ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

27.03.2014р.
Справа № 917/342/14

за позовом Полтавського
обласного комунального виробничого
підприємства теплового господарства
«Полтаватеплоенерго», 36008, м. Полтава,
вул. Комарова 2-а.

до фізична особа-підприємець ОСОБА_1,
АДРЕСА_1

про стягнення 14639,92 грн.

Суддя Іваницький Олексій Тихонович

Секретар судового засідання Жадан Т.С.

Представники :

від позивача: Данілова Н.Н., дов. № 19-14/990
від 10.04.2013р.

від відповідача: не з'явився

Суть справи: розглядається позовна
заява про стягнення збитків у вигляді
неотриманих коштів за послуги
теплопостачання в розмірі 14639,92 грн.

27.03.2014 року представник позивача на
виконання вимог ухвали суду подала
додаткові документи. Суд подані
документи прийняв до розгляду та
долучив до матеріалів справи.

В судовому засіданні позивач
повідомив, що після звернення з
позовними вимогами до суду
відповідачем проведено часткову
оплату боргу в сумі 4000,00 грн. та заявив
клопотання про припинення провадження
в цій частині в порядку п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК
України у зв'язку з відсутністю
предмету спору. На підставі ст.22 ГПК
України позивач зменшив суму позовних
вимог та просить суд стягнути з
відповідача 10 639,92 грн. Суд подане
клопотання прийняв, задовольнив та
залучив до матеріалів справи.

Відповідач в засідання не з'явився.
Ухвала про відкладення слухання справи
направлялась відповідачу поштою
рекомендованою кореспонденцією на
юридичну адресу, згідно матеріалів
справи, повернулася д суду з відміткою
поштового відділення "за закінченням
терміну зберігання".

Судом береться до уваги, що відповідно
до роз'яснень ВГСУ (п. 11 інформаційного
листа № 01-8/123 від 15.03.2007 року), до
повноважень господарського суду не
віднесено з'ясування фактичного
місцезнаходження юридичної особи або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій, тому відповідні процесуальну
документи надсилаються господарським
судом згідно поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час та
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.

В разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом
(ч. 3 п. 3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ від
26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

В зв'язку з наведеним суд вважає, що
відповідач належним чином
повідомлений про час та місце
проведення судового засідання,
необхідних для вирішення спору доказів
наявних в матеріалах справи достатньо,
а його неявка не перешкоджає розгляду
спору по суті, тому суд визнав за
можливе відповідно до ст. 75 ГПК України
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами.

Розглянувши матеріали справи та
дослідивши і оцінивши за своїм
внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всі обставини справи в їх
сукупності, а також за результатами
оцінки поданих сторонами
господарського процесу доказів, у
нарадчій кімнаті суд задовольняє
позовні вимоги виходячи з наступного:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 є
власником нежитлового приміщення
(кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1») по АДРЕСА_2.

30.04.2013 року ПОКВПТГ
"Полтаватеплоенерго" звернулось до
відповідача із пропозицією за
№09-01-01/1259 щодо укладання Договору на
відпуск теплової енергії у вигляді
гарячої води № 3567, яка направлена
цінним листом на адресу відповідача.

Відповідач ухилився від розгляду
проекту договору в редакції позивача,
його підписання та здійснення
процедури узгодження можливих
розбіжностей в тексті договору.

ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго»
було змушено звенутись до
господарського суду Полтавської
області із позовною заявою до ФОП
ОСОБА_1 про укладання договору.

Рішенням господарського суду
Полтавської області у справі № 917/1464/13
від 26.09.2013 року позовні вимоги
задоволені повністю, укладено договір
на відпуск теплової енергії у вигляді
гарячої води № 3567 в редакції
підприємства.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду у справі №917/1464/13
від 04.02.2014 року апеляційну скаргу
відповідача залишено без задоволення,
а рішення суду без змін.

Судами було встановлено, що з огляду на
зазначені обставини та норми чинного
законодавства, позовна вимога ПОКВПТГ
«Полтаватеплоенерго» про укладання
договору № 3567 на відпуск теплової
енергії у вигляді гарячої води між ним
та ФОП ОСОБА_1 є правомірною та
обґрунтованою.

