ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року Справа № 904/6321/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Дроботової Т.Б. - головуючого
Волковицької Н.О. Рогач Л.І.за участю
представників сторін:позивачаЛосєва
Д.В. дов. від 23.01.2014 року
відповідачаПортного М.І. дов. від 01.01.2014
рокурозглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Державного
підприємства "Придніпровська
залізниця" на постановувід 16.12.2013 року
Дніпропетровського апеляційного
господарського судуу справі№904/6321/13
господарського суду
Дніпропетровської області за
позовомВідкритого акціонерного
товариства "Південний гірничо -
збагачувальний комбінат"до Державного
підприємства "Придніпровська
залізниця" простягнення 87503,40
грн.ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство
"Південний гірничо - збагачувальний
комбінат" звернулося до господарського
суду Дніпропетровської області з
позовом до Державного підприємства
"Придніпровська залізниця" про
стягнення збитків за нарахування та
списання з особового рахунку плати за
користування вагонами у сумі 87503,40 грн.

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 11.10.2013
року (суддя Панна С.П.) у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

За апеляційною скаргою Відкритого
акціонерного товариства "Південний
гірничо - збагачувальний комбінат"
судове рішення переглянуте в
апеляційному порядку і постановою
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 16.12.2013 року
(головуючий суддя Прудніков В.В., судді
Орєшкіна Е.В., Широбокова Л.П.)
скасоване. Позовні вимоги задоволено. З
Державного підприємства
"Придніпровська залізниця" на користь
Відкритого акціонерного товариства
"Південний гірничо - збагачувальний
комбінат" стягнуто 87503,40 грн. збитків та
2595,60 грн. судового збору.

Державне підприємство "Придніпровська
залізниця" звернулося до Вищого
господарського суду України із
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 16.12.2013 року, а
рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 11.10.2013
року залишити без змін.

Скаржник посилається на те, що
постанова апеляційного суду винесена з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а саме статей 46,
47, 119, 125 Статуту залізниць України,
пункти 3, 4, 6, 8, 9, 10, 12 Розділу ІІІ Правил
користування вагонами і контейнерами,
Розділ V Тарифного керівництва №1.

Також на думку заявника позивачем при
визначення строку позовної давності не
правильно застосовано статтю 315
Господарського кодексу України,
оскільки у даному випадку потрібно
застосовувати статті 131, 134, 135, 136
Статуту залізниць України та пункти 1, 12
Правил заявлення та розгляду
претензій, затв. Наказом Міністерства
транспорту України від 28.05.2002 року №334
зареєстр. В Міністерстві юстиції
України 08.07.2002 року за №568/6856.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
заслухавши суддю - доповідача та
присутніх у судовому засіданні
представників сторін, перевіривши в
межах вимог статей 108, 1117
Господарського процесуального кодексу
України наявні матеріали справи на
предмет правильності юридичної оцінки
обставин справи та повноти їх
встановлення в рішенні та постанові у
даній справі, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та вбачається з матеріалів
справи взаємовідносини щодо подачі та
забирання вагонів між ДП
"Придніпровська залізниця" та ВАТ
"Південний гірничо-збагачувальний
комбінат" регулюються договором
№ПР/М-08-2/11-2476а НЮдч "Про експлуатацію
залізничної під'їзної колії ВАТ
"Південний гірничо-збагачувальний
комбінат", яка примикає до станцій
Кривий Ріг Придніпровської залізниці"
від 06.11.2008 року.

Пунктом 16 договору передбачено, що
збори і плати вносяться на підставі
статті 62 Статуту залізниць України по
передоплаті через розрахунковий
підрозділ залізниці з відповідними
оголошеннями Укрзалізницею
коефіцієнтами підвищення.

Відповідно до статті 62 Статуту, порядок
розрахунків за перевезення і послуги
встановлюється Укрзалізницею згідно з
чинним законодавством. Належні за
перевезення вантажів і надання
додаткових послуг платежі можуть
вноситися готівкою, чеками,
безготівково, якщо інше не передбачено
законодавством, на станціях
відправлення або передоплатою через
розрахункові підрозділи залізниць.
Остаточні розрахунки між залізницями і
одержувачами за перевезення вантажів і
надання додаткових послуг
здійснюються на станціях призначення.

Згідно пункту 2.3 Правил розрахунків за
перевезення вантажів, затв. наказом
Міністерства транспорту України від
21.11.2000 року № 644, зареєстр. в
Міністерстві юстиції України 24.11.2000
року за №864/5085, розрахунки за
перевезення вантажу та вантажобагажу
між залізницею і відправником
(одержувачем, експедитором)
здійснюються на підставі договору.

