіль не є
обов'язковим доказом поставки з огляду
на те, що вказаний документ стосується
автомобіля та водія, який здійснює
безпосередньо перевезення вантажу, а
не позивача (як замовника) такого
перевезення або відповідача (як
вантажоотримувача), а отже припущення
відповідача щодо обов'язкової
наявності цього документу у замовника
перевезень як документу, що
підтверджує факт передачі товару
відповідачеві є помилковим.

Позивач зазначає, що накладна № 53004 від
30.12.2012 р., повністю відповідає вимогам
ст.9 Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» від 16.07.1999 р. № 996/ХІУ та п.2.4.
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
Міністерством фінансів України № 88 від
24.05.1995 р. до первинного
бухгалтерського документу. Таким
чином, заперечення відповідача проти
факту здійснення господарської
операції по поставці йому товару у
зв'язку з неналежним оформленням
товаросупроводжувальних документів та
ненадання йому дорожнього та
контрольного листа є безпідставними та
необгрунтованими. Документи, на які
посилається відповідач (дорожній лист,
контрольний лист) за своєю сутністю не
мають ніякого відношення до
засвідчення факту передачі позивачем
відповідачу товару.

У судовому засіданні 25.03.2014 р.
представник відповідача підтримав
доводи апеляційної скарги з підстав,
зазначених у ній. Заперечує, що
накладна на 9910,08 грн. підписана
підприємцем ОСОБА_3 і вважає висновок
експерта неправильним. Просить
апеляційну скаргу задовольнити.

Представник позивача доводи
апеляційної скарги заперечив, просить
рішення господарського суду
Хмельницької області від 08.08.2013 р. у
справі № 924/575/13 залишити без змін.

Розглянувши апеляційну скаргу,
вивчивши матеріали справи, наявні в ній
докази, заслухавши пояснення
представників сторін в судовому
засіданні, перевіривши оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення
місцевим господарським судом,
дослідивши правильність застосування
судом першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню. При цьому
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність та
обгрунтованість рішення місцевого
господарського суду в повному обсязі.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що 06.04.2012 р.
товариство з обмеженою
відповідальністю «Українська
дистрибуційна компанія» та фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 уклали
договір поставки № 1820 /а.с.8-9/.
Відповідно до п.1.1. цього договору
постачальник зобов'язався передати у
власність покупця товар, а покупець
зобов'язався прийняти товар та
оплатити його на умовах цього договору.

Згідно з п.2.1. договору ціна, одиниця
виміру кількості товару та загальна
кількість товару зазначаються в
накладних, що є невід'ємною частиною
договору. Сторони, підписуючи цей
договір, погодили, що накладна виконує
за умовами цього договору функції
специфікації і саме у накладній
зазначається кількість товару, ціна та
загальна сума партії товару, що
постачається.

У розділі 3 договору сторонами
обумовлено порядок постачання та
здачі-прийому товару, зокрема, згідно з
п.п.3.1.- 3.3. постачання товару
здійснюється транспортом
постачальника на склад покупця.
Одержання товару покупцем
здійснюється на складі покупця.
Здача-прийом товару здійснюється
уповноваженими представниками
постачальника та покупця на складі
покупця. Відповідно до умов п.3.3
підтвердженням здачі-прийому товару є
підписи уповноважених представників
сторін на екземплярах накладних та
довіреність на особу, яка уповноважена
покупцем на підписання накладної.
Після здачі-прийому товару ніякі
претензії стосовно кількості товару
постачальником не розглядаються.

Згідно з п.5.2. договору остаточний
термін оплати партії товару шляхом
перерахування коштів на банківський
рахунок постачальника складає 7
календарних днів з моменту одержання
товару покупцем за накладною.

Відповідно до п.8.1. договору за
порушення строків розрахунків,
передбачених даним договором, покупець
сплачує постачальнику неустойку у
вигляді пені в розмірі 0,2% (але не більше
подвійної облікової ставки НБУ) від
суми заборгованості за кожний день
прострочення розрахунків.

Відповідно до додаткової угоди до
договору, укладеної 06.04.2012 р., покупець
підтвердив повноваження
матеріально-відповідальної особи
ОСОБА_5, якій доручається отримання
товарно-матеріальних цінностей від
товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
дистрибуційна компанія», підписувати
накладні та акти приймання-передачі на
складі, що знаходиться у м.Славута,
вул.Привокзальна, 16а, магазин «Три
Лева», надав зразки підпису цієї
матеріально-відповідальної особи
/а.с.25/.

Договір та додаткова угода підписані
сторонами та скріплені печаткою
позивача. В судовому засіданні
відповідач підприємець ОСОБА_3
підтвердила, що особисто підписала
договір поставки.

Отже, матеріали справи свідчать, що між
сторонами існували господарські
відносини з поставки товару, і позивач
протягом періоду квітень 2012 року -
грудень 2012 року постачав відповідачу
товар - алкогольні напої - згідно
накладних, а відповідач приймав товар
та оплачував його/а.с 26-33/.

Відповідно до норм пар.1,3 глави 54 ЦК
України та пар.1 глави 30 ГК України за
договором поставки продавець, який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Позивач як на підставу позовних вимог
посилається на те, що по накладній № 53004
від 30.12.2012 р. ТОВ «Українська
дистрибуційна компанія» поставила
відповідачу товар на загальну суму 9910,08
грн. /копія на а.с.10, оригінал на а.с.203/.
Накладна містить посилання на договір
№ 1820 від 06.04.2012 р. як на підставу
господарської операції.