Відповідно до ст.35 ГПК України, факти,
що встановленні рішенням
господарського суду, під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

За період з 11.10.2012 року (дата початку
опалювального сезону 2012 р.) по 03.02.2014
року (дата набрання рішення суду
законної сили) відповідач споживав
теплову енергію, витрачену позивачем
на опалення нежитлового приміщення по
АДРЕСА_2, не укладаючи Договір на
відпуск теплової енергії у вигляді
гарячої води, чим завдав збитків
позивачу у вигляді неотриманих доходів
на суму 14 639,92 грн.

Відповідно до довідки позивача,
відповідачем проведено часткову
оплату в сумі 4000,00 грн., а тому в цій
частині провадження підлягає
припиненню в порядку п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК
України у зв'язку з відсутністю
предмету спору.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

За змістом ч.2 ст.16 ЦК України та ст. 20 ГК
України, одним із способів захисту
цивільних прав та інтересів є
відшкодування збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа,
якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування. Збитками є:
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки);
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушено (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі.

Відповідно до приписів ст. 224 ГК
України, учасник господарських
відносин, який порушив встановлені
вимоги щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цих збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено. Під
збитками розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ГК України, до
складу збитків, що підлягають
відшкодуванню, включається
неодержаний прибуток, на який сторона,
яка зазнала збитків, мала право
розраховувати в разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною.

Для застосування такої міри
відповідальності як відшкодування
шкоди, приймаючи до уваги загальні
положення ст.ст.1166,1167 ЦК України,
необхідною є наявність загальних умов
деліктної відповідальності, тобто
протиправної поведінки (дії або
бездіяльності), шкідливого результату
такої поведінки (шкоди, збитків),
прямого причинно-наслідкового зв'язку
між протиправною поведінкою й
спричиненою шкодою та вини. При цьому
відповідно до п.6 Роз'яснення Вищого
арбітражного суду України № 02-5/215 від
01.04.1994 року «Про деякі питання практики
вирішення спорів пов'язаних з
відшкодуванням шкоди», встановлення
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою особи, яка завдала шкоду, та
збитками потерпілої сторони є важливим
елементом доказування наявності
реальних збитків. Необхідно довести, що
протиправна дія чи бездіяльність
завдавача є причиною, а збитки, які
виникли у потерпілої особи,- наслідком
такої протиправної поведінки. Питання
про наявність чи відсутність
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою особи і шкодою має бути
вирішено судом шляхом оцінки усіх
фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 67 ГК України,
відносини підприємства з іншими
підприємствами, організаціями,
громадянами в усіх сферах
господарської діяльності здійснюються
на основі договорів. До виконання
господарських договорів
застосовуються положення Цивільного
кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
кодексом.

Статтею 179 ГК України передбачено
обов'язок сторін щодо укладання
господарського договору, якщо існує
пряма вказівка закону щодо
обов'язковості укладення договору для
певних категорій суб'єктів
господарювання.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги", відносини
між учасниками договірних відносин у
сфері житлово-комунальних послуг
здійснюються виключно на договірних
засадах, учасниками відносин у сфері
житлово-комунальних послуг є: власник,
споживач, виконавець, виробник.

Пряма вказівка щодо обов'язку
відповідача своєчасно укласти договір
з теплопостачальною організацією на
постачання теплової енергії,
додержання вимог договору та
нормативно-правових актів передбачена
ст. 24 Закону України "Про
теплопостачання", ст. 20 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги".

Слід зазначити, що Закон України «Про
теплопостачання» в даному випадку є
спеціальним по відношенню до Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» та має пріоритет у
застосуванні при вирішенні спору, що
випливає з правовідносин по наданню
послуг теплопостачання.

