ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2014 р.Справа № 922/3361/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

головуючий суддя Аюпова Р.М.

судді: Мамалуй О.О. , Погорелова О.В.

при секретарі судового засідання
Лобові Р.М.

розглянувши справу

за позовом Заступник прокурора
Фрунзенського р-ну., м. Харків в
інтересах держави в особі Харківська
міська рада, м. Харків, Треті особи, які
не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача: 1.
Управління Держземагентства у м.
Харкові; 2. Індустріальна ОДПІ м.
Харкова ГУ Міндоходів у Харківській
області; 3. Державна інспекція
сільського господарства в Харківській
області, м. Харків до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків 3-я
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача: 4. Державне
сільськогосподарське підприємство
імені Будьоного, м. Харків про
стягнення коштів в розмірі 119239,85 грн. за
участю представників сторін:

Прокурор - Хряк О.О., посв. №013774 від 06.12.12
року.

представник позивача - не з"явився.

Представник відповідача - ОСОБА_2, дов.
від 23.09.2013 р.

Третя особа (1) - не з"явився.

Третя особа (2) - не з"явився.

Третя особа (3) - не з"явився.

Третя особа (4) - не з"явився.

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Фрунзенського району м.
Харкова в інтересах держави в особі
Харківської міської ради звернувся до
суду та просить стягнути з відповідача
на користь держави в особі Харківської
міської ради збитки в сумі 119239,85 грн. за
час використання земельної ділянки за
адресою: АДРЕСА_1 без оформлення
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку.

Ухвалою господарського суду від 27
серпня 2013р. залучено у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - Управління
Держземагентства у місті Харкові
Харківської області.

Ухвалою господарського суду від
17.10.2013р. (суддя Жельне С.Ч.) для розгляду
справи призначено судову колегію.

Розпорядженням заступника голови
господарського суду від 17.10.2014р.
призначено для розгляду справи судову
колегію у складі: головуючий суддя
Жельне С.Ч., судді Аюпова Р.М., Лаврова
Л.С.

Ухвалою господарського суду від
21.10.2013р. залучено до участі у справі
третьою особою на стороні позивача, яка
не заявляє самостійних вимоги на
предмет спору - Індустріальну ОДПІ
м.Харкова ГУ Міндоходів у Харківській
області та в якості третьої особи на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
Державне сільськогосподарське
підприємство імені Будьоного.

Розпорядженням заступника голови
господарського суду від 12.11.2014р., в
зв"язку з хворобою судді Жельне С.Ч.,
змінено склад судової колегії та
призначено для розгляду справи судову
колегію у складі: головуючий суддя
Аюпова Р.М., судді Лаврова Л.С.,
Шатерніков М.І.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 08.01.2014 року
залучено до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - Державну інспекцію
сільського господарства в Харківській
області.

Розпорядженням заступника голови
господарського суду від 25.01.2014р., в
зв"язку з відпусткою судді Лаврової Л.С.
, змінено склад судової колегії та
призначено для розгляду справи судову
колегію у складі: головуючий суддя
Аюпова Р.М., судді Жигалкін І.П.,
Шатерніков М.І.

Розпорядженням заступника голови
господарського суду від 25.02.2014р., в
зв"язку з хворобою судді Жигалкіна І.П.,
судді Шатернікова М.І., змінено склад
судової колегії та призначено для
розгляду справи судову колегію у
складі: головуючий суддя Аюпова Р.М.,
судді Мамалуй О.О., Погорелова О.В.

Ухвалою господарського суду від
25.02.2014р. розгляд справи відкладався на
03.03.2014р. о 10:30 год.

У призначеному судовому засіданні
03.03.2014р. прокурор підтримав подане
31.12.2013р. клопотання (вх. № 48947) про
відмову від позову та припинення
провадження у справі.

Представник позивача у призначене
03.03.2014р. судове засідання не з"явився,
через канцелярію суду надав
заперечення на клопотання прокурора
про відмову від позову (вх. № 7003), в якій
наполягав на задоволенні позовних
вимог та клопотання про відкладення
розгляду справи (вх. № 7002), в зв"язку з
зайнятістю представника Харківської
міської ради в іншому судовому
засіданні.

Представник відповідача у
призначеному судовому засіданні
03.03.2014р. проти позову заперечував,
просив суд відмовити в його
задоволенні.

Представники третіх осіб у судове
засідання 03.03.2014р. не з"явились, про
причину неявки суд не повідомили.
Матеріали справи містять докази
належного повідомлення третіх осіб про
час та місце розгляду справи, про що
свідчать наявні в матеріалах справи
поштові повідомлення про неодноразові
відкладення розгляду справи, отримані
представниками третіх осіб.

Вирішуючи питання про наявність або
відсутність правових підстав для
задоволення заяви прокурора про
відмову від позову, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до п. 5 Постанови пленуму
Вищого господарського суду України №7
від 23.03.2013р. "Про деякі питання участі
прокурора в розгляді справ,
підвідомчих господарським судам"
прокурор є самостійним учасником
судового процесу (ст. 18 ГПК України).

Згідно із статтею 36-1 Закону України
"Про прокуратуру", представництво
прокуратурою інтересів громадянина
або держави в суді полягає у здійсненні
прокурорами від імені держави
процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом. Формою цього
представництва є, зокрема, участь у
розгляді судами справ.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 29
Господарського процесуального кодексу
України, прокурор бере участь у
розгляді справ за його позовами. У разі
прийняття господарським судом
позовної заяви, поданої прокурором в
інтересах держави в особі органу,
уповноваженого здійснювати функції
держави у спірних правовідносинах,
зазначений орган набуває статусу
позивача.

Частиною 4 статті 22 Господарського
процесуального кодексу України
передбачене право позивача, а з
урахуванням вищенаведених положень
статті 29 Господарського
процесуального кодексу України і право
прокурора, на відмову від позову до
прийняття рішення у справі.

Таким чином право прокурора на відмову
від поданого ним позову дійсно
встановлене чинним Господарським
процесуальним кодексом України.

Проте, колегія суддів зазначає, що
використання прокурором свого права на
відмову від позову не є виключною та
єдиною достатньою правовою підставою
для припинення провадження у справі.

Так, згідно з вимогами частини 6 статті
22 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд не
приймає відмови від позову, зменшення
розміру позовних вимог, визнання
позову відповідачем, якщо ці дії
суперечать законодавству або
порушують чиї-небудь права і
охоронювані законом інтереси.

Крім того, згідно з частиною 5 статті 29
Господарського процесуального кодексу
України відмова прокурора від поданого
ним позову не позбавляє позивача права
вимагати вирішення спору по суті.

З правового аналізу вищенаведених норм
чинного законодавства вбачається, що
відмова прокурора від поданого ним
позову не є обов'язковою для позивача, і
так само відмова позивача від позову не
є обов'язковою для прокурора, оскільки
така відмова не означає вибуття
позивача з процесу чи зміни його
процесуального статусу. У відповідних
випадках спір підлягає вирішенню по
суті. У разі коли обидва згадані
учасники судового процесу - прокурор і
позивач - заявили про відмову від
позову, суд може припинити провадження
зі справи згідно з пунктом 4 частини
першої статті 80 ГПК, з урахуванням
вимог частини шостої статті 22 ГПК; такі
ж наслідки настають, якщо позивач
відмовився від позову (повністю або в
певній частині), а прокурор, зі свого
боку, не підтримує відповідні позовні
вимоги та не наполягає на їх
задоволенні, про що він письмово або
усно (із зазначенням про це в протоколі
судового засідання) повідомив суд.
Винятком з цих правил є відмова
громадянина від позову, який було
подано у його інтересах прокурором; у
такому разі позов залишається без
розгляду на підставі пункту 6 частини
першої статті 81 ГПК.

