ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.03.2014
Справа № 905/58/14

Господарський суд Донецької області у
складі судді Сич Ю.В.

при секретарі судового засідання
Щитовій Л.М.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1, м.Донецьк
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1)

до відповідача-1 Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, м.Київ
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2)

відповідача-2 Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3, м.Макіївка
(ідентифікаційний номер НОМЕР_3)

про стягнення солідарно з відповідача-1
та відповідача-2 основного боргу в сумі
9950,00грн., пені у розмірі 1153,40грн.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_4 на підставі
договору про надання правової допомоги
№26/12-13 від 26.12.2013р.

від відповідача-1: не з'явився,

від відповідача-2: не з'явився.

Позивач, Суб'єкт підприємницької
діяльності ОСОБА_1, м.Донецьк звернувся
до господарського суду Донецької
області з позовом до відповідача-1,
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,
м.Київ відповідача-2, Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3, м.Макіївка про
стягнення солідарно з відповідача-1 та
відповідача-2 основного боргу в сумі
9950,00грн., пені у розмірі 1153,40грн.

Ухвалою від 10.01.2014р. зазначену позовну
заяву прийнято до розгляду та порушено
провадження у справі №905/58/14.

Ухвалою від 17.02.2014р. господарський суд
Донецької області продовжив строк
розгляду спору на п'ятнадцять днів за
клопотанням позивача на підставі ст. 69
Господарського процесуального кодексу
України.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем-1 зобов'язань за договором
№2005-с від 20.05.2013р., внаслідок чого
виникла заборгованість у розмірі
9950,00грн. та підстави для нарахування
пені у розмірі 1153,40грн., які позивач
просить стягнути з відповідача-1 та
відповідача-2 солідарно на підставі
договору поруки №ПР-05-2013 від 20.05.2013р.

На підтвердження вказаних обставин
позивач надав копії договору №2005-с від
20.05.2013р., специфікації №1, договору
поруки №ПР-05-2013 від 20.05.2013р., вимоги №0108
від 01.08.2013р.

Нормативно свої вимоги позивач
обґрунтовує ст.ст. 509, 525, 526, 553, 554, 610, 629, 712
Цивільного кодексу України, ст.ст. 44, 54-57
Господарського процесуального кодексу
України, ст.ст. 173, 193, 218, 230, 231
Господарського кодексу України.

27.01.2014р. позивачем надано письмові
пояснення, за якими зазначено, що строк
договору продовжено на 2014р. Також
зазначено, що монтажні роботи по
встановленню холодильної установки
згідно специфікації №1 від 20.05.2013р.
проводив ФОП ОСОБА_5 за адресою:
АДРЕСА_2, якому було доручено отримати
від відповідача-1 передоплату в сумі
9950,00грн. Зазначено, що ФОП ОСОБА_5
отримав вказану суму готівкою після
монтажу холодильної установки, і
передав СПД ОСОБА_1

На підтвердження своїх доводів
позивачем надано для долучення до
матеріалів справи пояснення СПД-ФО
ОСОБА_5

Під час розгляду справи відповідачі не
з'явились в судові засідання 27.01.2014р.,
17.02.2014р., 17.03.2014р., не обґрунтували свою
позицію щодо відхилення вимог
позивача, наданим ст. 22 ГПК України
правом на представлення нових доказів,
які б у встановленому порядку
спростовували викладені позивачем
обставини не скористалися.

Відповідно до ст.64 ГПК України ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається зазначеним особам за
повідомленою ними господарському суду
поштовою адресою. У разі ненадання
сторонами інформації щодо їх поштової
адреси, ухвала про відкриття
провадження у справі надсилається за
адресою місцезнаходження (місця
проживання) сторін, що зазначена в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців. У
разі відсутності сторін за такою
адресою, вважається, що ухвала про
порушення провадження у справі вручена
їм належним чином.

Згідно з витягом з ЄДР юридичних осіб
та фізичних осіб-підприємців станом на
21.02.2014р. місце проживання ОСОБА_2:
АДРЕСА_3. Відповідно до відомостей,
зазначених у витязі з ЄДР юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
станом на 20.02.2014р. місце проживання
ОСОБА_3: АДРЕСА_1. Такі ж адреси
відповідачів зазначені позивачем у
позовній заяві.

Вся рекомендована кореспонденція
направлялась відповідачам за
вказаними, адресами, про що свідчить
повідомлення про вручення поштового
відправлення та конверт-повернення із
зазначенням «закінчення строку
зберігання поштового відправлення».

Пункт 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» №18
від 26.12.2011року передбачає, що в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин, суд вважає за
можливе розглянути спір в порядку ст.75
Господарського процесуального кодексу
України за наявними в справі
матеріалами, оскільки їх цілком
достатньо для правильної юридичної
кваліфікації спірних правовідносин, а
відсутність належним чином
повідомленого відповідачів та
ненадання ними певних документів у
світлі приписів ст.ст.4-3, 22, 33 та 77 цього
Кодексу істотним чином не впливають на
таку кваліфікацію і не можуть
вважатися належною підставою для
подальшого відкладання розгляду
справи.

