ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2014 р.Справа № 922/223/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання
Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Силові Енергетичні
машини - ЕМЗ", м.Харків до Закритого
акціонерного товариства "Українська
індустріальна корпорація", м.Харків
про стягнення 6792,06 гривень за участю
представників:

позивача - Одинцової Ю.С. (довіреність
№б/н від 26 лютого 2014 року)

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

27 січня 2014 року позивач, товариство з
обмеженою відповідальністю "Силові
Енергетичні машини - ЕМЗ", звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою про
стягнення з закритого акціонерного
товариства "Українська індустріальна
корпорація" (відповідача) суми
заборгованості у розмірі 6792,06 гривень,
у тому числі, 6337,13 гривень суми основної
заборгованості, 370,48 гривень суми
нарахованої пені та 84,45 гривень суми 3%
річних. Заявлену вимогу обґрунтував
неналежним виконанням відповідачем
умов договору №0104/1-У, укладеного між
сторонами 01 квітня 2013 року. Крім того,
позивач просив суд покласти судові
витрати на відповідача.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 28 січня 2014 року
було прийнято вищевказану позовну
заяву до розгляду. Провадження у справі
було порушено та призначено до
розгляду у відкритому судовому
засіданні на 13 лютого 2014 року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 13 лютого 2014
року було відкладено розгляд справи на
06 березня 2014 року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 06 березня 2014
року було відкладено розгляд справи на
25 березня 2014 року.

17 березня 2014 року представник позивача
надав через канцелярію суду заяву
(вх.№8912) про зменшення розміру позовних
вимог в частині стягнення пені, а тому
просив суд стягнути з відповідача 6421,58
гривень, у тому числі, 6337,13 гривень
основної заборгованості та 84,45 гривень
суми 3% річних. Судом було досліджено
надану заяву та долучено до матеріалів
справи.

20 березня 2014 року представник позивача
надав через канцелярію суду додаткові
письмові пояснення (вх.№9499) на
підтвердження заявлених позовних
вимог, в яких пояснив, чому не
підписаний акт здачі-приймання робіт з
боку відповідача, та яким чином
направлялись відповідачу рахунки на
оплату заборгованості. Також, позивач
надав акт здачі-прийняття робіт за
липень 2013 року. Судом було досліджено
надані документи та долучено до
матеріалів справи.

Також, 20 березня 2014 року до канцелярії
господарського суду Харківської
області повернулась ухвала про
відкладення розгляду справи від 06
березня 2014 року, з відміткою пошти про
сплив терміну зберігання, яка була
направлена на адресу відповідача.

Представник позивача у відкритому
судовому засіданні підтримав надану
заяву про зменшення розміру заявлених
позовних вимог та просив суд
задовольнити її у повному обсязі.

Відповідно до ч.4 ст.22 Господарського
процесуального кодексу України,
позивач вправі до прийняття рішення
по справі збільшити розмір позовних
вимог за умови дотримання
встановленого порядку досудового
врегулювання спору у випадках,
передбачених статтею 5 цього Кодексу в
цій частині, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог.

Суд, розглянувши заяву позивача про
зменшення розміру позовних вимог,
перевіривши повноваження представника
позивача на підписання даної заяви,
встановивши, що відповідні дії
позивача не порушують права і
охоронювані законом інтереси сторін,
дійшов висновку про її прийняття до
розгляду, та продовжує розгляд справи з
урахуванням прийнятої заяви.

Представник позивача у відкритому
судовому засіданні 25 березня 2014 року
підтримав заявлені позовні вимоги, з
урахуванням заяви про зменшення
розміру позовних вимог, та просив суд
задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач у відкрите судове засідання
25 березня 2014 року свого представника не
направив. Про причини неявки суд не
повідомив. Про час та місце проведення
судового засідання був повідомлений
належним чином.

Вищий господарський суд України у п.4
Інформаційного листа № 01-8/1228 від 02
червня 2006 року "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році" зазначив про те, що до
повноважень господарських судів не
віднесено встановлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками "у зв'язку з
закінченням терміну зберігання",
"адресат вибув", "адресат відсутній" і
тому подібне, з урахуванням конкретних
обставин справи можуть вважатися
належними доказами виконання
господарським судом обов'язку щодо
повідомлення учасників судового
процесу про вчинення відповідним судом
певних процесуальних дій.

Відповідно до п.3.6 Роз'яснення президії
Вищого арбітражного суду України
№02-5/289 від 18 вересня 1997 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України", особи, які беруть участь у
справі, вважаються повідомленими про
час і місце її розгляду судом, якщо
ухвалу про порушення провадження у
справі надіслано за поштовою адресою,
зазначеною у позовній заяві.

Беручи до уваги, що відповідно до ст.33
Господарського процесуального кодексу
України обов'язок доказування і
подання доказів покладено на сторони, а
також те, що ухвалами господарського
суду Харківської області відповідача
було повідомлено про розгляд даної
справи, так як ухвали направлялись на
юридичну адресу відповідача, суд в
порядку ст.75 Господарського
процесуального кодексу України,
розглядає справу за наявними в ній
матеріалами, без участі представника
відповідача.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, всебічно та повно дослідивши
матеріали справи та надані учасниками
судового процесу докази, заслухавши
пояснення представника позивача,
встановив наступне.

01 квітня 2013 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю "Силові
Енергетичні машини - ЕМЗ" (позивачем) та
Закритим акціонерним товариством
"Українська індустріальна корпорація"
(відповідачем) було укладено договір
№0104/1У. Даний договір було підписано
повноважними представниками з обох
сторін та скріплено печатками.

Відповідно до п.1.1 договору, позивач
забезпечує надання відповідачу
комунальних послуг (водопостачання,
водовідведення, енергозабезпечення).

