КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2014 р. Справа№ 910/9206/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Чорної Л.В.

при секретарі Дмитрина Д.О.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Тейя"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 30.10.2013р. (повний текст
підписано - 31.10.2013р.)

у справі №910/9206/13 (суддя - Пукшин Л.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Тейя"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про відшкодування збитків у розмірі 105
294,66 грн

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд Господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю "Тейя" до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про
відшкодування збитків у розмірі 105 294,66
грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що що
на підставі договору оренди № 1 від
14.09.2012, який був укладений між Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (відповідач,
орендодавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Тейя"
(позивач, орендар), орендодавець
зобов'язаний був передати орендарю в
строкове платне користування
тимчасові споруди (кіоски), що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 56 кв. м. Однак,
орендодавцем вказане майно за Актом
приймання-передачі не передавалось, а
орендарем взяті на себе зобов'язання
щодо утримання приміщення та сплати
комунальних платежів виконувались
належним чином, в результаті чого
останній поніс збитки у розмірі 105 294,66
грн., з яких 50400,00 грн. упущеної вигоди,
12094,66 грн. витрат на електроенергію,
38400,00 грн. витрат на додаткову оренду
приміщень, 4 400,00 грн. витрат на охорону
приміщень.

29.10.13 від позивача надійшла заява про
збільшення розміру позовних вимог,
відповідно до якої позивач просить
стягнути з відповідача:

- суму прямих інвестицій в розмірі 7233,03
грн., що складаються зі сплаченого
позивачем паушального платежу в
розмірі 2500,00 грн. та вартості придбаних
витратних матеріалів в розмірі 4733,03
грн.;

- суму сплачених позивачем орендних
платежів в розмірі 38400,00 грн. за оренду
додаткових приміщень для зберігання
придбаного обладнання та устаткування,
яке мало знаходитись та
використовуватись для провадження
господарської діяльності в тимчасових
спорудах (МАФах);

- 54000,00 грн. упущеної вигоди, оскільки
через дії відповідача позивач не міг
провадити господарську діяльність з
надання послуг шиномонтажу протягом 9
місяців і відповідно отримувати
прибуток (6000,00 грн. х 9 місяців = 54000,00
грн.)

Рішенням господарського суду м. Києва
від 30.10.2013 року у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Тейя» звернулося з
апеляційною скаргою до Київського
апеляційного господарського суду, в
якій просить суд скасувати рішення
Господарського суду м. Києва від 30.10.2013
року та прийняти нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
рішення Господарського суду м. Києва
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
з недоведеністю обставин, що мають
значення для справи, з невідповідністю
висновків, викладених у рішенні
обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 22.1.2013 року по
апеляційній скарзі було порушено
провадження для розгляду у наступному
складі суддів: головуючий суддя -
Тищенко О.В., судді -Іоннікова І.А., Чорна
Л.В. та призначено до розгляду на 15.01.2014
року.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
15.01.2014р., враховуючи перебування судді
Тищенко О.В. у відпустці, змінено склад
колегії суддів: головуючий суддя -
Корсакова Г.В., судді Іоннікова І.А,,
Чорна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 15.01.2012 року
апеляційну скаргу прийнято до
провадження для розгляду у наступному
складі суддів: головуючий суддя -
Корсакова Г.В., судді Іоннікова І.А.,
Чорна Л.В. у зв'язку з чим розгляд справи
відкладено на 05.02.2014 року.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
05.02.2014р., враховуючи вихід головуючого
судді Тищенко О.В. з відпустки,
сформовано наступний склад колегії
суддів у складі головуючого судді:
Тищенко О.В., суддів: Іоннікової І.А.
Чорної Л.В.

У судовому засіданні 05.02.2014 року в
порядку передбаченому ст.. 77 ГПК
України оголошено перерву до 05.03.2014
року.

Представник позивача в судовому
засіданні апеляційної інстанції
вимоги апеляційної скарги підтримав,
просив апеляційну скаргу задовольнити,
рішення Господарського суду м. Києва
від 30.10.2013 року у справі № 910/9206/13
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити
повністю.

Представник відповідача в судовому
засіданні апеляційної інстанції
заперечував проти доводів апелянта,
викладених в апеляційній скарзі,
просив суд відмовити в задоволенні
скарги та залишити без змін
оскаржуване рішення Господарського
суду м. Києва від 30.10.2013 року у справі №
910/9206/13.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу,
також апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
наявні матеріали справи та заслухавши
пояснення представників сторін,
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вірно встановлено господарським
судом першої інстанції та
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами, 14 вересня 2012 року
Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
(орендодавець) та Товариство з
обмеженою відповідальністю "Тейя"
(орендар) підписали договір оренди № 1
(далі - договір), відповідно до п. 1.1
якого сторони визначили, що даним
договором регулюються
правовідносини, пов'язані із
переданням орендодавцем орендареві у
строкове платне користування
тимчасових споруд (кіосків) для надання
населенню побутових послуг. Згідно п.п.
1.1.2 та 1.1.3 договору адреса, за якою
знаходяться приміщення, що
орендується: АДРЕСА_1, загальна площа
приміщень, що орендується: 56 кв.м.