Аналогічна правова позиція викладена у
пункті 5 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду №7 від 23.03.2012 року
"Про деякі питання участі прокурора у
розгляді справ, підвідомчих
господарським судам".

Враховуючи те, що позивач, в інтересах
якого було подано позов, наполягає на
розгляді даної справи по суті та
заперечує проти наданого прокурором
клопотання, у судової колегії відсутні
правові підстави для задоволення
клопотання прокурора про відмову від
позову та припинення провадження у
справі.

Розглянувши заяву позивача про
відкладення розгляду справи, в зв"язку
з зайнятістю представника
Харківської міської ради в іншому
судовому засіданні, колегія суддів
відмовляє в його задоволенні, з огляду
на наступне.

Згідно зі ч.3 ст.22 ГПК України, сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Обставини, на які посилається позивач
як на підставу відкладення розгляду
справи, не визнаються судом поважними,
оскільки дана справа розглядається
господарським судом з серпня 2013р., в
зв"язку з чим позивач не був
позбавлений можливості реалізувати
своє право на участь у судовому
розгляді та вчасно подати всі
необхідня для об"єктивного розгляду
справи додаткові докази та
заперечення.

У п. 3.9.2. Постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011р. зазначено, що у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участі в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами.

Тому колегія суддів вважає, що
клопотання позивача про відкладення
розгляду справи не підлягає
задоволенню.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та
всебічно дослідивши обставини та
докази на їх підтвердження, вислухавши
пояснення прокурора, представників
сторін, третіх осіб, колегією суддів
встановлено наступне.

Як свідчать матеріали справи, рішенням
виконавчого комітету Харківської
міської ради від 10.11.1998р. № 1234
Державному сільськогосподарському
підприємству ім. Будьонного (третя
особа (4) у справі) надана у тимчасове
користування земельна ділянка по
АДРЕСА_1, загальною площею 4,8384 га для
експлуатації та обслуговування
адміністративних, виробничих та
допоміжних будівель і споруд строком
до 10.11.2023 р.

На підставі вказаного рішення, між
виконавчим комітетом Харківської
міської ради та Державним
сільськогосподарським підприємством
ім. Будьонного укладено договір на
право тимчасового користування землею
від 17.03.1999 р.№ 1893.

Згідно інформації Управління
Держземагенства у м. Харкові
Харківської області від 12.04.2013 р. № 944/08,
договір на право тимчасового
користування землею від 17.03.1999 р. № 1893,
укладений між виконавчим комітетом
Харківської міської ради та Державним
сільськогосподарським підприємством
ім. Будьонного, припинив дію на
підставі рішення господарського суду
Харківської області від 04.12.2012 р. у
справі № 5023/4475/12 за позовом Харківської
міської ради до Державного
сільськогосподарського підприємства
ім. Будьонного про розірвання договору
оренди землі.

Як свідчать матеріали справи,
відповідно до витягу КП "Харківське
міське БТІ" з реєстру прав власності на
нерухоме майно від 14.03.2012 р. № 33468296,
фізична особа-підприємець ОСОБА_1
(відповідач по справі) є власником
нежитлової будівлі літ. "Ж-1" загальною
площею 255,6 кв.м. (1/2 частини складає 127,8
кв.м.) по АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі - продажу від 07.03.2012 р. № 304.

Як зазначає прокурор в позовній заяві,
на теперішній час відповідачем право
оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1, у
відповідності до вимог діючого
земельного законодавства не оформлено,
у зв'язку з чим земельна ділянка
використовується без
правовстановлюючих документів, що
підтверджують право користування
земельною ділянкою.

В обгрунтування позову, прокурор
посилається на результати перевірки,
яка проведена Управлінням земельних
відносин Харківської міської ради на
підставі ст. 189 Земельного кодексу
України, в порядку здійснення
самоврядного контролю за
використанням та охороною земель.

Так, за результатами проведеної
перевірки складено акт обстеження,
визначення меж, площі та конфігурації
земельної ділянки по АДРЕСА_1 № 1404/13,
відповідно до якого встановлено, що
станом на 12.04.2013 р., вищевказана
земельна ділянка використовується ФО-П
ОСОБА_1 без правовстановлюючих
документів, що є порушенням положень
ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України.

На підставі розділу 3 Порядку про
відшкодування збитків, затвердженого
рішням сесії Харківської міської ради
від 24.06.2009 р. № 130/09 Порядок встановлює
єдину процедуру відшкодування збитків,
заподіяних Харківській міській раді
внаслідок порушення вимог земельного
законодавства.

Згідно акту про визначення збитків від
22.04.2013 р. № 353, затвердженого рішенням
виконавчого комітету Харківської
міської ради від 24.04.2013 р. № 280,
неодержаний Харківською міською радою
дохід за використання ФОП ОСОБА_1
земельної ділянки загальною площею 0,6715
га для вирощування декоративних
рослин, експлуатації та обслуговування
одноповерхової нежитлової будівлі по
АДРЕСА_1 без оформлення
правовстановлюючих документів,
складає 119239,85 грн.

З метою врегулювання даного спору у
досудовому порядку, листом від 11.04.2013 р.
№ 3443/0/84-13 Управлінням земельних
відносин Харківської міської ради
запрошено ФОП ОСОБА_1 на засідання
комісії для визначення збитків
власникам землі та землекористувачам.

Крім того листом - повідомленням від
13.05.2013 р. № 4206/0/84-13 Управлінням
земельних відносин Харківської
міської ради запропоновано ФОП ОСОБА_1
відшкодувати Харківській міській раді
завдані збитки.

До теперішнього часу вимоги, викладені
у повідомленні не виконані, у
досудовому порядку не врегульовані.

Підставою для звернення прокурора в
інтересах Харківської міської ради з
даним позовом до суду є порушення
відповідачем норм Земельного кодексу
України, а саме те, що відповідач
користується земельною ділянкою без
документів, що посвідчують право
власності або право користування
землею, чим відповідач завдав збитків
Харківській міській раді у розмірі
119239,85 грн. (розраховані на підставі
"Порядку визначення та відшкодування
Харківській міській раді збитків,
заподіяних внаслідок невикористання
земельних ділянок, самовільного
зайняття земельних ділянок та
використання земельних ділянок з
порушенням законодавства про плату на
землю, затвердженого рішенням
Харківської міської ради від 24.06.2009р.
№130/09).

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, суд виходить з
наступного.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації
мають право звертатись до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням; також
згідно статей 15, 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання
та право звернутися до суду за його
захистом відповідно до встановлених
способів захисту цивільних прав та
інтересів судом.

Способи захисту прав на земельні
ділянки встановлено ст. 152 Земельного
кодексу України, згідно з якою власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків, захист прав громадян
та юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: визнання прав,
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав, визнання угоди
недійсною, визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування,
відшкодування заподіяних збитків,
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Розглядаючи спір, господарський суд
повинен встановити об`єктивну
наявність порушення чи оспорювання
цивільного права позивача, зміст цього
порушеного права відповідно до
предмету та підстав поданого позову.

Відповідно до статті 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов`язки виникають з дій осіб, що
передбачений актами цивільного
законодавства, а також з дій осіб, що не
передбачені цими актами але за
аналогією породжують цивільні права та
обов`язки; цивільні права та обов`язки
можуть виникати безпосередньо з актів
цивільного законодавства; у випадках
встановлених актами цивільного
законодавства, цивільні права та
обов`язки виникають з актів органів
державної влади, органів влади
Автономної Республіки Крим або органів
місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 3 Земельного Кодексу
України земельні відносини
регулюються Конституцією України, цим
кодексом, а також прийнятими
відповідно до них нормативно-правових
актів.

