м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/1611/14 20.03.14
За позовом Приватного підприємства
до 1) Товариства з обмеженою
відповідальністю "Хімагромаркетинг "
2) Товариства з обмеженою
відповідальністю "Хімінвест-плюс"
про визнання договору недійсним
Суддя Полякова К.В.
Представники сторін:
Від позивача: не з'явився,
Від відповідача1: Кравець О.І. (дов. №б/н
Від відповідача2: не з'явився,
Приватне підприємство "Таврія"
звернулось до Господарського суду
міста Києва із позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Хімагромаркетинг" та Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Хімінвест-плюс" про визнання договору
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
стверджує, що укладений 03.09.2012 між ТОВ
«Хімагромаркетинг» та ТОВ
«Хімінвест-плюс» Договір поруки №
ПР-07-0073 є фіктивним правочином, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювались цим
правочином, а також спрямований на
визначення підсудності спору щодо
договірних відносин, у зв'язку із чим
даний договір підлягає визнанню
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 07.02.2014 порушено провадження
за вищезазначеним позов та призначено
справу № 910/1611/14 до розгляду на 20.02.2014
Судове засідання з розгляду даної
справи 20.02.2014 через технічні причини не
відбулось, у зв'язку із чим, ухвалою
суду судовий розгляд призначений на
24.02.2014 до відділу діловодства та
документообігу Господарського суду
міста Києва від позивача надійшла
телеграма з проханням перенести
розгляд справи 20.02.2014 року.
До судового засідання 20.03.2014 позивач не
направив свого представника, про дату,
час та місце проведення судового
засідання повідомлений належним чином,
причини неявки суду не повідомив.
Представник відповідача1 під час
судового засідання 20.03.2014 надав усні
пояснення по суті спору та просив у
позові відмовити, додатково надав
документи на виконання вимог ухвали
від 07.02.2014 та 20.02.2014 року.
Відповідач2 не забезпечив явку свого
представника для участі у судовому
засіданні, причини неявки суду не
повідомив, хоча про дату, час та місце
проведення судового засідання
повідомлений належним чином.
Приписи статті 22 Господарського
процесуального кодексу України (далі
ГПК України) зобов'язують сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами.
Нормами ст. 77 ГПК України передбачено,
що господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених ст. 69 цього
Кодексу розгляд справи, коли за якихсь
обставин спір не може бути вирішено в
Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.
Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку нез'явлення
в засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
За таких обставин, незважаючи на те, що
позивач та відповідач2 не з'явився на
виклик суду, за висновками суду, наявні
у матеріалах справи документи достатні
для прийняття повного та
обґрунтованого судового рішення, а
неявка вказаних учасників судового
спору не перешкоджає вирішенню справи
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника відповідача1, з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -
03.09.2012 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Хімагромаркетинг»
(Кредитор) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Хімінвест-плюс»
(Поручитель) укладено Договір поруки №
ПР-07-0073 (далі - Договір).
Відповідно до умов укладеного Договору
(п. 1.1.), Поручитель поручається перед
Кредитором за виконання обов'язків
Приватним підприємством «Таврія»
(Боржник) за договорами передбаченими
розділом 2 цього Договору, а саме за
Договором поставки №АП-07-0073 від 28.03.2012,
додатковим договором № АП-07-0073ДС1 від
10.05.2012, додатковим договором №
АП-07-0073ДС2 від 31.08.2012 та договором
поставки № АП-07-0136 від 28.03.2012 року (п. 2.1.
Пунктом 1.3. Договору передбачено, що
обсяг відповідальності Поручителя
перед Кредитором за цим Договором
обмежується сплатою суми основного
Так, рішенням Господарського суду
міста Києва від 01.04.2013 у справі №
постановою Київського апеляційного
07.08.2013, встановлено розмір
заборгованості за договорами
основного зобов'язання та стягнуто
солідарно з боржника та поручителя 510
986,98 грн. суму основного боргу та
стягнуто з боржника штрафу у розмірі 94
775,98 грн., пеню у розмірі 11 821,51 грн. та 40%
річних у розмірі 30 863,03 грн.
Приватне підприємство «Таврія»
звертаючись із даним позовом до суду,
посилається на положення статті 203
Цивільного кодексу України та просить
визнати Договір поруки № ПР-07-0073 від
03.09.2012 недійсним, оскільки даний
правочин не є договором поруки так як
не спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача не підлягають
задоволенню з наступних підстав.
Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу
України (далі ЦК України) України
передбачає, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
Згідно ч.1 статті 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України,
