номер провадження справи 24/5/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2014
Справа № 908/158/14

за позовом: фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)

до відповідача: товариство з обмеженою
відповідальністю «Улісс-тур» (вул.
Сталеварів, 17, м. Запоріжжя, 69035)

про визнання недійсним договору оренди
нежитлового приміщення

суддя Азізбекян
Т.А.

У засіданні приймали участь
представники:

від позивача: ОСОБА_1, паспорт НОМЕР_1
від 12.09.1996р.

ОСОБА_2, довіреність від
07.02.2014р. № 261

від відповідача: Калініна-Заєць Ю.М.,
довіреність від 18.01.2014р. № 3

Чоп,як В.М., довіреність
від 25.02.2014р. № 17

СУТЬ СПОРУ:

20.01.2014р. до господарського суду
Запорізької області звернувся фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 з позовною
заявою до товариства з обмеженою
відповідальністю «Улісс-тур» про
визнання недійсним договору оренди
нежитлового приміщення № 103 від
01.01.2011р., підписаного між сторонами.

Ухвалою від 20.01.2014р. судом порушено
провадження у справі № 908/158/14,
присвоєно провадженню номер 24/5/14,
судове засідання призначено на 10.02.2014р.
У сторін витребувані документи, які
необхідні для всебічного та
об'єктивного розгляду і вирішення
справи.

Ухвалою від 10.02.2014р. розгляд справи
відкладений на 12.03.2014р.

Розгляд справи проводився без
застосування технічних засобів
фіксації судового процесу.

У засіданні суду 12.03.2014р. оголошено
вступну і резолютивну частини рішення.

Позивач вимоги підтримав у повному
обсязі з підстав, викладених у позові з
урахуванням заяви від 07.02.2014р. та
пояснив, що 01.01.2011р. між сторонами
підписаний договір оренди нежитлового
приміщення №103. При цьому, для
підписання відповідного договору з
боку представника відповідача під час
зустрічі був наданий не підписаний з
боку ТОВ «Улісс-тур» проект договору
оренди нежитлового приміщення №103 від
01.01.2011р. у двох примірниках. Такі два
примірника договору оренди були
підписані ФОП ОСОБА_1 Проте, на вимогу
позивача повернути один примірник
договору оренди, підписаний з боку ТОВ
«Улісс-тур», такий екземпляр договору
не був повернутий позивачу. В
подальшому, з посиланням на те, що в
договорі № 103 від 01.01.2011р. була зроблена
технічна помилка відповідач настояв на
тому, що необхідно перепідписати
договір оренди. Але при цьому,
попереднього підписаного з боку ФОП
ОСОБА_1 проекту договору №103 від 01.01.2011р.
відповідач так і не повернув. Позивач
знову підписав два надані відповідачем
екземпляри нового проекту договору №103
від 01.01.2011р., які на цей момент не були
підписані з боку ТОВ «Улісс-тур».
Обидва екземпляри проектів договору
забрав із собою представник
товариства, з посиланням на те, що
поверне позивачу один екземпляр
договору, коли такий проект договору
підпише директор - Маловічко О.А. Проте,
на неодноразові вимоги позивача до
відповідача повернути один екземпляр
договору №103 від 01.01.2011р., цього
зроблено так і не було. У зв'язку з цим,
позивач посилається на те, що до
теперішнього часу у нього немає
жодного оригіналу договору оренди №103
від 01.01.2011р. Отримати фотокопію
договору №103 від 01.01.2011р. позивач зміг
лише після того, коли його представник
ознайомився з матеріалами справи №
908/4039/13. Після отримання ФОП ОСОБА_1
фотокопії договору оренди №103 від
01.01.2011р., долученої ТОВ «Улісс-тур» до
матеріалів даної справи та
ознайомленням з його текстом позивач
вважає, що спірний договір суперечить
вимогам чинного законодавства,
оскільки в порушення вимог ст.ст. 638, 759,
760, 762, 763 ЦК України, ст.ст. 180, 283, 284 ГК
України між сторонами не досягнута
згода по таким істотним умовам, як
предмет, ціна, строк, а також по іншим
умовам, що необхідні для даного виду
договору. Проте, позивач фактично
користувався приміщенням та
здійснював оплату, у т.ч. шляхом
безготівкового перерахування грошових
коштів на рахунок ТОВ «Улісс-тур» та
шляхом внесення готівки до каси
товариства. Також позивач зазначає, що
під час користування приміщенням
відповідачем було відключено
енергопостачання, що не надавало
можливості повноцінно користуватися
приміщенням за цільовим призначенням,
а тому сплата позивачем коштів за
користування приміщенням в певний
період часу здійснювалась частково,
проте заборгованість погашена
повністю. З огляду на викладене,
позивач просить визнати недійсним
спірний договір оренди в порядку ст. ст.
203, 215 ЦК України як такий, що суперечить
вимогам закону, а саме, ст.638 ЦК України,
ст.ст. 180, 284 ГК України.