За статтями 13, 14 Конституції України,
статтею 324 Цивільного кодексу України
земля є об`єктом права власності
Українського народу; від імені
Українського народу права власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, встановлених Конституцією
України.

Підстави набуття прав на землю
визначені розділом IV Земельного
кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 116
Земельного кодексу України, громадяни
та юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до пункту 12 Перехідних
положень Земельного кодексу України до
розмежування земель державної і
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями в межах
населених пунктів, крім земель,
переданих у приватну власність,
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Таким чином, повноваження щодо
розпорядження спірною земельною
ділянкою здійснює Харківська міська
рада Харківської області.

Стаття 156 Земельного кодексу України
визначає перелік випадків, коли
власникам землі та землекористувачам
відшкодовуються збитки. Згідно даної
норми, власникам землі та
землекористувачам відшкодовуються
збитки, заподіяні наслідок: а)
вилучення (викупу)
сільськогосподарських угідь, лісових
земель та чагарників для потреб, не
пов'язаних із сільськогосподарським і
лісогосподарським виробництвом; б)
тимчасового зайняття
сільськогосподарських угідь, лісових
земель та чагарників для інших видів
використання; в) встановлення обмежень
щодо використання земельних ділянок; г)
погіршення якості ґрунтового покриву
та інших корисних властивостей
сільськогосподарських угідь, лісових
земель та чагарників; ґ) приведення
сільськогосподарських угідь, лісових
земель та чагарників у непридатний для
використання стан; д) неодержання
доходів за час тимчасового
невикористання земельної ділянки.

Вказаний перелік підстав для
відшкодування збитків власникам землі
та землекористувачам є вичерпним та
розширеному тлумаченню не підлягає, в
тому числі шляхом прийняття органами
місцевого самоврядування рішень з
цього приводу.

Статтею ст.157 Земельного кодексу
України, визначений порядок
відшкодування збитків власникам землі
та землекористувачам. Так,
відшкодування збитків власникам землі
та землекористувачам здійснюють
юридичні особи, які використовують
земельні ділянки, а також юридичні
особи, діяльність яких обмежує права
власників і землекористувачів або
погіршує якість земель, розташованих
у зоні їх впливу, в тому числі
внаслідок хімічного і радіоактивного
забруднення території, засмічення
промисловими, побутовими та іншими
відходами і стічними водами. Порядок
визначення та відшкодування збитків
власникам землі і землекористувачам
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Порядок визначення та відшкодування
збитків власникам землі і
землекористувачам встановлюється
Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 19.04.1993 р. № 284 (з наступними змінами і
доповненнями від 14.01.2004 р.) затверджений
Порядок визначення та відшкодування
збитків власникам землі та
землекористувачам, згідно якого
відшкодовуються збитки, заподіяні
вилученням (викупом) та тимчасовим
зайняттям земельних ділянок,
встановленням обмежень щодо їх
використання, погіршенням якості
ґрунтового покриву та інших корисних
властивостей земельних ділянок або
приведенням їх у непридатний для
використання стан та неодержанням
доходів у зв'язку з тимчасовим
невикористанням земельних ділянок.

Розміри збитків визначаються
комісіями, створеними Київською та
Севастопольською міськими, районними
державними адміністраціями,
виконавчими комітетами міських (міст
обласного значення) рад.

До складу комісій включаються
представники Київської,
Севастопольської міських, районних
державних адміністрацій, виконавчих
комітетів міських (міст обласного
значення) рад, власники землі або
землекористувачі, яким заподіяні
збитки, представники підприємств,
установ, організацій та громадяни, які
будуть відшкодовувати збитки,
представники державних органів
земельних ресурсів і фінансових
органів, органів у справах
містобудування і архітектури та
виконавчих комітетів сільських,
селищних, міських (міст районного
значення) рад, на території яких
знаходяться земельні ділянки.
Результати роботи комісії
оформляються відповідними актами, що
затверджуються органами, які створили
ці комісії.

Слід зазначити, що вказаним Порядком
передбачено, що збитки відшкодовуються
власникам землі і землекористувачам
підприємствами, організаціями
установами та громадянами, що їх
заподіяли, за рахунок власних коштів не
пізніше одного місяця після
затвердження актів комісій.

Таким чином, статтею 156 Земельного
кодексу України, на відміну від п.5.1
наведеного вище Порядку, не
передбачено такої підстави настання
цивільно-правової відповідальності у
вигляді відшкодування збитків
власникам землі і землекористувачам,
як використання земельної ділянки без
правовстановлюючого документа.

Згідно п.22 ч.1 ст.92 Конституції України,
виключно законами України
визначаються засади цивільно-правової
відповідальності; діяння, які є
злочинами, адміністративними або
дисциплінарними правопорушеннями, та
відповідальність за них визначаються
виключно законами України.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади зобов'язані
діяти лише на підставі та в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України
господарський суд не застосовує акти
державних та інших органів, якщо ці
акти не відповідають законодавству
України.

Та обставина, що п.5.1 Порядку визначення
та відшкодування Харківській міській
раді збитків, заподіяних внаслідок
невикористання земельних ділянок,
самовільного зайняття земельних
ділянок та використання земельних
ділянок з порушенням законодавства про
плату на землю, затвердженого рішенням
Харківської міської ради від 24.06.2009
№130/09 не відповідає положенням чинного
законодавства України, унеможливлює
його застосування при вирішенні даної
справи.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу
України договір оренди земельної
ділянки є однією із форм правочину.
Згідно ст. 203 Цивільного кодексу
України однією з вимог чинності
правочину є вчинення правочину у формі,
встановленій законом та вчинений
особою, що має необхідний обсяг
правоздатності.

При цьому, право оренди земельної
ділянки - це засноване на договорі
строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності
(ст. 93 Земельного кодексу України).

Право власності на землю - це право
володіти, користуватися і
розпоряджатися земельними ділянками.
Право власності на землю набувається
та реалізується на підставі
Конституції України, цього Кодексу, а
також інших законів, що видаються
відповідно до них. Земля в Україні може
перебувати у приватній, комунальній та
державній власності (ст.78 Земельного
кодексу України).

Право постійного користування
земельною ділянкою - це право володіння
і користування земельною ділянкою, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, без встановлення строку. (ст.
79 Земельного кодексу України).

Відповідно до перехідних положень
Земельного кодексу України та ст. 12
Земельного кодексу України сільські,
селищні, міські ради здійснюють
повноваження щодо розпорядження
землями в межах населених пунктів.
Таким чином повноваження з укладення
договорів оренди земельних ділянок, як
і рішення про надання земельної
ділянки належить Харківській міській
раді.

Рішенням Харківської міської ради від
24.06.2009 №130/09 затверджено "Порядок
визначення та відшкодування
Харківській міській раді збитків,
заподіяних внаслідок невикористання
земельних ділянок, самовільного
зайняття земельних ділянок та
використання земельних ділянок з
порушенням законодавства про плату на
землю" (далі - Порядок).