Розгляд справи здійснювався без
застосування засобів технічної
фіксації судового процесу відповідно
до ст. 81-1 Господарського
процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство в господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.

Розгляд справи відкладався на підставі
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України.

Під час судового розгляду справи
представника позивача було
ознайомлено з правами та обов'язками у
відповідності із ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
подані докази за своїм внутрішнім
переконанням та заслухавши
представника позивача, суд встановив:

20.05.2013р. між СПД ОСОБА_1 (продавець) та
ФЛП ОСОБА_2 (покупець) укладено договір
№2005-с (далі - Договір), за умовами якого
продавець зобов'язується поставити
покупцю автомобільні холодильні
установки «TERMOLIFE», далі Товар. Ціна,
найменування та кількість яких
визначається специфікацією (п.1.1.
Договору).

За п.5.1. Договору Договір вступає в силу
з моменту підписання його сторонами та
діє до 31.12.2013р. Пунктом 5.2. Договору
встановлено, що якщо жодна із сторін за
30 днів до закінчення строку дії
договору не сповістить іншу сторону в
письмовому вигляді про форму
розірвання договору, строк його дії
буде автоматично продовжуватись на
кожний наступний календарний рік.

Доказів розірвання Договору сторонами
суду не представлено, у зв'язку із чим,
суд робить висновок, що Договір діє.

Відповідно до п.3.1. Договору ціна
договору, вартість товару визначається
специфікацією №1, яка є невід'ємною
частиною договору.

Як вбачається зі змісту специфікації
№1 до Договору, яка підписана з обох
сторін та підписи скріплені відбитками
печаток підприємців, вартість
виконуваних робіт становить 19900,00грн.

Пунктом 3.2. Договору покупець здійснює
оплату:

- у розмірі 50%, що складає 9950,00грн.
від вартості змонтованого обладнання
та виконаних робіт, за фактом монтажу.

- у розмірі 50%, що складає
9950,00грн.від вартості змонтованого
обладнання та виконання робіт -
протягом 60 календарних днів з моменту
укладення договору.

Як зазначає позивач, останній отримав
передоплату у розмірі 9950,00грн. від
відповідача-1 та виконав роботи за
Договором та виконав монтажні роботи
холодильної установки Termolife TL 2000/12В.

На підтвердження своїх доводів позивач
надав пояснення СПД -ФЛ ОСОБА_5, за
змістом яких останній підтвердив, що за
дорученням СПД ОСОБА_1 у травні 2013р.
проводив монтажні роботи холодильної
установки Termolife TL 2000/12В на автомобілі
Рено Маскод, який було надано ОСОБА_2.
Претензій щодо якості виконаних робіт
від ОСОБА_2 не надійшло, робота була ним
прийнята. За виконання робіт ОСОБА_2
передав ОСОБА_5 грошову суму у розмірі
9950,00грн. яку останній надіслав «Новою
поштою» СПД ОСОБА_1 30.05.2013р.

Проаналізувавши вищезазначений
договір, судом встановлено, що останній
за своєю правовою природою є договором
підряду та підпадає під регулювання
статей 837-864 Цивільного кодексу України.

За статтею 837 Цивільного кодексу
України за договором підряду одна
сторона (підрядник) зобов'язується на
свій ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу. Договір
підряду може укладатися на
виготовлення, обробку, переробку,
ремонт речі або на виконання іншої
роботи з переданням її результату
замовникові.

Згідно зі статтею 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутністю конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Статтею 509 Цивільного кодексу України
закріплено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, сплатити
гроші тощо), а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору, цього Кодексу та інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу
України, цивільні права і обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також з дій осіб, що не передбачені
актами цивільного законодавства, але
за аналогією породжують цивільні права
і обов'язки.

Частиною 2 ст.11 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 854 Цивільного
кодексу України якщо договором підряду
не передбачена попередня оплата
виконаної роботи або окремих її етапів,
замовник зобов'язаний сплатити
підрядникові обумовлену ціну після
остаточної здачі роботи за умови, що
роботу виконано належним чином і в
погоджений строк або, за згодою
замовника, - достроково.

Виходячи з приписів вищевказаної
норми, обов'язок з оплати виконаних
робіт виникає у замовника за умови, що і
підрядник виконав свої обов'язки
повністю: робота виконана належним
чином та в обумовлений строк або
достроково у разі погодження на це
замовника.

Письмові пояснення СПД -ФЛ ОСОБА_5 про
факт отримання грошових коштів та
виконання монтажних робіт, в якості
доказу на підтвердження факту
виконання робіт господарський суд до
уваги не приймає з тих підстав, що даний
доказ не свідчить про достовірність
факту здійснення монтажних робіт за
Договором та прийняття таких робіт
відповідачем-1.

Ухвалами від 10.01.2014р., від 27.01.2014р., від
17.02.2014р. господарський суд витребував у
позивача належні докази поставки та
монтажу товару.

