ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.03.14р. Справа № 904/1147/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю фірми "МУШКЕТЕР",
м.Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-комерційна фірма
"Укрцентропак", м. Дніпропетровськ

про визнання договору недійсним

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Шевцова
В.В.

Представники:

від позивача: Биструшкін О.С.,
представник за довіреністю № б/н від
14.12.13р.

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Ухвалою господарського суду від
25.02.14р. порушено провадження у справі
№904/1147/14 за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю фірми
"МУШКЕТЕР" (далі - позивач) до Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Виробничо-комерційна фірма
"Укрцентропак" (далі - відповідач) про
визнання недійсним договору поставки
№ 020412 від 02.04.12р. Справу призначено до
розгляду на 20.03.14р.

Ухвалою господарського суду від
20.03.14р. відкладено розгляд справи на
26.03.14р.

26.03.14р. у судовому засіданні
повноважний представник позивача
заявлені позовні вимоги підтримав та
просив суд задовольнити їх у повному
обсязі. Крім того, повноважний
представник позивача заявив
клопотання про долучення до матеріалів
справи витребувані судом документи.

В свою чергу, повноважний
представник відповідача у судове
засідання не з'явився, але 25.03.14р. до
суду від відповідача надійшло
клопотання про проведення судового
засідання за відсутністю повноважного
представника відповідача, з
урахуванням наданих раніше заперечень
проти позовних вимог. Крім того, до суду
відповідач надав клопотання про
долучення до матеріалів справи докази
повідомлення позивача про день, час та
місце розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене,
господарський суд вважає за можливе
розглянути справу в даному судовому
засіданні без участі повноважного
представника відповідача за наявними в
ній матеріалами.

В судовому засіданні 26.03.14р. оголошено
вступну та резолютивну частини
судового рішення, згідно зі ст.85
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши матеріали справи, подані
документи, заслухавши пояснення
повноважного представника позивача,
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

02.04.2012 року між позивачем та
відповідачем укладено договір
поставки № 020412 (далі - Договір
поставки), відповідно до умов п. 1.1
якого, відповідач зобов'язується у
порядку та строки, встановлені
Договором, передати у власність
позивачу, а позивач зобов'язується
прийняти товар та оплатити його на
умовах, визначених в даному Договорі.

В п. 1.3. Договору поставки зазначено про
те, що кількість, асортимент товару
зазначається у Специфікаціях на кожну
поставку та видаткових накладних, які є
невід'ємною частиною даного Договору.

Відповідно до п. 1.4. Договору поставки,
ціна на товар визначається у
Специфікаціях на кожну поставку.

Згідно з п. 1.5. Договору поставки,
відповідач гарантує, що товар належить
йому на праві власності, товар не
відчужений, не закладений, не перебуває
у спорі та під арештом, ніяких прав
третіх осіб відносно нього у третіх
осіб немає.

В п. 2.1. Договору поставки зазначено про
те, що якість товару, поставленого по
даному Договору повинно відповідати
законам, підзаконним актам, а також
вимогам, установленим державними
стандартами та технічним умовам,
діючих в Україні для даного виду
товару.

Як зазначено у п. 3.2. Договору поставки,
відповідач зобов'язаний здійснити
поставку всього об'єму заявленого до
поставки позивачем товару, на протязі
2-х календарних днів з моменту
узгодження поставки, або в строк,
зазначений у Специфікації.

Пунктом 3.5. Договору поставки
передбачено, що право власності на
товар переходить до позивача з моменту
передачі товару відповідачем позивачу
на складі позивача. Передача
оформлюється шляхом відмітки про
отримання товару на примірнику
видаткової товарної накладної на
товар, підписаної уповноваженим
представником позивача.

Загальна вартість договору
визначається загальною вартістю
товару, поставленого по даному
Договору (п. 4.1 Договору поставки).

За умовами п. 4.2. Договору поставки,
позивач зобов'язаний провести оплату
за поставлений товар на протязі 20
календарних днів з моменту поставки
товару у відповідності до п. 3.5. даного
Договору.

Відповідно до п. 11.1 Договору поставки
цей договір вступає в силу з моменту
його підписання уповноваженими
представниками сторін та діє на
протязі 1 року.

Позивач вважає, що при укладанні
вищезазначеного Договору поставки
сторонами було порушено вимоги статей
269-270 ГК України, п. 16 Положення про
постачання товарів народного
споживання, а саме у спірному договорі
не визначені гарантії щодо якості та
комплектності товарів, що
поставляються, порядок і терміни
узгодження і представлення
специфікацій.

Враховуючи вищевикладене, позивач
просить визнати недійсним Договір
поставки.

Відповідач заявлені позовні вимоги не
визнав та просив суд відмовити
позивачу в їх задоволенні у повному
обсязі, виходячи з наступного.