За результатами обстеження посадовими
особами управління земельних відносин
12.04.2013р. складено акт №1404/13, відповідно
до якого визначено межі, площу та
конфігурацію земельної ділянки.
Обстеженням на місцевості встановлено,
що земельна ділянка площею 0,6715 га по
АДРЕСА_1, не огороджена та
використовується ФО-П ОСОБА_1
(відповідачем у справі) для вирощування
декоративних рослин, експлуатації та
обслуговування одноповерхової
нежитлової будівлі літ."Ж-1" (приміщення
магазину для продажу декоративних
рослин), яка належить ФО-П ОСОБА_1 на
праві власності (Договір
купівлі-продажу Ѕ площі будівлі від
07.03.2012 року № 304 та договір
купівлі-продажу Ѕ площі будівлі від
01.03.2012 року № 276)в межах, які визначені у
схемі обґрунтування меж та розмірів
земельної ділянки від 17.12.2012 року.
Документи на право використання
зазначеної земельної ділянки ФО-П
ОСОБА_1 не оформлено, що є порушенням ст.
126 ЗК України.

Комісією для визначення збитків
власникам землі та землекористувачам
проведено перевірку дотримання вимог
земельного законодавства і
встановлено наступне.

Згідно акту про визначення збитків від
22.03.2013р. №353, затвердженого рішенням
виконавчого комітету Харківської
міської ради від 24.04.2013 №280, визнати
неодержаний міською радою дохід в сумі
119239,85 грн. збитками, які нанесені ФО-П
ОСОБА_1 міській раді за використання
земельної ділянки площею 0,6715 га по
АДРЕСА_1 без оформлення документів, що
посвідчують право на земельну ділянку
відповідно до закону.

Згідно із розрахунком розміру збитків
за використання ФО-П ОСОБА_1 земельної
ділянки площею 0,6715 га (в тому числі:
земельна ділянка НОМЕР_1-0,6421 га (землі
промисловості), ділянка НОМЕР_2 - 0,0294 га
(землі комерційного використання) по
АДРЕСА_1 для вирощування декоративних
рослин, експлуатації та обслуговування
нежитлової будівлі (магазину) згідно
акту обстеження, визначення меж, площі
та конфігурації земельної ділянки
№1404/13 від 12.04.2013р., розмір збитків
розраховано: по земельній ділянки №1:
за 2012 рік у розмірі 10698,22 грн., за 2013 рік
-90058,92 грн., всього - 100757,14 грн. , по
земельній ділянки НОМЕР_2: за 2012 рік
-1962,49 грн., за 2013 рік -16520,22 грн., всього -
18482,71 грн., всього на загальну суму 119239,85
грн.

Відповідно до п.5.1 Порядку у випадку
неоформлення документу, що посвідчує
право користування земельною ділянкою
у строк, встановлений рішенням
Харківської міської ради про надання
земельної ділянки збитки визначаються
після закінчення строку, встановленого
в рішенні Харківської міської ради для
оформлення документу, що підтверджує
право користування земельною ділянкою.

Відповідно до п.5.4 Порядку
відшкодування збитків проводиться за
період використання землі з порушенням
земельного законодавства в розмірі
орендної плати за землю, яку власник
землі (міська рада) міг би отримати при
належному виконанні дотриманні)
землекористувачем вимог земельного
законодавства. Збитки визначаються за
ставками орендної плати, які діяли на
момент виникнення таких збитків із
застосування коефіцієнтів, які
дорівнюють подвійній обліковій ставці
Національного Банку України на початок
кожного звітного року відповідно до
рішення Харківської міської ради від
27.02.2008 р. № 41/08 "Про затвердження
Положення про порядок визначення
розмірів орендної плати при укладанні
договорів оренди землі в м. Харкові"(із
змінами та доповненнями, внесеними
рішенням 25 сесії Харківської міської
ради 5 скликання від 10.09.2008 р. № 242/08, 29
сесії Харківської міської ради 5
скликання від 25.02.2009 р. № 32/09).

Відповідно до п.7.1 Порядку після
затвердження акту про визначення
збитків рішенням виконавчого комітету
Харківської міської ради Управління
земельних відносин Департаменту
містобудування, архітектури та
земельних відносин Харківської
міської ради у п'ятиденний термін
направляє суб'єктам повідомлення про
його необхідність відшкодування
збитків (додаток 1).

Повідомлення про результати розгляду
матеріалів комісією по визначенню
збитків, розрахунок суми збитків та
рішення виконавчого комітету
Харківської міської ради про
затвердження акту про визначення
збитків з пропозицією добровільного
відшкодування збитків було направлено
ФО-П ОСОБА_1 23.04.2013р. за №3796/0184-13.

У разі визнання вимог, зазначених у
повідомленні та надання згоди на
добровільне відшкодування збитків
укладається договір про добровільне
відшкодування збитків.

Добровільне відшкодування збитків
здійснюється шляхом укладання
договору про відшкодування збитків
(додаток 2), який готується управлінням
земельних відносин Департаменту
містобудування, архітектури та
земельних відносин Харківської
міської ради.

Згідно з пунктом 7.8 Порядку у випадку
недосягнення сторонами згоди або
неотримання результатів розгляду
повідомлення про необхідність
відшкодування збитків у встановлений
строк з урахуванням поштового обігу,
Управління земельних відносин
Департаменту містобудування,
архітектури та земельних відносин
Харківської міської ради направляє
матеріали щодо відшкодування збитків
до Юридичного департаменту
Харківської міської ради для
підготовки позову про примусове
відшкодування збитків в судовому
порядку.

У передбачений п.7.2 Порядку
(затверджено рішенням Харківської
міської ради №130/09 від 24.06.2009) 10-тиденний
строк вищезазначене повідомлення
відповідачем не розглянуто, станом на
дату розгляду цієї справи договір про
відшкодування збитків відповідно до
п.7.5 Порядку не укладено, в досудовому
порядку спір не врегульовано.

Колегією суддів встановлено, що
земельна ділянка загальною площею 4,8384
га по АДРЕСА_1 надана державному
сільськогосподарському підприємству
ім. Будьонного строком до 10.11.2023 року
для експлуатації і обслуговування
адміністративних, виробничих та
допоміжних будівель та споруд. Договір
оренди землі № 1893 від 18.01.1999 року.

На частині цій земельній ділянки
розташоване нерухоме майно -
одноповерхова нежитлова будівля
літ."Ж-1" (приміщення магазину для
продажу декоративних рослин), яка
належить ФО-П ОСОБА_1 на праві власності
(Договір купівлі-продажу площі будівлі
від 07.03.2012 року № 304 та договір
купівлі-продажу площі будівлі від
01.03.2012 року № 276), що потверджується
витягами про реєстрацію права
власності на нерухоме майно № 33394383 від
05.03.2012 року, № 33468296 від 14.03.2012 року .

Згідно з кадастрової довідки за даними
містобудування кадастру м. Харкова від
28 лютого 2013 року № КД 155 2013, яка видана
ФО-П ОСОБА_1 та на підставі розробленого
КП «Міськпроект» від 12.12.12 архів № 1818
обґрунтування меж та розмірів
земельної ділянки для експлуатації та
обслуговування об'єкта - нежитлової
будівлі «Ж-1» (теплиця) по АДРЕСА_1 для
оформлення права користування,
орієнтована площа землекористування
складає -0,6660 га. Земельну ділянку
перетинають транзитні інженерні
мережі, розташовані опори
освітлення.Відповідно до генерального
плану м. Харкова земельна ділянка
розташована в зоні комунальних
підприємств, складів та баз.Земельна
ділянка розташована поза межами
«червоних ліній» пр. П'ятдесятиріччя
СРСР

З технічного паспорту на нежитлову
будівлю літ. "Ж-1" по АДРЕСА_1 від 21.07.2011 р.
(інвентаризаційна справа № 72356,
реєстровий № 4871), вбачається, що
нежитлова будівля займає площу 255,6 кв.м.