Відповідно до п. 3.1 договору приміщення,
що орендується, та майно повинні бути
передані орендодавцем та прийняті
орендарем протягом 3 (трьох) днів з
моменту набрання чинності цим
договором.

Як вбачається з матеріалів справи,
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 03.09.13 у справі
№ 911/146/13 за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до Товариства
з обмеженою відповідальністю "Тейя",
третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача - ОСОБА_3 про розірвання
договору оренди та зобов'язання
звільнити орендовані приміщення у
задоволенні позовних вимог відмовлено
повністю.

Вказаною постановою апеляційної
інстанції встановлено, що сторони не
досягли згоди при визначенні об'єкта
оренди, який є істотною умовою договору
оренди № 1 від 14.09.12, а також не прийняли
його до виконання про що, зокрема,
свідчить непідписання акту
приймання-передачі. Беручи до уваги
дані обставини, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про те, що
договір оренди № 1 від 14.09.2012 р., є
неукладений, а відтак таким, що не
породжує правових наслідків для сторін

Частиною 2 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що факти, встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори), за винятком встановлених
рішенням третейського суду, під час
розгляду однієї справи, не доводяться
знову при вирішенні інших спорів, в
яких беруть участь ті самі сторони.

Отже, наведений факт має преюдиційне
значення та не підлягає повторному
доведенню.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про незалежність судової
влади" від 13.06.2007 р. № 8 передбачено, що
за змістом частини п'ятої статті 124
Конституції України судові рішення є
обов'язковими до виконання на всій
території України і тому вважаються
законними, доки вони не скасовані в
апеляційному чи касаційному порядку
або не переглянуті компетентним судом
в іншому порядку, визначеному
процесуальним законом, в межах
провадження справи, в якій вони
ухвалені. Виключне право перевірки
законності та обґрунтованості судових
рішень має відповідний суд згідно з
процесуальним законодавством.
Оскарження у будь-який спосіб судових
рішень, діяльності судів і суддів щодо
розгляду та вирішення справи поза
передбаченим процесуальним законом
порядком у справі не допускається, і
суди повинні відмовляти у прийнятті
позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини"
встановлено, що суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію та практику
Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду
з прав людини одним з основних
елементів верховенства права є принцип
правової певності, який серед іншого
передбачає, що рішення суду з будь-якої
справи, яке набрало законної сили, не
може бути поставлено під сумнів (див.
рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v.
Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v.
Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України "Про
Конвенцію про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року та
юрисдикцію Європейського суду з прав
людини" від 18.11.2003 р. №01-8/1427).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення
Європейського суду з прав людини від
19.02.2009 р. у справі "Христов проти
України" одним з основоположних
аспектів верховенства права є принцип
юридичної визначеності, згідно з яким у
разі остаточного вирішення спору
судами їхнє рішення, що набрало
законної сили, не може ставитися під
сумнів (див. справу "Брумареску проти
Румунії", п. 61). Принцип юридичної
визначеності вимагає поваги до
принципу res judicata, тобто поваги до
остаточного рішення суду. Згідно з цим
принципом жодна сторона не має права
вимагати перегляду остаточного та
обов'язкового до виконання рішення
суду лише з однією метою - домогтися
повторного розгляду та винесення
нового рішення у справі.

З урахуванням викладеного у суду
відсутні підстави для повторного
доказування наведеної обставини (факту
неукладення договору оренди № 1 від
14.09.12), адже існування даної обставини
підтверджує судове рішення у спорі, що
виник між тими ж сторонами (справа №
911/1466/13).

Переоцінка факту неукладення
сторонами по справі договору оренди № 1
від 14.09.12, буде свідчити про поставлення
під сумнів судового рішення у справі №
911/1466/13, що є неприпустимим.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному і
об'єктивному дослідженні в судових
засіданнях з урахуванням всіх обставин
справи в їх сукупності, та враховуючи
їх взаємний зв'язок, Київський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, а рішення суду
першої інстанції прийнято з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, є законним і
обґрунтованим з наступних підстав.

Відповідно до статті 224 ГК України
учасник господарських відносин, який
порушив господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено.

Під збитками розуміються витрати,
зроблені управненою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Відповідно до статті 22 ЦК України
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа
зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного
права(реальні збитки); 2) доходи, які
особа могла б реально одержати за
звичайних обставин, якби її право не
було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі. Якщо особа, яка
порушила право, одержала у зв'язку з цим
доходи, то розмір упущеної вигоди, що
має відшкодовуватися особі, право якої
порушено, не може бути меншим від
доходів, одержаних особою, яка порушила
право.

Таким чином, у вигляді реальних збитків
відшкодовуються тільки ті витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права, а у
вигляді упущеної вигоди
відшкодовуються тільки ті доходи, які б
могли бути реально отримані при
належному виконанні зобов'язання.

