ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2014 року Справа № 910/18716/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Капацин Н.В. - головуючий, Бернацька
Ж.О., Кривда Д.С. (доповідач),за участю
представників від:позивачане з'явились
(про час та місце судового засідання
повідомлені належним
чином),відповідачане з'явились (про час
та місце судового засідання
повідомлені належним
чином),розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну
скаргуПублічного акціонерного
товариства "Страхова компанія
"Країна"на постановуКиївського
апеляційного господарського суду від
28.01.2014у справі№ 910/18716/13 господарського
суду міста Києваза позовомТовариства з
додатковою відповідальністю "Страхова
компанія "Наста" доПублічного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Країна"простягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"Наста" звернулося до господарського
суду міста Києва з позовом про
стягнення з Публічного акціонерного
товариства "Страхова компанія "Країна"
суми страхового відшкодування в
розмірі 19278,30грн.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 21.10.2013 (суддя Мудрий С.М.) в
позові відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 28.01.2014 (судді:
Калатай Н.Ф. - головуючий, Баранець О.М.,
Пашкіна С.А.) рішення господарського
суду міста Києва від 21.10.2013 скасовано і
прийнято нове рішення; позов
задоволено повністю; стягнуто з
Публічного акціонерного товариства
"Страхова компанія "Країна" на користь
Товариства з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"Наста" страхове відшкодування в сумі
19278,30грн. та витрати по сплаті судового
збору в сумі 1720,50грн.; стягнуто з
Публічного акціонерного товариства
"Страхова компанія "Країна" на користь
Товариства з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"Наста" витрати по сплаті судового
збору за подачу апеляційної скарги в
сумі 860,25грн.

Не погоджуючись з постановою, Публічне
акціонерне товариство "Страхова
компанія "Країна" звернулося до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
постанову скасувати повністю і
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю. Скаргу мотивовано доводами
про порушення судом апеляційної
інстанції норм матеріального права, а
саме: незастосування п.37.1.4 ст.37 Закону
України "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", ст.991 Цивільного кодексу
України.

Учасники процесу не скористалися
наданим процесуальним правом на участь
своїх представників в судовому
засіданні касаційної інстанції.

Відводів складу суду не заявлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши наявні матеріали справи та
доводи, викладені у касаційній скарзі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню, з
огляду на наступне.

Як встановили суди попередніх
інстанцій, 25.05.2012 позивач (Страховик) та
ОСОБА_6 (Страхувальник) уклали договір
добровільного страхування наземного
транспорту №205.0088681 (далі за текстом -
Договір), предметом якого є страхування
майнових інтересів Страхувальника, що
не суперечать чинному законодавству
України, пов'язаних з володінням,
користуванням та розпорядженням
транспортним засобом - автомобілем
"Порш Кайен", державний номерний знак
НОМЕР_1 (далі за текстом - Автомобіль).

23.06.2012 о 19 годині 15 хвилин у м. Вишгороді
по вул. Набережній сталась
дорожньо-транспортна пригода
(зіткнення автомобілів) за участю
Автомобіля під керуванням ОСОБА_6 та
автомобіля "Мазда СХ 7", державний
номерний знак НОМЕР_2, під керуванням
ОСОБА_8, в результаті якої пошкоджено
застрахований позивачем Автомобіль.

Постановою Вишгородського районного
суду Київської області від 19.07.2012 у
справі № 3-1239/2012р. ОСОБА_8 було визнано
винною у вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст.124
КУпАП, та накладено на неї стягнення у
вигляді штрафу в розмірі 340грн.

За замовленням позивача ТОВ
"Експертплюс" (сертифікат суб'єкта
оціночної діяльності №12222/11 від 18.08.2011)
проведено оцінку визначення вартості
матеріального збитку, завданого
власнику Автомобіля внаслідок
вказаного ДТП, за результатам якої
03.07.2012 складено звіт про оцінку
Автомобіля №388 (далі за текстом - Звіт),
згідно з яким вартість матеріального
збитку, завданого власнику Автомобіля
внаслідок його пошкодження при ДТП з
урахуванням ПДВ складає 22545,62грн.

Згідно зі складеним позивачем
страховим актом №2012-06-23/003 від 10.07.2012, з
урахуванням розрахунку страхового
відшкодування та того, що франшиза за
Договором щодо збитків, завданих ДТП,
становить 0грн., до виплати в якості
страхового відшкодування призначено
19788,30грн. При цьому вартість
матеріального збитку, що підлягає
виплаті за умовами Договору, визначена
позивачем виходячи з даних,
встановлених в рахунку №1001717 від 27.06.2012
ТОВ "Віннер Автомотів" (особи, яка в
подальшому здійснювала ремонт
Автомобіля). Згідно вказаного рахунку
вартість ремонту становить 19788,30грн.

Позивач за заявою страхувальника, на
підставі страхового акту перерахував
на рахунок ТОВ "Віннер Автомотів"
19788,30грн. страхового відшкодування, що
підтверджується платіжним дорученням
№3210 від 16.07.2012.

При цьому суди встановили, що на момент
скоєння ДТП цивільно-правова
відповідальність ОСОБА_8 була
застрахована відповідачем згідно
полісу № АВ/7447173.