Відповідач проти позову заперечує та
вказує на те, що спірний договір оренди
не є можливим визнати недійсним чи
неукладеним, оскільки такий договір
виконувався обома сторонами, а саме,
позивач отримав майно у користування, а
відповідач передав майно й отримував
кошти за користування майном. На даний
час між сторонами відсутні будь-які
відносини за договором, оскільки
припинився строк його дії та позивач
повернув орендоване майно, що у свою
чергу виключає можливість задоволення
позовних вимог позивача. Позивач
жодного разу не звертався до
відповідача із пропозицією зазначити в
спірному договорі ті чи інші умови. При
укладенні договору оренди між
сторонами досягнуто згоди щодо усіх
суттєвих умов договору. Предмет
договору визначений в п.1.1; порядок
використання амортизаційних
відрахувань визначений в п.1.5 договору;
індексація орендної плати встановлена
в п.3.4 договору; строк дії визначений в
п.7.1 договору. Також, відповідач
зазначає, що пункт 7.2 договору оренди не
відповідає нормам чинного
законодавства, оскільки в цьому пункті
не врегульований чітко порядок
продовження строку дії договору, й
вказане положення договору суперечить
нормам ст.764 ЦК України. У зв'язку з цим,
відповідач просить задовольнити
позовні вимоги в частині визнання
недійсним п.7.2 договору оренди
нерухомого майна №103 від 01.01.2011р.

12.03.2014р. ТОВ «Улісс-тур» подана до суду
заява про застосування строків
позовної давності в порядку ст. 267 ЦК
України, згідно якої відповідач
просить відмовити у задоволенні
позовних вимог у зв'язку з пропуском
позивачем строків позовної давності.
Зазначає зокрема, що договір оренди
датований 01.01.2011р., трирічний строк
позовної давності закінчився 31.12.2013р.
Позовна заява підписана 20.01.2014р.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення представників
сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

01.01.2011р. між товариством з обмеженою
відповідальністю «Улісс-тур»
(Орендодавець) і фізичною особою -
підприємцем ФОП ОСОБА_1 (Орендар) був
підписаний договір оренди нежитлового
приміщення № 103, за умовами якого (п.1.1)
орендодавець передає, а орендар
приймає в строкове платне користування
кімнати АДРЕСА_2

Пунктом 3.1 договору передбачено, що за
користування об'єктом оренди орендар
сплачує орендодавцю орендну плату в
сумі 2 300,00 грн., у т.ч. ПДВ. Розмір
щомісячної орендної плати
встановлюється в сумі 2 300,00 грн., в т.ч.
ПДВ.

Згідно п . 7.1., договір набирає чинності
з 01.01.2011р. і діє до 31.12.2011р.

Продовження строку дії цього договору
може здійснюватися лише за згодою
сторін, яке оформлюється додатковою
угодою до договору (п.7.2 договору). Усі
зміни і доповнення до цього договору
вчиняються лише в письмовому вигляді
(п.7.3 договору).

Відповідно до ст.283 Господарського
кодексу України, за договором оренди
одна сторона (орендодавець) передає
другій стороні (орендареві) за плату на
певний строк у користування майно для
здійснення господарської діяльності.
Об'єктом оренди можуть бути, у т.ч.
нерухоме майно (будівлі, споруди,
приміщення).