Розрахунки між сторонами у справі
здійснюються на підставі договору про
організацію перевезень вантажів і
проведення розрахунків за перевезення
та надані залізницею послуги №
ПР/ДН-2-074/НЮп/672а від 28.12.2006 року.

Пунктом 3.2 зазначеного договору
передбачено, що у міру виконання
перевезень та надання послуг Залізниця
відображає в особовому рахунку
використання Вантажовласником коштів
для оплати перевезень вантажів, інших
додаткових послуг, а також штрафів на
підставі відповідних первинних
документів, які можуть бути оформлені в
електронному вигляді (з застосуванням
електронного цифрового підпису).

Судами встановлено що у серпні 2012 року
на під'їзду колію Відкритого
акціонерного товариства "Південний
гірничо - збагачувальний комбінат" при
станції Кривий Ріг Придніпровської
залізниці на адресу останнього
подавалися вагони під вивантаження та
навантаження.

Пунктом 4 Правил користування вагонами
і контейнерами, затв. наказом
Міністерства транспорту України від
25.02.1999 року № 113, зареєстр. в
Міністерстві юстиції України 15.03.1999
року за №165/3458 встановлено, що
відомості плати за користування
вагонами, контейнерами складаються на
вагони, контейнери, що подаються під
навантаження та вивантаження, є
документами обліку часу перебування
вагонів, контейнерів у пунктах
навантаження та вивантаження та на
під'їзних коліях і містять розрахунки
платежів за користування вагонами,
контейнерами.

Облік часу перебування вагонів на
під'їзній колії Відкритого
акціонерного товариства "Південний
гірничо - збагачувальний комбінат"
проводився ст. Кривий Ріг
Придніпровської залізниці за
відомостями плати за користування
вагонами форми ГУ-46 №№31089171, 31089172, 31089175,
02092768.

Відповідно до вищевказаних відомостей,
ДП "Придніпровська залізниця" за
користування вагонами нарахована
плата у розмірі 72919,50 грн. (без ПДВ).
Вказана плата списана з особового
рахунку Відкритого акціонерного
товариства "Південний гірничо -
збагачувальний комбінат", що
підтверджується переліками, які
включені до розрахунку за звітну добу
щодо відправлення, видачі вантажів і
додаткових зборів № 20120904 від 04.09.2012 та
№20120903 від 03.09.2012 року.

Підставою для звернення до суду із
даним позовом стало те, що позивач
вважав, що плата за користування
вагонами нарахована відповідачем та
списана з його особового рахунку
неправомірно, чим позивачу завдано
збитків.

Частиною 1 статтею 225 Глави 25
Господарського кодексу України
передбачено, що до складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила господарське
правопорушення, включаються: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 226 Глави
25 Господарського кодексу України
учасник господарських відносин, який
вчинив господарське правопорушення,
зобов'язаний вжити необхідних заходів
щодо запобігання збиткам у
господарській сфері інших учасників
господарських відносин або щодо
зменшення їх розміру, а у разі якщо
збитків завдано іншим суб'єктам, -
зобов'язаний відшкодувати на вимогу
цих суб'єктів збитки у добровільному
порядку в повному обсязі, якщо законом
або договором сторін не передбачено
відшкодування збитків в іншому обсязі.

Стаття 307 Господарського кодексу
України, яка кореспондується із
статтею 908 Цивільного кодексу України
встановлює, що умови перевезення
вантажу окремими видами транспорту, а
також відповідальність сторін щодо цих
перевезень встановлюються договором,
якщо інше не встановлено цим кодексом,
іншими законами, транспортними
кодексами (статутами), іншими
нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них.

Стаття 46 Статуту залізниць України
встановлює, що одержувач зобов'язаний
прийняти і вивезти вантаж, що надійшов
на його адресу. Терміни вивезення і
порядок зберігання вантажів
установлюються Правилами. Вантажі, що
прибули, зберігаються на станції
безкоштовно протягом доби.