Спір у даній справі виник у зв'язку із
стягненням виплаченого страхового
відшкодування, тобто із правовідносин,
що регулюються положеннями статті 993
Цивільного кодексу України та статті 27
Закону України "Про страхування",
згідно яких до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, у
межах фактичних витрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

Статтею 25 цього Закону визначено, що
здійснення страхових виплат і виплата
страхового відшкодування проводиться
страховиком згідно з договором
страхування на підставі заяви
страхувальника (його правонаступника
або третіх осіб, визначених умовами
страхування) і страхового акта
(аварійного сертифіката), який
складається страховиком або
уповноваженою ним особою (аварійним
комісаром) у формі, що визначається
страховиком.

Таким чином, виходячи з аналізу
зазначених норм, до позивача у межах
фактичних витрат і суми страхового
відшкодування потерпілій особі
перейшло право зворотної вимоги до
особи, відповідальної за цими вимогами.

Такою особою, в даному випадку, є винна
у скоєнні ДТП ОСОБА_8, однак, у разі якщо
її цивільно-правова відповідальність
перед третіми особами застрахована у
певного страховика, то останній стає
відповідальною особою, адже, внаслідок
укладення договору обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів страховик в межах
страхової суми несе відповідальність
за шкоду, завдану застрахованою ним
особою, тобто, бере на себе
відповідальність за свого
страхувальника, що виникає внаслідок
заподіяння шкоди джерелом підвищеної
небезпеки, оскільки застрахував такий
страховий ризик, як відповідальність
за шкоду, заподіяну джерелом
підвищеної небезпеки.

За таких обставин колегія погоджується
з висновком суду апеляційної інстанції
щодо виникнення у позивача права
вимоги до відповідача, а відтак, є
правомірним задоволення позову щодо
стягнення 19278,30грн. (19788,30- 510грн.
франшизи) страхового відшкодування.

Доводи, викладені у касаційній скарзі
відповідачем, зводяться до того, що
оскільки позивач звернувся до нього із
заявою про виплату з пропуском строку,
визначеного п.37.1.4 ст.37 Закону України
"Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", правових підстав для
задоволення позову у суду апеляційної
інстанції не було.

Колегія відхиляє такі доводи скарги, як
необґрунтовані та такі, що не
спростовують зроблених судом
висновків.

Як було зазначено вище, спір у даній
справі виник у зв'язку із стягненням
виплаченого страхового відшкодування,
тобто із правовідносин, що регулюються
положеннями статті 993 Цивільного
кодексу України, та статті 27 Закону
України "Про страхування".

Разом з тим, із преамбули Закону
України "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" вбачається, що він регулює
відносини у сфері обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів і спрямований на
забезпечення відшкодування шкоди,
заподіяної життю, здоров'ю та майну
потерпілих при експлуатації наземних
транспортних засобів на території
України.

Таким чином останній регулює інші,
відмінні від правовідносин, що виникли
у даній справі, а приписи п. 37.1.4. ст.37
цього Закону до даних правовідносин не
застосовуються. Вказана норма регулює
відносини страховика і страхувальника
за договором страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, а позивач не є суб'єктом цього
договору. При цьому норми зазначеного
Закону не містять підстав для відмови у
задоволенні вимог страховика, який
виплатив страхове відшкодування,
згідно договору майнового страхування,
до особи, відповідальної за завдані
збитки, про відшкодування виплачених
ним фактичних сум у межах, передбачених
договором обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності.

За таких обставин колегія погоджується
з висновком суду апеляційної інстанції
про те, що до спірних правовідносин
застосуванню підлягає саме трирічний
строк позовної давності, а не приписи
п.37.1.4 ст.37 зазначеного Закону.

Апеляційним господарським судом
встановлено, що фактичне виконання
позивачем зобов'язання стосовно
виплати страхувальнику страхового
відшкодування відбулося 16.07.2012р. Саме з
цієї дати з урахуванням положень
частини 6 статті 261 Цивільного кодексу
України починається перебіг строку
позовної давності, передбаченого
статтею 257 цього Кодексу. До
господарського суду позивач звернувся
з даним позовом 24.09.2013р., тобто в межах
встановленого законодавством
трирічного строку позовної давності.

Наведеної правової позиції
дотримується Верховний Суд України при
здійсненні перегляду судових рішень
господарських судів у справах,
пов'язаних із застосуванням позовної
давності до вимог про стягнення
страхового відшкодування в порядку
регресу (постанови ВСУ від 27.03.2012 у
справі №58/168, від 07.08.2012 у справі №12/207 та
від 28.08.2012 у справі №5023/4833/11).

Натомість посилання відповідача в
касаційній скарзі в підтвердження
своїх доводів на постанову Верховного
Суду України від 25.12.2013 у справі №6-112-цс,
прийняту на спільному засіданні
судових палат у цивільних та
господарських справах, є помилковими,
оскільки правова позиція, викладена в
даній постанові, не стосується
застосування п.37.1.4 ст.37 Закону України
"Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів".

За таких обставин, з урахуванням меж
перегляду справи в касаційній
інстанції, колегія суддів визнає, що
апеляційним господарським судом
правильно застосовані норми
матеріального і процесуального права,
тому підстави для скасування
переглянутої постанови апеляційної
інстанції та задоволення касаційної
скарги відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Країна" залишити без
задоволення.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 28.01.2014 у справі
№910/18716/13 господарського суду міста
Києва залишити без змін.

Головуючий
Н. Капацин

Судді
Ж. Бернацька

Д. Кривда