Аналогічне положення закріплено в ст.759
Цивільного кодексу України.

Особливості укладення договору оренди
передбачені Господарським кодексом
України, що випливає зі змісту ч. б ст.283
цього Кодексу, згідно якої до відносин
оренди застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

За приписами ст.638 Цивільного кодексу
України, договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно ст.628 Цивільного кодексу України
зміст договору становлять умови,
визначені на розсуд сторін і
погодженні ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 180
Господарського кодексу України, зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства.

Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

У відповідності до ч. 4 ст. 284
Господарського кодексу України,
істотними умовами договору оренди є:
об'єкт оренди (склад і вартість майна з
урахуванням її індексації); строк, на
який укладається договір оренди;
орендна плата з урахуванням її
індексації; порядок використання
амортизаційних відрахувань;
відновлення орендованого майна та
умови його повернення або викупу.

Дослідженням змісту договору оренди №
103 від 01.01.2011р. встановлено, що предмет
оренди зазначений в пункті 1.1 договору,
а саме: кімнати АДРЕСА_2

Строк оренди визначений в п.7.1 договору,
за змістом якого договір набирає
чинності з 01.01.2011р. і діє до 31.12.2011р.

Індексація орендної плати визначена в
п.3.4 договору.

Разом з тим, в договорі оренди № 103 від
01.01.2011р. відсутні такі умови, як
вартість орендованого майна з
урахуванням її індексації; конкретний
та чіткий порядок використання
амортизаційних відрахувань. Сторонами
не надано суду доказів вчинення дій,
спрямованих на врегулювання
зазначених недоліків, що свідчить про
те, що сторонами не досягнута згода по
всім істотним умовам, що необхідні для
договорів даного виду.

Проте, суд зазначає, що відповідні
обставини не можуть бути підставою для
визнання договору оренди №103 від
01.01.2011р. недійсним.

Правове регулювання визнання
правочинів недійсними здійснюється на
підставі статей 203, 215 Цивільного
кодексу України та статті 207
Господарського кодексу України.

Частиною першою статті 215 Цивільного
кодексу України передбачено, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначено загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
особа, яка його вчиняє, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Згідно з частиною першою статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Правові наслідки визнання правочину
недійсним встановлені у статті 216
Цивільного кодексу України.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 29.05.2013р. №11
«Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
визначено, що вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009
року визначено, що при розгляді справ
про визнання правочинів недійсними
суди залежно від предмету і підстав
позову повинні застосовувати норми
матеріального права, якими регулюються
відповідні відносини, та на підставі
цих норм вирішувати справи.

В п.2.6 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 29.05.2013р. №11 «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
зазначено, що нікчемний правочин або
правочин, визнаний судом недійсним,
вважається таким з моменту його
вчинення (частина перша статті 236 ЦК
України). За змістом частини третьої
статті 207 ГК України господарське
зобов'язання, визнане судом недійсним,
також вважається недійсним з моменту
його виникнення. У силу припису частини
першої статті 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог,
встановлених частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
названого Кодексу, саме на момент
вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено (договір, який не укладено). У
зв'язку з наведеним господарським
судам необхідно встановлювати, чи є
оспорюваний правочин вчиненим та з
якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК
України , частини друга - п'ята, сьома
статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не
вважаються вчиненими правочини
(укладеними господарські договори), в
яких (за якими): відсутні передбачені
законом умови, необхідні для їх
укладення (не досягнуто згоди за всіма
істотними для даного правочину
умовами); не отримано акцепт стороною,
що направила оферту; не передано майно,
якщо відповідно до законодавства
необхідна його передача; не здійснено
державну реєстрацію або нотаріальне
посвідчення, необхідні для його
вчинення, тощо. Встановивши відповідні
обставини, господарський суд відмовляє
в задоволенні позовних вимог як про
визнання правочину недійсним, так і про
застосування наслідків недійсності
правочину. Водночас господарським
судам необхідно враховувати таке.
Визначення договору як неукладеного
може мати місце на стадії укладення
договору, а не за наслідками виконання
його сторонами. Отже, якщо дії сторін
свідчать про те, що оспорюваний договір
фактично було укладено, суд має
розглянути по суті питання щодо
відповідності його вимогам закону; це
правило не стосується випадків, коли
для вчинення правочину необхідні його
державна реєстрація або нотаріальне
посвідчення, оскільки за відсутності
відповідної реєстрації чи посвідчення
договір в будь-якому разі не вважається
укладеним. Сама лише відсутність у
договорі тієї чи іншої істотної умови
(умов) може свідчити про його
неукладення, а не про недійсність.