Відповідно до рішення Харківської
міської ради від 25.09.2013 року № 1260/13 ФО-П
ОСОБА_1 надано земельну ділянку із
земель територіальної громади м.
Харкова за рахунок земель
сільськогосподарського призначення
площею, орієнтовно, 0,6660 га для
експлуатації та обслуговування
нежитлової будівлі «»Ж-1» (теплиця) по
АДРЕСА_1.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що позивачем не доведено
факт використання ФО-П ОСОБА_1
земельної ділянки площею 0,6715 га, в тому
числі: земельної ділянки НОМЕР_1 - 0,6421 га
(із земель промисловості), ділянки
НОМЕР_2 - 0,0294 га (із земель комерційного
використання).

Відповідно до ч.4 ст.88 Земельного
кодексу України, територіальні громади
набувають землю у комунальну власність
у разі: а) передачі їм земель державної
власності; б) примусового відчуження
земельних ділянок у власників з
мотивів суспільної необхідності та для
суспільних потреб; в) прийняття
спадщини; г) придбання за договором
купівлі-продажу, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами; ґ)
виникнення інших підстав, передбачених
законом. Територіальні громади сіл,
селищ, міст можуть об'єднувати на
договірних засадах належні їм
земельні ділянки комунальної
власності. Управління зазначеними
земельними ділянками здійснюють
районні або обласні ради.

Згідно із ст.141 Земельного кодексу
України, припинення права власності на
земельну ділянку у разі добровільної
відмови власника землі на користь
держави або територіальної громади
здійснюється за його заявою до
відповідного органу. Органи виконавчої
влади або органи місцевого
самоврядування у разі згоди на
одержання права власності на земельну
ділянку укладають угоду про передачу
права власності на земельну ділянку.
Угода про передачу права власності на
земельну ділянку підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації. Припинення права
постійного користування земельною
ділянкою у разі добровільної відмови
землекористувача здійснюється за його
заявою до власника земельної ділянки.
Власник земельної ділянки на підставі
заяви землекористувача приймає
рішення про припинення права
користування земельною ділянкою, про
що повідомляє органи державної
реєстрації.

За приписами ст. 377 Цивільного кодексу
України, до особи, яка набула право
власності на житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

Відповідно до статті 120 Земельного
кодексу України, у разі набуття права
власності на жилий будинок, будівлю або
споруду, що перебувають у власності,
користуванні іншої особи, припиняється
право власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.

З огляду на приписи статті 182, частини
другої статті 331, статті 657 Цивільного
кодексу України покупець нерухомого
майна вправі вимагати оформлення
відповідних прав на земельну ділянку,
зайняту нерухомістю, з моменту
державної реєстрації переходу права
власності на нерухоме майно.

У разі встановлення факту правомірного
набуття особою права на нерухоме майно
за наявності у попереднього власника
належно оформленого права на земельну
ділянку, на якій воно розміщене,
необхідно враховувати, що така особа
набула права на відповідну земельну
ділянку. З виникненням прав власності
на будівлю чи споруду у юридичної особи
виникає право одержати земельну
ділянку в користування, а розглянути
таке питання та прийняти відповідне
рішення в строки, встановлені законом,
зобов'язаний відповідний повноважний
орган виконавчої влади або орган
місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 124
Земельного кодексу України передача в
оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування згідно з їх
повноваженнями, визначеними статтею 122
цього Кодексу, чи договору
купівлі-продажу права оренди земельної
ділянки (у разі продажу права оренди)
шляхом укладення договору оренди
земельної ділянки чи договору
купівлі-продажу права оренди земельної
ділянки.

Згідно з частинами першою та другою
статті 93 Земельного кодексу України,
право оренди земельної ділянки - це
засноване на договорі строкове платне
володіння і користування земельною
ділянкою, необхідною орендареві для
провадження підприємницької та іншої
діяльності.

Відповідно до частини першої статті 123
Земельного кодексу України, надання
земельних ділянок державної або
комунальної власності у користування
здійснюється на підставі рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування.

У разі надання у користування
земельних ділянок, межі яких не
встановлені в натурі (на місцевості),
органи виконавчої влади або органи
місцевого самоврядування приймають
рішення на підставі проектів
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок.

Рішенням органу місцевого
самоврядування або державної
адміністрації про надання земельної
ділянки господарюючому суб'єкту у
власність або в користування
здійснюється волевиявлення власника
землі і реалізуються відповідні права
у цивільних правовідносинах з
урахуванням вимог Земельного кодексу
України, спрямованих на раціональне
використання землі як об'єкта
нерухомості (власності). Зазначені
рішення органу місцевого
самоврядування або державної
адміністрації є індивідуальними
актами органів держави або місцевого
самоврядування, якими реалізовуються
волевиявлення держави або
територіальної громади як учасника
цивільно-правових відносин і з яких
виникають, змінюються, припиняються
цивільні права і обов'язки.

Частиною четвертою статті 15 Закону
України "Про оренду землі" визначено, що
проект відведення земельної ділянки є
невід'ємною частиною договору оренди
земельної ділянки.

Таким чином, розроблення зазначеного
проекту згідно із законом є
передумовою для винесення органами
виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування рішення про
надання у користування земельних
ділянок та укладення договору оренди
землі.

З огляду на викладене, після набуття
права власності на житловий будинок,
будівлю, споруду особа має право на
одержання земельної ділянки у
власність або в користування і право
вимагати оформлення документів, що
посвідчують право власності або право
користування земельною ділянкою, а
розглянути таке питання та прийняти
відповідне рішення в строки,
встановлені законом, зобов'язаний
відповідний повноважний орган
виконавчої влади або орган місцевого
самоврядування. Відтак, наявність
рішення відповідного органу про
надання земельної ділянки є необхідною
умовою укладення договору оренди
земельної ділянки, яка перебуває у
державній або в комунальній власності,
тобто укладення договору оренди
земельної ділянки є похідним від
відповідного рішення органу державної
влади чи органу місцевого
самоврядування про передачу земельної
ділянки у власність чи в користування.

Згідно ст. 125 Земельного кодексу
України право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Право власності, користування
земельною ділянкою оформлюється
відповідно до Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" - ст. 126
Земельного кодексу України.

Отже, при переході права власності на
будівлю, право власності чи
користування земельною ділянкою під
цією будівлею переходить не
автоматично.

Право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом, крім
випадків, визначених частиною другою
цієї статті, право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державним актом на право
постійного користування земельною
ділянкою, право оренди земельної
ділянки посвідчується договором
оренди землі, зареєстрованим
відповідно до закону (ст. 126 Земельного
Кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи,
земельна ділянка загальною площею
4,8384га по АДРЕСА_1 надана державному
сільськогосподарському підприємству
ім. Будьонного строком до 10.11.2023 року
для експлуатації і обслуговування
адміністративних, виробничих та
допоміжних будівель та споруд. Договір
оренди землі № 1893 від 18.01.1999 року.

Доказів того, що передбачені законом
докази розірвання або припинення
користування спірною земельною
ділянкою в матеріалах справи відсутні.

Здійснення продажу - нежитлової
будівлі «Ж-1» (теплиці) по АДРЕСА_1 на
підставі договір купівлі-продажу площі
будівлі від 07.03.2012 року № 304 та договір
купівлі-продажу площі будівлі від
01.03.2012 року № 276), відповідачу (ФО-П
ОСОБА_1О.), автоматично не позбавляє
державне сільськогосподарське
підприємство ім. Будьонного права
користування на спірну земельну
ділянку.

Переоформлення права користування є
правом землекористувача, а не його
обов'язком, користувач може його
здійснити за власним бажанням та на
власний ризик.