Як вважає відповідач, заявлені
позивачем вимоги не відповідають
способам захисту цивільних прав та не
можуть бути предметом спору та
самостійно розглядатися в окремій
справі.

Крім того, відповідач звертає увагу
суду на те, що позивач належним чином
виконував усі умови спірного Договору
поставки та належним чином сплачував
вартість поставленого на його адресу
товару до серпня 2013 року. Так, в продовж
з травня 2012 року до липня 2013 року на
адресу було поставлено товар на
загальну суму 1 361 300,38 грн. В свою чергу
позивач сплатив вартість товару на
загальну суму 1 147 290, 65 грн. Починаючи з
серпня 2013 року позивач припинив
сплачувати вартість товару, у зв'язку з
чим відповідач був змушений звернутися
до господарського суду з позовом про
стягнення з позивача заборгованості за
поставлений товар. Рішенням
господарського суду від 07.11.13р. у справі
№904/7299/13 вирішено стягнути з позивача
на користь відповідача 220 989,74 грн. по
Договору поставки № 020412 від 12.04.12р.
Зазначене рішення залишено в силі
постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
04.03.14р.

Таким чином, відповідач вважає, що
позивач ініціював спір з приводу
дійсності Договору поставки лише з
метою ухилитись від виконання своїх
зобов'язань за цим договором.

Дослідивши наявні матеріали справи,
заслухавши пояснення повноважного
представника позивача, оцінивши надані
докази в їх сукупності, суд дійшов до
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

Приймаючи рішення господарський суд
виходив із наступного.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст. 626
Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 Цивільного
кодексу України ).

Згідно з ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Статтею 266 Господарського кодексу
України передбачено, що предметом
поставки є визначені родовими ознаками
продукція, вироби з найменуванням,
зазначеним у стандартах, технічних
умовах, документації до зразків
(еталонів), прейскурантах чи
товарознавчих довідниках. Предметом
поставки можуть бути також продукція,
вироби, визначені індивідуальними
ознаками. Загальна кількість товарів,
що підлягають поставці, їх часткове
співвідношення (асортимент, сортамент,
номенклатура) за сортами, групами,
підгрупами, видами, марками, типами,
розмірами визначаються специфікацією
за згодою сторін, якщо інше не
передбачено законом.

Договір відповідно до цивільного
законодавства України є різновидом
правочину.

А згідно із ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу
України, правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний його стороною (сторонами).
Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Виходячи з положень ст. 215 Цивільного
кодексу України та згідно з
роз'ясненнями Пленуму Вищого
господарського суду України в п. 2
постанови N 11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними" від 29.05.2013 року,
правочин може бути визнаний недійсним
з підстав, передбачених законом.

Такими підставами є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені ст. 203
Цивільного Кодексу України, а саме:

1. Зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється
батьками (усиновлювачами), не може
суперечити правам та інтересам їхніх
малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

В ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу
України зазначено про те, що недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215
Цивільного кодексу України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини
правочину не має наслідком недійсності
інших його частин і правочину в цілому,
якщо можна припустити, що правочин був
би вчинений і без включення до нього
недійсної частини (ст. 217 Цивільного
кодексу України).

Статтею 638 Цивільного кодексу
України встановлено, що договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

З огляду на вищевикладене,
підставою недійсності правочину в
зв'язку з невідповідністю його вимогам
ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, є
саме суперечність змісту цього
договору положенням законів, галузевих
законодавчих актів та
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції. Що
стосується відсутності в договорі
встановлених законодавством істотних
умов, необхідних для його укладення, то
зазначені обставини, є підставою
вважати такий договір неукладеним
(таким, що не відбувся), що в свою чергу
виключає підстави недійсності цього
правочину.

Господарський суд вважає за
необхідне зазначити про те, що розділом
2 спірного Договору поставки визначені
гарантії щодо якості та комплектності
товарів.

Надавши правову оцінку спірному
Договору поставки, суд прийшов до
висновку про відсутність підстав для
задоволення вимог позивача, оскільки
спірний Договір поставки був
підписаний сторонами, які мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності в силу вільного
волевиявлення учасників договору
відповідно до статті 627 Цивільного
кодексу України, із досягненням згоди
щодо всіх істотних умов договору, що
підтверджується виконанням сторонами
зобов'язань по цьому договору.

Відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України витрати по справі покладаються
на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 203, 207, 215, 217, 626, 627, 638 Цивільного
кодексу України, ст.179, 265, 266
Господарського кодексу України, ст.ст.
4, 32-34, 43-44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд , -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову - відмовити.

Судові витрати по справі покласти на
позивача.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня його підписання і може бути
оскаржене протягом цього строку до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду.

Суддя Н.Е. Петренко

Повне рішення складено 26.03.14р.