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
З метою захисту законних прав та
інтересів фізичних та юридичних осіб
при укладанні різноманітних
правочинів та договорів законодавство
передбачає ряд способів, які сприяють
виконанню зобов'язань - способи або
види забезпечення виконання
Нормами статті 546 Цивільного кодексу
України, визначено, що виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, при триманням, завдатком.
За договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником, як то передбачено
положеннями статті 553 ЦК України.
Положеннями частини 2 статті 16 ЦК
України визначено, що одним із способів
захисту цивільного права може бути
зокрема, визнання правочину недійсним.
Нормами статті 234 Цивільного кодексу
України встановлено, що фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
Судом встановлено, що ТОВ
«Хімагромаркетинг», звернувшись до
суду із позовом про стягнення
заборгованості за договорами
основного зобов'язання до поручителя
та боржника, реалізував своє право як
кредитора у зобов'язанні.
З огляду на встановлене вище, суд
вважає хибними твердження позивача
щодо фіктивності Договору поруки,
оскільки реальним правовим наслідком
укладення суб'єктами господарювання
договору поруки є отримання кредитором
додаткового солідарного боржника за
господарським зобов'язанням. Факт
заявлення позову до обох солідарних
боржників є одним з доказів того, що
укладення відповідачами за позовом
договору поруки мало метою отримання
саме тих правових наслідків, які
встановлені для цього зобов'язання.
Суд погоджується з доводами Приватного
підприємства «Таврія» про те, що
укладений відповідачами правочин
розширює підсудність при вирішенні
спорів, проте ця обставина не може мати
наслідком визнання відповідного
За статтею 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент його
вчинення стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 Цивільного кодексу України, тобто,
зміст правочину не може суперечити
Цивільному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним та
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
За статтями 6, 627 та 628 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості; зміст договору
становлять умови, визначені на розсуд
сторін та погоджені ними, та умови, які
є обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.
Суперечність договору положенням
чинного законодавства означає
врегулювання правовідносин сторін
всупереч імперативним нормам
Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК
Згідно статті 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити
Цивільному Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Усі вище наведені вимоги статті 203 ЦК
України, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, дотримані
сторонами під час укладання Договору
поруки №ПР-07-0073 від 03.09.2012 року.
У пункті 2.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№ 11 від 29.05.2013 зазначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.
Оскільки, спірний Договір поруки №
ПР-07-0073 від 03.09.2012 спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним, та не містить
положень, які б суперечили вимогам
чинного законодавства або інтересам
сторін, а волевиявлення сторін
правочину було вільним і відповідало
їх внутрішній волі, що відповідає
загальним вимогам, встановленим
статтею 203 Цивільного кодексу України,
тому сторонами при укладанні спірного
договору поруки додержано всіх
необхідних вимог щодо чинності
Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.
Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
З огляду на вищевикладене, позивачем не
надано будь-яких допустимих доказів на
підтвердження викладених у позовній
заяві обставин, таким чином, суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для визнання недійсним
Договору поруки №ПР-07-0073 від 03.09.2012, а
тому позовні вимоги позивача є
необґрунтованими, документально
недоведеними та такими, що підлягають
Відповідно до статті 44 ГПК України,
судові витрати складаються з судового
збору, сум, що підлягають сплаті за
проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати,
повернення і звільнення від сплати
встановлюються законом.
Судовий збір, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються на позивача.
На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 32-34, 49, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -
У задоволенні позову Приватного
підприємства "Таврія" до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Хімагромаркетинг" та Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Хімінвест-плюс" про визнання договору
поруки недійсним- відмовити.
Рішення постановлено у нарадчій
кімнаті та проголошено його вступну та
резолютивну частину у судовому
засіданні 20.03.2014 року.

Повний текст рішення буде складено
протягом п'яти днів з дня проголошення
вступної та резолютивної частини
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено

та підписано 25.03.2014 року

Суддя
К.В. Полякова