Позивачем не надано доказів на
підтвердження державної реєстрації
договорів оренди на спірну земельну
ділянку з ФО-П ОСОБА_1 або іншої особою,
або докази розірвання або припинення
права користування спірною земельною
ділянкою державним
сільськогосподарським підприємством
ім. Будьонного на підставі договору
оренди землі № 1893 від 18.01.1999 року.

В обґрунтування позовних вимог
прокурор та позивач посилаються на
використання відповідачем земельної
ділянки без правовстановлюючих
документів (без оформлення договору
оренди) та наявність підстав для
відшкодування позивачу шкоди у вигляді
неодержаної орендної плати покладено
Порядок визначення та відшкодування
Харківській міській раді збитків,
заподіяних внаслідок невикористання
земельних ділянок, самовільного
зайняття земельних ділянок та
використання земельних ділянок з
порушенням законодавства про плату на
землю, затверджений рішенням
Харківської міської ради від 24.06.2009
№130/09, акт обстеження земельної ділянки
№1404/13 від 14.03.2013р., складений посадовими
особами відділу самоврядного контролю
Управління земельних відносин
Харківської міської ради відповідно до
ст.189 Земельного кодексу України, та акт
комісії від 22.04.2013 р. №353 про визначення
збитків, затверджений рішенням
виконавчого комітету Харківської
міської ради від 24.04.2013р. №280.

Окрім того, в обґрунтування підстав
позову прокурор послався на положення
вказаного Порядку, які встановлюють
право Харківської міської ради на
відшкодування збитків у випадку
неоформлення потенційним орендарем
документу, що посвідчує право
користування земельною ділянкою у
строк, встановлений рішенням
Харківської міської ради про надання
земельної ділянки, причому такі збитки
визначаються за період після
закінчення строку, встановленого в
рішенні Харківської міської ради для
оформлення документу, що підтверджує
право користування земельною ділянкою.

Однак, згідно зі ст.188 Земельного
кодексу України державний контроль за
використанням та охороною земель
здійснюється спеціально уповноваженим
органом виконавчої влади з питань
земельних ресурсів (в даному випадку -
Управлінням з контролю за
використанням та охороною земель у
Харківській області), а згідно зі ст.10
Закону України "Про державний контроль
за використанням та охороною земель"
складання актів перевірок дотримання
вимог земельного законодавства
відноситься до повноважень саме
державних інспекторів у сфері
державного контролю за використанням
та охороною земель, але аж ніяк не до
повноважень працівників виконавчого
органу місцевої ради.

Відповідно до п.3 Порядку визначення та
відшкодування збитків власникам землі
і землекористувачам, затвердженого
постановою КМ України від 19.04.1993р. №284,
відшкодуванню підлягають: вартість
житлових будинків, виробничих та інших
будівель і споруд, включаючи
незавершене будівництво; вартість
плодоягідних та інших багаторічних
насаджень; вартість лісових і
дерево-чагарникових насаджень;
вартість водних джерел (колодязів,
ставків, водоймищ, свердловин тощо),
зрошувальних і осушувальних систем,
протиерозійних і протиселевих споруд;
понесені витрати на поліпшення якості
земель за період використання
земельних ділянок з урахуванням
економічних показників, на незавершене
сільськогосподарське виробництво
(оранка, внесення добрив, посів, інші
види робіт), на розвідувальні та
проектні роботи; інші збитки власників
землі і землекористувачів, у тому числі
орендарів, включаючи і неодержані
доходи, якщо вони обґрунтовані.

Статтею 156 Земельного кодексу України,
на відміну від п.5.1 наведеного вище
Порядку, не передбачено такої підстави
настання цивільно-правової
відповідальності у вигляді
відшкодування збитків власникам землі
і землекористувачам, як неоформлення
правовстановлюючого документу
(договору оренди) у строк, встановлений
органом місцевого самоврядування, в
зв'язку відповідний пункт Порядку
суперечить імперативним приписам п.22
ч.1 ст.92 Конституції України, згідно
якої засади цивільно-правової
відповідальності визначаються
виключно законами України, але аж ніяк
не актами органів місцевого
самоврядування.

Тобто, Рішення виконавчого комітету
Харківської міської ради Харківської
області від 24.04.2013 року № 280 є
внутрішнім документом, що визначає в
такий спосіб розмір збитків для
звернення до суду, і не є правовою
підставою для нарахування збитків.

Аналогічної правової позиції
дотримується і Вищий господарський суд
України у постанові від 27.09.2011 року у
справі №5023/338/11.

Натомість, на вимогу ухвали суду,16
жовтня 2013 року Державною інспекцією
сільського господарства в Харківської
області здійснено позапланову
перевірку дотримання ФО-П ОСОБА_1 вимог
земельного законодавства стосовно
земельної ділянки
сільськогосподарського призначення,
орієнтованою площею 0,6660 га,
розташованої по АДРЕСА_1, про що
складено відповідний акт перевірки за
№ 437. Перевіркою встановлено, що ФО-П
ОСОБА_1 вимоги щодо використання
земельної ділянки за цільовим
призначенням (сільськогосподарського
призначення) виконано; самовільно
зайнятих земель при використанні
зазначеної земельної ділянки, не
виявлено; шкода земельним ресурсам
внаслідок самовільного зайняття
земельної ділянки орієнованою площею
0,6660 га, не заподіяна; шкода земельним
ресурсам внаслідок самовільного
зайняття земельної ділянки не за
цільовим призначенням, не заподіяна;
шкода земельним ресурсам внаслідок
зняття ґрунтового покрову (родючого
шару ґрунту) без спеціального дозволу,
не заподіяна.

Посилаючись в обґрунтування своїх
висновків на відсутність визнання
незаконним в судовому порядку рішення
Харківської міської ради від 10.04.2013 №227
та рішення Харківської міської ради
від 24.06.2009 №130/09, позивачем та
прокурором не враховано, що відповідно
до ч.2 ст.4 ГПК України господарський суд
не застосовує акти державних та інших
органів, якщо ці акти не відповідають
законодавству України.

Наведеної правової позиції
дотримується Верховний Суд України при
здійсненні касаційного перегляду
судових рішень у справах про
відшкодування збитків у постановах ВСУ
від 20.02.2007 у справі №39/300, від 03.04.2007 у
справі №2- 14/144-2006(2-19/144-2006, 2-19/13778-2005) та
від 11.03.2008 у справі №30/146-07-4216.

Предметом правового регулювання норм
ст.ст. 156, 157 Земельного кодексу України
та Порядку визначення та відшкодування
збитків власникам землі та
землекористувачам, затвердженого
постановою КМ України від 19.04.1993р. №284, є
відшкодування збитків власникам землі
та землекористувачам, заподіяних
внаслідок законного вилучення
земельних ділянок на користь інших
осіб, їх тимчасового зайняття такими
користувачами та обумовленого цим
неодержання власником (позивачем)
доходів за час тимчасового
невикористання земельної ділянки.

Наведене вище переконливо свідчить про
недоведеність прокурором та позивачем
обставин та підстав нарахування і
стягнення з відповідача збитків у
розмірі 119239,85 грн.

Передчасно вказуючи на доведеність
завдання позивачу збитків у вигляді
упущеної вигоди (неодержаних доходів
по орендній платі), позивач та прокурор
не врахували, що відповідно до приписів
ст.142 ГК України прибуток (доход)
суб'єкта господарювання є показником
фінансових результатів його
господарської діяльності, що
визначається шляхом зменшення суми
валового доходу суб'єкта
господарювання за певний період на
суму валових витрат та суму
амортизаційних відрахувань.