З аналізу матеріалів справи судом
встановлено, що обома сторонами
виконувався договір оренди нерухомого
майна №103 від 01.01.2011р.

Так, відповідач за актом
приймання-передачі передав, а позивач
прийняв приміщення, які зазначені в п.
1.1 договору.

Позивачем здійснювалась сплата
орендних платежів у різних формах:
шляхом безготівкового перерахування
коштів на рахунок ТОВ «Улісс-тур», а
також внесення готівкових грошових
коштів до каси товариства.

Згідно акту звірки взаємних
розрахунків за станом на 28.02.2013р., який
складено відповідачем, позивач мав
заборгованість по орендній платі у
розмірі 4 000,00 грн. Згідно акту звірки
взаємних розрахунків за станом на
30.04.2013р., який складено відповідачем,
позивач мав заборгованість по орендній
платі у розмірі 6 000,00 грн.

Гарантійним листом № 25-04/13 від 25.04.2013р.
відповідач підтвердив, що станом на
зазначену дату заборгованість
орендаря складає суму 6 000,00 грн.

Існування вказаної заборгованості по
орендним платежам в певний період часу
позивач підтвердив, пояснивши
утворення такої заборгованості
внаслідок дій відповідача, який
відключив електропостачання в
орендовані приміщення, у зв'язку з чим
позивач сплачував лише 50% орендної
плати. Але згодом позивач всю
заборгованість по орендній платі
погасив, на підтвердження чого суду
надані рахунки-фактури № СФ-0648 від
12.08.2013р., № СФ-0649 від 12.08.2013р., № СФ-527 від
04.10.2013р., № СФ-528 від 04.10.2013р., із
відмітками ТОВ «Улісс-тур» про
прийняття платежів, витяг з журналу ТОВ
«Улісс-тур» про приймання платежів.
Отже, заборгованість по сплаті
орендних платежів у позивача відсутня.

Судом також встановлено, що позивач за
актом приймання-передачі від 15.08.2013р.
повернув відповідачу орендовані
приміщення після закінчення орендних
правовідносин. В акті відсутні будь-які
зауваження орендодавця про існування
заборгованості орендаря по сплаті
орендних платежів.

Відповідно до вимог ст.ст. 33, 34 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивачем в ході розгляду справи не
було доведено наявності обставин, з
якими закон пов'язує можливість
визнання договору недійсним, що є
підставою для відмови у задоволенні
позову.

Судом не застосовуються при розгляді
даного спору строки позовної давності
в порядку ст.267 ЦК України, за заявою
відповідача, оскільки відповідно до п.
2.2. Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. № 10 «Про
деякі питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» за змістом ч. 1
ст. 261 ЦК України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи. Отже, перш ніж
застосовувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. І лише якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення.

З огляду на те, що позовні вимоги є
недоведеними, судом відмовляється у їх
задоволенні саме з цих підстав, без
застосування позовної давності.

Також, суд не вбачає підстав для
визнання недійсним п.7.2 договору
оренди, на що посилається відповідач.
Судом не встановлено невідповідності
вказаної умови договору приписам ст.764
ЦК України, якою передбачені правові
наслідки продовження користування
майном після закінчення строку
договору найму.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір залишається за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 45, 49, 82, 84-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя
Т.А. Азізбекян

Рішення у повному обсязі
складено і підписано 17.03.2014р.