Відповідно до п.1.2 договору, відповідач
зобов'язався відшкодувати позивачу
згідно діючим тарифам витрати на
забезпечення відповідача комунальними
послугами, а також експлуатаційні
витрати за змістом і обслуговуванням
мереж.

Умови розрахунків сторони погодили у
розділі 3 договору.

Також, у розділі 4 договору сторони
погодили порядок підписання актів
здачі-прийняття робіт.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач виконав умови договору
належним чином, надавши відповідачу
комунальні послуги за період з липня по
вересень 2013 року на загальну суму 6837,13
гривень, що підтверджується наявними у
матеріалах справи актами
здачі-прийняття робіт, рахунками на
оплату, податковими накладними (а.с.17-23,
85).

Відповідач, в свою чергу, умови
договору не виконав належним чином, не
сплативши у повному обсязі виниклу
заборгованість.

Слід зазначити, що наявні у матеріалах
справи акти здачі-прийняття робіт за
серпень та вересень 2013 року підписані з
боку відповідача, але акт за липень 2013
року - підписаний лише з боку позивача.
Однак, згідно із п.4.3. договору,
відповідач зобов'язаний щомісяця
підписувати акт, який фіксує кількість
поданої води та електроенергії. При
необґрунтованій відмові відповідачем
підпису акту, акт в односторонньому
порядку підписується позивачем та в
трьохденний строк направляється
відповідачу як підстава для оплати.

В матеріалах справи міститься лист
позивача від 14 серпня 2013 року, який
отриманий відповідачем в той же день,
яким останньому були направлені акт
здачі-прийняття робіт за липень 2013 року
в 2-х екземплярах та рахунок на його
оплату (а.с.16).

Як вказує позивач у письмових
поясненнях, відповідач не погодився з
актом за липень 2013 року, а тому не
підписав його.

Письмових зауважень чи заперечень щодо
зазначеного акту з боку відповідача у
матеріалах справи не має, натомість є
гарантійний лист відповідача, яким
останній зобов'язується сплатити
заборгованість до 02 жовтня 2013 року
(а.с.15).

Крім того, відповідач частково оплатив
заборгованість у розмірі 500,00 гривень,
що підтверджується банківською
випискою від 10 вересня 2013 року, в якій
відповідач зазначив призначення
платежу "сплата за електроенергію за
червень, липень, серпень 2013 року" (а.с.54).

До того ж, заборгованість відповідача
перед позивачем, а саме за липень та
серпень 2013 року, підтверджується
підписаним з обох сторін актом звірки
взаєморозрахунків станом на 23 вересня
2013 року (а.с.49).

Таким чином, суд встановив, що позивач
дійсно надав відповідачу комунальні
послуги за період з липня по вересень
2013 року, а у відповідача виникла
заборгованість перед позивачем за
надані послуги у розмірі 6337,13 гривень,
яка до цього часу залишається
непогашеною.

З метою досудового врегулювання спору,
позивач направив претензію (вих.№01/392)
від 13 листопада 2013 року на адресу
відповідача про сплату виниклої
заборгованості, але відповіді не
отримав. Факт направлення претензії
підтверджується поштовим
повідомленням про вручення (а.с.24-26).

Крім того, 19 лютого 2014 року позивач
направив лист на адресу відповідача з
вимогою повернути акти здачі-прийняття
робіт, в тому числі й за липень 2013 року,
але відповіді не отримав. Факт
направлення листа підтверджується
поштовим описом вкладення (а.с.72, 74).

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, суд дійшов висновку про повне
задоволення позову, виходячи з
наступного.

Згідно із ч.1 ст.179 Господарського
кодексу України, майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і не
господарюючими суб'єктами -
юридичними особами на підставі
господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Відповідно до частини 1 статті 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином,
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

В розумінні ст.612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Враховуючи викладене, та те, що на
момент прийняття рішення по справі, у
матеріалах справи відсутні будь-які
докази погашення відповідачем
заборгованості в добровільному
порядку, суд вважає заявлену вимогу
позивача щодо стягнення з відповідача
суми основної заборгованості у розмірі
6337,13 гривень нормативно та
документально обґрунтованою, та такою,
що підлягає задоволенню.

Щодо заявленої вимоги позивача про
стягнення з відповідача 84,45 гривень
суми 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Суд, перевіривши розрахунок позивача,
перевіривши період нарахування
останнім вказаної суми 3% річних, дійшов
висновку про те, що відповідний
розрахунок є вірний, та такий, що
відповідає нормам чинного
законодавства України, а тому підлягає
стягненню з відповідача у повному
обсязі.

Суд, вирішуючи питання розподілу
судових витрат, встановивши сторону, з
вини якої справу було доведено до суду,
керується ст.ст.44, 49 Господарського
процесуального кодексу України,
відповідно до яких, судовий збір
покладається на відповідача.

На підставі вищевикладеного та ст.129
Конституції України, ст.ст.599, 612, 625, 629
Цивільного кодексу України, ст.ст.179, 193
Господарського кодексу України, та
керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з закритого акціонерного
товариства "Українська індустріальна
корпорація" (61001, м.Харків, вул.Смольна,
30, , р/р №260082493 в СПЕЦ
"Мегабанк", МФО 351629) на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю "Силові Енергетичні
машини - ЕМЗ" (61037, м.Харків,
пр.Московський, 199, , р/р
№3889 в АТ "БМ Банк", МФО 380913) 6337,13
гривень основної заборгованості, 84,45
гривень суми 3% річних та 1720,50 гривень
судового збору.

Видати відповідний наказ після
набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 31 березня 2014
року.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/223/14