У п.3.8 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.05.11
року №6 "Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин" зазначається, що
вирішуючи спори за позовами органів
державної влади або місцевого
самоврядування про стягнення з особи,
яка набула у власність житловий
будинок, будівлю або споруду і не
переоформила право користування
земельною ділянкою, шкоди у вигляді
упущеної вигоди (зокрема у розмірі
неодержаної плати за оренду земельної
ділянки), господарські суди повинні
брати до уваги загальні положення ст.22
ЦК України та частини другої статті 224
ГК України. Крім того, для застосування
такого заходу відповідальності слід
встановлювати, як наявність у діях
винної особи усіх чотирьох елементів
складу цивільного правопорушення
(протиправної поведінки, збитків,
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою та збитками і вини).

У розгляді таких спорів господарські
суди мають докладно з'ясовувати
причини не оформлення чи несвоєчасного
оформлення відповідного
землекористувача та обставини,
пов'язані із вжиттям господарюючими
суб'єктами усіх залежних від них
заходів щодо одержання документів, які
посвічують право землекористування.
При цьому слід враховувати вимоги
частини другої статті 120 ЗК України,
якою передбачено, що у разі коли
житловий будинок, будівля або споруда
розміщені на земельній ділянці, що
перебуває у користуванні, то в разі
набуття права власності на ці об'єкти
до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Якщо у розгляді справи буде з'ясовані
обставини, зазначені в абзаці третьому
підпункту 3.4 пункту 3 цієї постанови, і
що суб'єкт господарювання вживав
необхідних заходів щодо оформлення
свого права землекористування, то
відсутність у нього переоформлених на
його ім'я право встановлюваних
документів на земельну ділянку не може
оцінюватися, як правопорушення.

Дійсно, відповідно до ст.152 Земельного
кодексу України власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Статтею 22 Цивільного кодексу України
встановлено, що особа, якій завдано
збитків в результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитки відшкодовуються
у повному обсязі, якщо договором або
законом не передбачено відшкодування у
меншому або більшому розмірі.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку
зі знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки );

2) доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Під шкодою розуміють зменшення або
втрату певного особистого чи майнового
блага.

Відповідно до ст.1166 Цивільного кодексу
України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правом фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Реальні збитки - це втрати, яких особа
зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також втрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права.

Неодержаний прибуток (упущена вигода) -
це розрахункова величина втрати
очікуваного приросту в майні, що
базується на даних бухгалтерського та
податкового обліку, які беззастережно
підтверджують реальну можливість
отримання потерпілим суб'єктом
господарювання певних грошових сум чи
інших цінностей, якщо інший учасник
відносин у сфері господарювання не
допустив би правопорушення.

Такий елемент, як наявність збитків,
полягає у будь-якому знеціненні блага,
що охороняється законом.

Протиправна поведінка заподіювача
збитків полягає у порушенні правової
норми, що виявляється у здійсненні
заборонених правовою нормою дій або в
утриманні в здійсненні наказів
правової норми діяти певним чином.

Для застосування деліктної
відповідальності необхідною є
наявність складу правопорушення, а
саме: протиправної поведінки особи,
шкідливого результату такої поведінки
(шкоди), причинного зв'язку між
протиправною поведінкою та шкодою і
вини особи, яка заподіяла шкоду.

Колегія суддів враховує, що наведеної
правової позиції дотримується також
Верховний Суд України при здійсненні
перегляду судових рішень у справах зі
спорів про відшкодування збитків у
вигляді упущеної вигоди (постанови ВСУ
від 30.05.2006 у справі №42/266-6/492, від 20.02.2007 у
справі №39/300, від 03.04.2007 у справі
№2-14/144-2006(2-19/144-2006, 2-19/13778-2005) та від 11.03.2008
у справі №30/146-07-4216).

Згідно зі статтею 623 Цивільного кодексу
України боржник, який порушив
зобов'язання, має відшкодувати
кредиторові завдані цим збитки. Розмір
збитків, завданих порушенням
зобов'язання, доказується кредитором.

Аналогічна за змістом правова норма
встановлена ст. 224 Господарського
кодексу України, згідно з якою, учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено. Під збитками
розуміються витрати, зроблені
управленою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Водночас, сума збитків, яку просить
стягнути позивач та прокурор,
обґрунтовується умовним припущенням
про можливість отримання ним прибутку
в результаті випадкового збігу
обставин.

За таких обставин наявність
теоретичного обґрунтування можливості
отримання прибутку ще не є підставою
для його стягнення. Стягнення збитків у
вигляді упущеної вигоди є одним із
видів цивільно-правової
відповідальності. Для застосування
такої міри відповідальності потрібна
наявність усіх елементів складу
цивільного правопорушення, а саме:
протиправної поведінки, збитків,
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками і вини.
За відсутності хоча б одного з цих
елементів цивільна відповідальність
не настає.

Проте, прокурор та позивач не довели, що
позивачу дійсно було завдано збитків, у
чому полягає протиправна поведінка та
вина відповідача, а також не довели
причинний зв'язок між такою поведінкою
і збитками, та сам розмір збитків, що
стягується.

Матеріалами справи повністю
спростовується твердження прокурора
про бездіяльність відповідача в
укладанні договору оренди землі,
оскільки на замовлення відповідача КП
«Міськпроект» було розроблено
обґрунтування меж та розмірів
земельної ділянки для експлуатації та
обслуговування об'єкта - нежитлової
будівлі «Ж-1» (теплиця) по АДРЕСА_1, яке
затверджено заступником головного
архітектора міста 17.12.2012 року, до
міськради неодноразово направлялись
листи з проханням надати згоду на
розробку проекту відведення
зазначеної земельної ділянки, отримано
кадастрову довідку, надану Службою
містобудівного кадастру та згоду
попереднього землекористувача на
припинення права користування
земельною ділянкою. Зазначені та інші
документи були подані відповідачем в
березні 2013 року до Управління
земельних відносин Харківської
міської ради для підготовки пропозицій
міській ради щодо надання дозволу на
розробку

Згідно п.3.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №6 від
17.05.2011 року "Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин" господарським
судам необхідно досліджувати, чи
передбачено спеціальним законом
отримання правовстановлюючих
документів на земельну ділянку для
розміщення певних об'єктів, причини
відсутності таких документів у особи,
що використовує земельну ділянку,
наявність у особи права на отримання
земельної ділянки у власність чи в
користування, вжиття нею заходів до
оформлення права на земельну ділянку
тощо.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що факт здійснення
відповідачем всіх необхідних та
законодавчо визначених дій для
укладення договору оренди земельної
ділянки виключає наявність вини з боку
відповідача , як однієї із ознак,
необхідної для стягнення збитків за
використання земельної ділянки без
правовстановлюючих документів.

Крім того, слід зазначити, що
відповідно до ч.4 ст.623 ЦК України при
визначенні неодержаних доходів
(упущеної вигоди) враховуються заходи,
вжиті кредитором щодо їх одержання.

Вимога про відшкодування збитків у
вигляді неодержаних доходів (упущеної
вигоди) покладає на кредитора обов'язок
довести, що ці доходи (вигода) не є
абстрактними, а дійсно були б ним
отримані в разі належного виконання
боржником своїх обов'язків. При
визначенні реальності неодержаних
доходів мають враховуватися заходи,
вжиті кредитором для їх одержання. У
вигляді упущеної вигоди
відшкодовуються ті збитки, які могли б
бути реально отримані при належному
виконанні зобов'язання.

Прокурор та орган місцевого
самоврядування не надали суду доказів
здійснення ними відповідних заходів,
спрямованих на уникнення збитків.

Відтак, за відсутності вини
відповідача, відсутні й правові
підстави для стягнення збитків у
вигляді неодержаного прибутку через не
укладення договору оренди земельної
ділянки на підставі ч.1 ст.224
Господарського кодексу України, ст.22
Цивільного кодексу України.