Статтею 225 ГК України до складу збитків,
що підлягають відшкодуванню особою,
яка допустила господарське
правопорушення, включаються: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

Тобто, збитки - це об'єктивне зменшення
будь-яких майнових благ сторони за
договором, що обмежує його інтереси, як
учасника певних господарських
відносин і проявляється у витратах,
зроблених кредитором, втраті або
пошкодженні майна, а також не одержаних
кредитором доходів, які б він одержав,
якби зобов'язання було виконано
боржником.

Отже, зменшення майнових благ
внаслідок невиконання зобов'язань
наступає об'єктивно, тобто незалежно
від волевиявлення сторони, як наслідок
невиконання зобов'язань. Обов'язковою
умовою покладення відповідальності
має бути безпосередній причинний
зв'язок між неправомірними діями і
збитками. Збитки є наслідком, а
невиконання зобов'язань причиною.
Підставою для відшкодування понесених
збитків є спричинення їх внаслідок
неналежного виконання зобов'язання за
договором, тобто наявності прямого
причинного-наслідкового зв'язку між
неправомірними діями однієї сторони та
зменшення майнових прав іншої.

Склад правопорушення - це сукупність
передбачених законом об'єктивних і
суб'єктивних ознак діяння, які
характеризують (визначають) його як
правопорушення і є підставою залучення
суб'єкта правопорушення до юридичної
відповідальності.Складовою
правопорушення є сукупність чотирьох
елементів: протиправної поведінки,
негативних наслідків такої поведінки,
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою та настанням негативних
наслідків, вини правопорушника.
Відсутність хоча б одного з елементів
складу правопорушення, звільняє
боржника від відповідальності за
невиконання або неналежне виконання
зобов'язань (виключає його
відповідальність).

Тобто, нормами Цивільного кодексу
України та Господарського кодексу
України передбачений перелік
застосування потерпілою стороною
заходів по забезпеченню захисту своїх
порушених прав внаслідок порушення
зобов'язання другою стороною.

За загальними правилами судового
процесу кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст. ст. 33, 34 ГПК України).

З урахуванням наведених положень суд
зазначає, що застосування положень ст.
224, 225 ГК України можливо лише за умови
існування між сторонами господарських
відносин, проте як вірно встановлено
судом першої інстанції на момент
виникнення у позивача умовних збитків,
господарські відносини між сторонами
не вступили в дію, оскільки договір не
оренди за рішенням суду апеляційної
інстанції визнано неукладеним, тобто
таким що не породжує для сторін по
справі правових наслідків.

Щодо стягнення реальних збитків суд
зауважує, що якщо одна із сторін
неукладеного договору здійснить дії,
спрямовані на його виконання, вона може
захистити свої права, застосувавши
положення глави 83 "Набуття, збереження
майна без достатньої правової
підстави" Цивільного кодексу України,
проте такі вимоги позивачем заявлені
не були.

Крім того судом першої інстанції вірно
встановлено відсутність у діях
відповідача складу правопорушення,
оскільки позивачем не доведено та не
підтверджено відповідними доказами
наявність вини відповідача,
протиправної поведінки та наявність
причинно-правового зв'язку між
правопорушенням і завданою шкодою в
розмірі 54 000,00 грн., що у свою чергу
унеможливлює задоволення позовної
вимоги щодо стягнення упущеної вигоди.

Щодо позовної вимоги про стягнення з
відповідача суму сплачених орендних
платежів в розмірі 38400,00 грн. за оренду
додаткових приміщень за договором
оренди № 0110 від 01.10.12, колегія суддів
вважає обґрунтованим висновок
місцевого господарського суду про
відсутність підстав для її задоволення
з огляду на ту обставину, що акти
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
не є належними доказами для
підтвердження здійснення позивачем
платежів за даним договором, а за
відсутності платіжних доручень та
виписок з банку не можливо дійти
протилежного висновку.

Враховуючи неподання позивачем
належних та допустимих доказів на
підтвердження заявлених ним обставин
справи, колегія суддів вважає
обґрунтованим висновок суду першої
інстанції про відсутність законних
підстав для задоволення позовних вимог
позивача про стягнення збитків у
загальному розмірі 105 294,66 грн..

Згідно постанови Пленуму Верховного
суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні
суду повністю відображені обставини,
що мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими у судовому
засіданні, отже рішення відповідає
вимогам чинного законодавства України,
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, підстав для його
скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до
вимог ст.49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір за розгляд апеляційної
скарги покладається на
позивача(апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну Товариства з обмеженою
відповідальністю «Тейя» залишити без
задоволення, рішення Господарського
суду м. Києва від 30 жовтня 2013 року у
справі № 910/9206/13 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/9206/13 повернути до
Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Головуючий суддя
О.В. Тищенко

Судді
І.А. Іоннікова

Л.В. Чорна