Отже, обов'язок вчинення спрямованих на
укладання договору на постачання
теплової енергії дій покладається саме
на споживача. Невчинення таких дій
(бездіяльність) в даному випадку є
протиправною поведінкою споживача, яка
мала наслідком безоплатне споживання
поставленої теплової енергії, що
суперечить положенням Закону України
«Про теплопостачання», Закону України
«Про житлово-комунальні послуги» та
Правил надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення та типового договору
про надання послуг з централізованого
опалення, постачання холодної та
гарячої води і водовідведення,
затверджених Постановою кабінету
Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року.

Таким чином, між бездіяльністю
відповідача щодо укладання договору на
постачання теплової енергії та
понесеними позивачем збитками у
вигляді неотриманих грошових коштів за
надані ним послуги з теплопостачання
існує безпосередній
причинно-наслідковий зв'язок.

Відповідно до ст. 614 ЦК України, особа,
яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Ті ж самі приписи містить п.6
Роз'яснення Вищого арбітражного суду
України № 02-5/215 від 01.04.1994 року «Про
деякі питання практики вирішення
спорів пов'язаних з відшкодуванням
шкоди».

Стосовно наданих позивачем
розрахунків розміру понесених збитків
суд вважає за необхідне зазначити
наступне.

Згідно ч.3 ст. 225 ГК України, при
визначенні розміру збитків, якщо інше
не передбачено законом або договором,
враховуються ціни, що існували за
місцем виконання зобов'язання на день
задоволення боржником у добровільному
порядку вимоги сторони, яка зазнала
збитків, а у разі якщо вимогу не
задоволено у добровільному порядку, -
на день подання до суду відповідного
позову про стягнення збитків.

Як вбачається з наявних у справі
розрахунків збитків, позивачем були
враховані тарифи на послуги з гарячого
водопостачання та опалення,
встановлені Постанову № 81 від 30.09.2011
року, яка прийнята Національною
комісією регулювання ринку
комунальних послуг України, внаслідок
чого суд приймає дані розрахунки
збитків як обґрунтовані належним
чином, підтверджені необхідними
доказами та такі, що відповідають
вимогам чинного законодавства України.

Відповідно до статті 32 ГПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
встановленому законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Стаття 33 ГПК України встановлює, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Згідно зі
статтею 34 ГПК України, господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Стаття 36 ГПК України передбачає, що
письмовими доказами є документи i
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору. Письмові
докази подаються в оригіналі або в
належним чином засвідченій копії. Якщо
для вирішення спору має значення лише
частина документа, подається
засвідчений витяг з нього. Оригінали
документів подаються, коли обставини
справи відповідно до законодавства
мають бути засвідчені тільки такими
документами, а також в інших випадках
на вимогу господарського суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 ГПК України
рішення приймається господарським
судом за результатами оцінки доказів,
поданих сторонами та іншими учасниками
господарського процесу, а також
доказів, які були витребувані
господарським судом, у нарадчій
кімнаті.

Відповідно до, господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом / статті 43 ГПК
України.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судовий
збір у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав
покладається на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

Позивач відповідно до статей 32-34,36,38
ГПК України надав належні докази,
довів обставини на які він посилався як
підставу своїх вимог та обґрунтував
які дають підставу суду позов
задовольнити повністю.

Після виходу з нарадчої кімнати суд
оголосив вступну та резолютивну
частини рішення яким позовні вимоги
задоволено часково.

Враховуючи викладене, матеріали
справи, обставин справи в їх
сукупності, заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши і
оцінивши подані додаткові докази,
керуючись статтями 4 - 47, 22, 28, 32 - 34, 36, 43, 44
- 45, 471, 49, 75, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України, у
нарадчій кімнаті, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Припинити провадження в частині
стягнення збитків у сумі 4000,00 грн. у
зв'язку з відсутністю предмету спору.

3. Стягнути з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь Полтавського обласного
комунального виробничого підприємства
теплового господарства
«Полтаватеплоенерго» (36008, м. Полтава,
вул. Комарова, 2-а, р/р 260007148 в АБ
«Полтавабанк», МФО 331489, )
10639,92 грн. збитків та 1609,50 грн. - судового
збору.

Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

СУДДЯ
Іваницький О.Т.

Повне рішення складено 28.03.2014р.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України
рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.