Обставини справи свідчать про те, що
позивачем не вживались заходи щодо
одержання доходів у вигляді орендної
плати, а також заходи на уникнення
збитків, зокрема, позивач не звертався
з листом-пропозицією до відповідача
про укладення договору оренди
земельної ділянки або з позовом про
спонукання до укладення договору
оренди, тощо.

Пунктом 5.4 Порядку передбачено
можливість відшкодування збитків у
збільшеному розмірі (за ставками
орендної плати із застосуванням
коефіцієнтів, що дорівнюють подвійній
обліковій ставці НБУ на початок
звітного року), що суперечить вимогам
ч.3 ст.22 ЦК України, згідно якої збитки
відшкодовуються у повному обсязі, якщо
договором або законом не передбачено
відшкодування у меншому або більшому
розмірі.

Отже, законодавець не наділяє органи
місцевого самоврядування
повноваженнями приймати рішення про
збільшення розміру відшкодування
збитків, за винятком випадку укладення
між сторонами договору з цього приводу,
чого з матеріалів справи не вбачається
та судом не встановлено.

Таким чином, колегія суддів приходить
висновку, що позивачем безпідставно
нараховані збитки за використання ФО-П
ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,6715 га
за ставками орендної плати для земель
промисловості та земель комерційного
використання, відмінної від категорії
земель сільськогосподарського
призначення, із застосуванням
коефіцієнтів, що дорівнюють подвійній
обліковій ставці НБУ на початок
звітного року.

Більш того, суд зазначає, що відповідно
до норм Податкового кодексу України
плата за землю (земельний податок та
орендна плата на земельні ділянки
державної та комунальної власності)
належить до загальнодержавних
податків і зборів.

Розміри та порядок плати за землю
визначає Податковий кодекс України,
згідно з яким плата за землю
справляється у двох формах - земельний
податок та орендна плата за земельні
ділянки державної та комунальної
власності.

При цьому суд зазначає, що законною
підставою для сплати орендної плати у
відповідності до ст. 21 Закону України
"Про оренду землі", яка кореспондується
з п. 288.1 ст. 288 Податкового кодексу
України, є наявність такої умови, як
укладений і зареєстрований у
встановленому законом порядку договір
оренди.

Контроль за правильністю обчислення і
справляння плати за землю здійснюється
органами державної податкової служби.

П. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України
встановлено, що при переході права
власності на будівлю, споруду (їх
частину) податок за земельні ділянки,
на яких розташовані такі будівлі,
споруди (їх частини), з урахуванням
прибудинкової території сплачується
на загальних підставах з дати
державної реєстрації права власності
на нерухоме майно.

Таким чином, як вбачається з аналізу
положень п. 287.6 ст. 287 Податкового
кодексу України за відсутністю у
користувача земельної ділянки
документів, визначених у ст. 126
Земельного кодексу України, які
засвідчують право на земельну ділянку
у встановленому законом порядку, такий
користувач здійснює фактичне
користування з зобов'язанням сплатити
за період користування у поточному
році податку на землю.

В процесі розгляду справи, колегією
суддів встановлено, що державне
сільськогосподарське підприємство ім.
Будьонного стоїть на обліку
Індустріальній міжрайонній державній
податковій інспекції м. Харкова
Харківської області ДПС (Фрунзенський
район м. Харкова), як платник податку на
землю згідно договору оренди на право
користування землею від 18.01.1999 року з
терміном дії до 2023 року, дата державної
реєстрації 17.03.1999 № 1893 за адресою: по
АДРЕСА_1 загальною площею 48384 кв.м. та в
порядку п.п. 14.1.3 Податкового кодексу
України подає звітність Інспекції,
сплачує земельний податок, станом на
01.04.2013 року обліковується переплата 359,46
грн.

Таким чином, висновки акту № 353
обстеження, визначення меж, площі та
конфігурації земельної ділянки по
АДРЕСА_1 та акту № 353 про визначення
збитків, що плата за використання
земельної ділянки не здійснюється, є
безпідставними.

З огляду на наведене, враховуючи
наявність права користування щодо
земельної ділянки, за використання
відповідачем якої позивачем заявлені
до стягнення збитки у вигляді упущеної
вигоди, а отже, право позивача, як
орендодавця вимагати та
кореспондуючий цьому праву обов'язок
орендаря сплачувати орендну плату, суд
зазначає, що позивачем, всупереч
положень ст.ст. 4-3, 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України, не
доведено причинно-наслідкового зв'язку
між використанням відповідачем -ФО-П
ОСОБА_1 земельної ділянки та збитками у
вигляді неодержаного доходу за
використання земельних ділянок,
переданих в користування державному
сільськогосподарському підприємству
ім. Будьонного .

Позивачем на момент розгляду справи не
обґрунтовано і не доведено самого
права (як його наявності, так і його
порушення як обов'язкової передумови
для здійснення судового захисту), -
вимагати від відповідача
відшкодування збитків, правовим
підґрунтям для яких є положення
ст.ст.156, 157 Земельного кодексу України,
Постанови Кабінету Міністрів України
від 19.04.1993р. №284, що також визначені
позивачем у якості законодавчих
підстав позовних вимог, з огляду на те,
що позивачем право користування
земельними ділянками передано іншій
особі, яка, згідно чинного
законодавства, є землекористувачем
вказаної земельної ділянки та,
відповідно до приписів наведених вище
правових норм, має право на
відшкодування збитків.

Водночас, колегія суддів не бере до
уваги доводи позивача про несплату
відповідачем земельного податку як
підставу порушення ним порядку плати
за землю, яку відповідач використовує в
комерційних цілях, та спричинення у
зв'язку із цим збитків для бюджету. При
цьому, колегія суддів враховує факт
відмови прокурора від позову з цих
самих підстав.

Судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. (ст. 4-3 ГПК України).

Доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору (ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України).

Згідно ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковими.

Отже, колегія суддів дійшла висновку,
що позивачем не надано належних та
відповідних доказів, в розумінні
статті 34 Господарського
процесуального кодексу України, на
підтвердження своїх вимог про
стягнення збитків з відповідача у
розмірі 119239,85 грн.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що позовні
вимоги прокурора є безпідставними та
необґрунтованими, не підтверджені
доданими до матеріалів справи
доказами, а тому є такими, що не
підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд керується ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України. У спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав
судовий збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином, при відмові у позові, судовий
збір покладається на прокурора, але у
відповідності до положень ст. 5 ЗУ "Про
судовий збір", прокурор звільнений від
сплати судового збору. Враховуючи те,
що прокурор відмовився від позову, а
позивач наполягав на його задоволенні,
судові витрати в сумі 2% від заявленої
суми позову в розмірі 2384,80 грн.
покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції
України, ст. 287 Податкового кодексу
України, ст.ст.19, 20, 24,123, 124, 126, 156, 157
Земельного кодексу України, статтями
11,16, 22, 202, 1166, 1167 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 20, 173, 174, 179, 193, 224
Господарського кодексу України,
статтями 1, 4, 12, 22, 27, 29, 32, 33, 43, 49, 65, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Стягнути з Харківської міської ради
(61200, м. Харків, майдан Конституції, 7, ) на користь Державного
бюджету України (отримувач коштів -
УДКСУ у Дзержинському районі м. Харкова
Харківської області, код за , МФО 851011, номер рахунку 3003,
банк отримувача ГУДКСУ у Харківській
області, код класифікації доходів
бюджету 22030001) - 2384,80 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 11.03.2014 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя Р.М.
Аюпова О.О. Мамалуй О.В. Погорелова

справа № 922/3361/13