Накладна містить також інші необхідні
реквізити відповідно до ст.9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» і
пп.2.4-2.5 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88, зареєстрованого
Мінюстом України 05.06.1995 р. за № 168/704,
тому є належними доказами того, що
господарська операція (в даному
випадку - передача/прийняття товарів за
договором) фактично відбулась, і,
відповідно - доказом зобов'язання
відповідача перед позивачем за ст.509 ЦК
України та ст.ст.173-174,193 ГК України.

Будь-які зауваження сторін в накладній
відсутні.

Заперечення відповідача про те, що
накладна № 53004 від 30.12.2012 р. підписана не
відповідачем підприємцем ОСОБА_3, а
іншою, невідомою та неуповноваженою
особою, спростовані висновком судового
експерта № 1-199 від 13.12.2013 р.
Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
УМВС України в Рівненській області
/а.с.233-236/.

Судова почеркознавча експертиза
призначена Рівненським апеляційним
господарським судом за клопотанням
відповідача, враховуючи, що таке
клопотання (про призначення судової
почеркознавчої експертизи) відповідач
заявляв також в процесі вирішення
спору в господарському суді
Хмельницької області, і місцевий
господарський суд відхилив таке
клопотання без достатнього
обгрунтування.

Відповідно до висновку судового
експерта підпис у розділі «Товар
отримано у повному обсязі, претензій до
кількості та якості немає» в накладній
№ 53004 від 30.12.2012 р. виконаний ОСОБА_3; *
Рукописний запис «ОСОБА_3» у розділі
«Товар отримано у повному обсязі,
претензій до кількості та якості
немає» в накладній № 53004 від 30.12.2012
р. виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою.

Обгрунтовані заперечення щодо
висновку експерта сторони суду не
надали.

За умовами п.п.2.1, 3.3 особистий підпис
покупця/відповідача на накладній є
підтвердженням приймання товару у
визначених в цій накладній
асортименті, кількості та цінах.

За наведених обставин накладній № 53004
від 30.12.2012 р. є належним та допустимим
доказом зобов'язання відповідача
сплатити позивачеві 9910,08 грн.

Згідно зі ст.526 ЦК України, ст.193 ГК
України зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Відповідно до
норм ст.530 ЦК України зобов'язання має
бути виконане у встановлений строк
(термін).

Згідно зі ст.712 ЦК України до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено договором, законом або
не випливає з характеру відносин
сторін. Відповідно до норм ст.692 ЦК
України покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Відповідач не виконав грошове
зобов'язання після приймання товару у
строк, визначений умовами розд.5
(зокрема, п.5.2) договору.

За наведених обставин позовна вимога
про стягнення 9910,08 грн. боргу є
підставною і підлягає задоволенню з
урахуванням наведених вище норм та
умов договору.

Оскільки прострочення грошового
зобов'язання має місце, є правомірними
також позовні вимоги про стягнення
пені та відсотків річних.

Відповідно до ст.216, ч.1 ст.218 ГК України
підставою господарсько-правової
відповідальності у вигляді
застосування господарських санкцій є
вчинене учасником господарських
відносин правопорушення у сфері
господарювання. Невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання має наслідком
застосування штрафних санкцій
(неустойки, штрафу, пені) відповідно до
норм ст.ст.230-232 ГК України та ст.ст.549-551
ЦК України. Колегія суддів перевірила
наданий позивачем розрахунок пені і
дійшла висновку, що позовна вимога про
стягнення пені, обрахованої за період
прострочення оплати з 08.01.2013 р. по 01.04.2013
р., підлягає задоволенню в сумі 342,10 грн.
за правильним розрахунком суду першої
інстанції - на підставі умов п.8.1
договору, наведених вище норм та Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань».

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити за весь час
прострочення три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
відсотків не встановлений договором
або законом.

Перевіривши правильність наданого
позивачем розрахунку відсотків річних,
колегія суддів дійшла висновку про
правомірність стягнення 68,42 грн.
відсотків річних від простроченої суми
за період з 08.01.2013 р. по 01.04.2013 р. - за
правильним розрахунком суду першої
інстанції.

В решті пені та процентів річних позов
відхилений внаслідок помилки в
розрахунках.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку, що рішення
господарського суду Хмельницької
області від 08.08.2013 р. у справі № 924/575/13
прийняте на підставі матеріалів
справи, відповідає нормам
матеріального та процесуального права.
Доводи скаржника, викладені ним в
апеляційній скарзі, висновків
місцевого господарського суду не
спростовують, а відтак, не є такими, що
можуть бути підставою згідно зі ст.104
ГПК України для скасування чи зміни
оскаржуваного рішення.

Судові витрати покладаються на
відповідача відповідно до ч.1 ст.49 ГПК
України.

Керуючись ст.ст.49,99,101,103-105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача
залишити без задоволення, рішення
господарського суду Хмельницької
області від 08.08.2013 р. у справі № 924/575/13
залишити без змін.

Головуючий суддя
Маціщук А.В.

Суддя
Гулова А.Г.

Суддя
Петухов М.Г.