Так, позивачем надано для долучення до
матеріалів справи товарно-транспортну
накладну №4998 від 07.03.2014р., за якою
позивач направив на адресу
відповідача-1 акт виконаних робіт.

Проте, суд зазначає, що зазначене
відправлення здійснено 07.03.2014р., тоді як
позивач звернувся до господарського
суду Донецької області зі вказаною
позовною завою 08.01.2014р., про що свідчить
відбиток штампу канцелярії суду.

Відповідно до ст.1 ГПК України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземці), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Стаття 2 ГПК України встановлює,
господарський суд порушує провадження
у справі за позовами, зокрема,
підприємств та організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

В світлі означених правових норм,
правом на пред'явлення позову до
господарського суду наділені, зокрема,
юридичні особи, а суд шляхом вчинення
провадження у справах здійснює захист
осіб, права і охоронювані законом
інтереси яких порушені або
оспорюються.

В силу частини 1 статті 15 Цивільного
кодексу України, особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Системний аналіз вказаних правових
норм вказує на те, що право на позов
виникає у особи після порушення її
права, а захисту підлягає вже порушене
право, а не те, яке може бути порушено у
майбутньому і щодо якого невідомо, буде
воно порушено чи ні.

Визнавши наявність у особи, яка
звернулася з позовом, суб'єктивного
матеріального права або охоронюваного
законом інтересу, на захист яких подано
позов, суд повинен передусім з'ясувати
наявність чи відсутність факту їх
порушення або оспорення і відповідно
ухвалити рішення про захист порушеного
права або відмовити позивачу у захисті,
встановивши безпідставність та
необґрунтованість заявлених вимог.

Інших доказів виконання позивачем
робіт та прийняття їх відповідачем-1
сторонами суду не представлено.

Відповідно до ст.ст. 4-2, 4-3 ГПК України
правосуддя у господарських судах
здійснюється на засадах рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом. Судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності.

Згідно ст.ст.33-34 ГПК України кожна
сторона з допомогою належних та
допустимих доказів повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Судовими доказами, за визначенням ст.
ст. 32-36 ГПК України, слід вважати
документи, які можуть підтвердити або
спростувати обставини, що мають
значення для правильного рішення
справи.

З огляду на зазначене, господарський
суд дійшов висновку про відсутність у
позивача порушеного матеріального
права за вказаним позовом.

20.05.2013р. між Суб'єктом підприємницької
діяльності ОСОБА_1 (кредитором) та
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3
(поручитель) укладено договір поруки
№ПР-05-2013, за умовами якого поручитель
зобов'язується перед кредитором
відповідати в повному розмірі за
своєчасне та повне виконання фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (боржник)
зобов'язань, що виникли на підставі
договору поставки №2005-с від 20.05.2013р. За
п.1.2. Договору поруки поручитель
відповідає в тому ж обсязі, що й
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, комісій, неустойки,
витрати кредитора тощо. У разі
порушення боржником зобов'язання,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, що означає право кредитора
вимагати виконання зобов'язання в
повному обсязі як від боржника і
поручителя разом, так і від кожного з
них окремо.

Проте, як встановлено судом вище, за
Договором у відповідача-1 перед
позивачем відсутнє прострочення
грошового зобов'язання.

За таких обставин, суд вважає позовні
вимоги щодо стягнення боргу в сумі
9950,00грн. не підлягають задоволенню, з
огляду на їх безпідставність та
необґрунтованість.

Також позивач просив суд стягнути з
відповідачів солідарно пеню у розмірі
1153,40грн.

За приписами ст. 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Згідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). У разі порушення
зобов'язання настають правові наслідки
встановлені договором або законом

Тобто вказане вище нарахування
здійснюється за період прострочення
виконання грошового зобов'язання.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи і висновків суду встановлених
вище, у відповідачів перед позивачем
відсутнє прострочення грошового
зобов'язання.

Враховуючи викладене, господарський
суд дійшов висновку про відсутність
підстав у позивача для стягнення пені.

Таким чином, позовні вимоги щодо
стягнення пені в сумі 1153,40грн. не
підлягають задоволенню.

Судові витрати по сплаті судового
збору підлягають покладенню на
позивача у відповідності до ст.49
Господарського процесуального кодексу
України.

На підставі вищенаведеного, керуючись
ст.ст. 11, 509, 526, ч.1 ст. 530, ст.ст. 610, 612, 837
Цивільного кодексу України; ст. 193
Господарського кодексу України, ст.ст.
4-2, 4-3, 22, 43, 44, 49, 82-85, 115, 116 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову
суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1, м.Донецьк до відповідача-1,
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,
м.Київ відповідача-2, Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3, м.Макіївка про
стягнення солідарно з відповідача-1 та
відповідача-2 основного боргу в сумі
9950,00грн., пені у розмірі 1153,40грн.

У судовому засіданні 17.03.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційного скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення складено та
підписано 24.03.2013р.

Суддя
Ю.В. Сич