Згідно зі статтею 119 Статуту за
користування вагонами і контейнерами
залізниці вантажовідправниками,
вантажоодержувачами, власниками
під'їзних колій, портами,
організаціями, установами, громадянами
- суб'єктами підприємницької
діяльності вноситься плата. Порядок
визначення плати за користування
вагонами (контейнерами) та увільнення
від зазначеної плати у разі затримки
вагонів (контейнерів), що виникла з вини
залізниці, встановлюється Правилами
користування вагонами і контейнерами.
Зазначена плата вноситься також за час
затримки вагонів на станціях
призначення і на підходах до них в
очікуванні подання їх під
вивантаження, перевантаження з причин,
що залежать від вантажоодержувача,
власника залізничної під'їзної колії,
порту, підприємства.

Плата за користування вагонами не є
мірою відповідальності, яка може
застосовуватись лише за наявності вини
у сторони у зобов'язанні.

Пунктом 6.4 Правил реєстрації та
експлуатації власних вантажних
вагонів, затв. наказом Міністерства
транспорту та зв'язку України від 28.09.2004
року № 856, зареєстр. в Міністерстві
юстиції України 15.10.2004 року за №1316/9915
встановлено, що порожні власні вагони
перевозяться за перевізними
документами, в яких у графі
"найменування вантажу" вказується:
"Власник вагона (найменування
власника). Направляється до пункту
навантаження (у ремонт тощо)". Порядок
та розмір нарахування плати за
перевезення власних приватних
порожніх вагонів встановлений у пункті
17 розділ) 1 Тарифного керівництва №1.
Отже, порожні приватні власні вагони,
які перевозяться залізницею за повними
перевізними документами зі сплатою
провізної плати, мають статус "вантажу",
які залізниця зобов'язана доставити на
станцію призначення у цілості та
збереженості і видати їх одержувачу,
зазначеному в накладній, а одержувач
має щодо залізниці права та обов'язки,
передбачені Статутом залізниць
України, зокрема, обов'язок отримати їх
від залізниці, а у разі несвоєчасного
приймання вагонів від залізниці -
сплатити плату за користування
вагонами, які знаходяться на коліях
залізниці чи на станціях підходу, та
збір за зберігання у розмірах,
встановлених Тарифним керівництвом №1,
а також інші права та обов'язки, які має
одержувач відносно вантажу, що прибув
на його адресу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що сума позову
складається із плати за користування
вагонами по відомостям плати ф.ГУ-46 №№
31089171, 31089172, 31089175, 02092768 в сумі 87503,40 грн.,
яка була нарахована на підставі актів
про затримку вагонів ф. ГУ-23а та актів -
загальної форми ГУ-23 складених на
станціях затримок Кривий Ріг -
Головний, Підстепне, Червоний Шахтар
згідно наказів №№ 194, 202, 216.

Відповідачем надано до відзиву на
позовну заяву зазначені вище акти ф.
ГУ-23а, ГУ-23, накази на затримку вагонів
№№ 194, 202, 216, Положення зайнятості колій
по ст. Кривий Ріг з моменту прибуття
спірних вагонів на станцію затримки до
моменту закінчення дії наказів на їх
затримку.

При цьому, акти ф.ГУ-23 про віднесення на
відповідальність вантажовласника (т.3,
а.с. 2-73) підписані лише представниками
залізниці.

Посилання на зазначені акти загальної
форми, як на підтвердження затримки
вагонів на колії станції Кривий Ріг з
вини одержувача, зазначені у
Положеннях про зайнятість колій (т.3,
а.с.121-146), апеляційний суд відхилив з
огляду на те, що їх складено в порушення
вимог пункту 8 "Правил користування
вагонами та контейнерами", згідно з
яким, у разі затримки вагонів на
станції з причин, які залежать від
вантажовласника, складається акт
загальної форми, який підписується
представниками станції та
вантажовласником. Надані позивачем
акти загальної форми підписано лише
представниками залізниці, тому не
можуть служити належним доказом
підтвердження викладених в них
обставин. Посилання позивача на п. 3
"Правил складання актів", колегія
суддів апеляційного суду визнала
необґрунтованим, оскільки "Правила
користування вагонами та контейнерами"
є спеціальною правовою нормою, яка
визначає порядок і умови користування
вагонами та контейнерами, порядок
визначення плати за їх користування.
Доводи про те, що на станціях Допоміжна
та Кривий Ріг, відсутні повноважні
представники вантажоотримувача до
уваги судом апеляційної інстанції не
прийняті, оскільки згідно залізничних
накладних станцією призначення є
станція Кривий Ріг, де і були складені
акти загальної форми. Докази виклику
представників вантажоотримувача для
підписання актів на віднесення
відповідальності вантажовласника, в
порядку визначеному Правилами
користування вагонами та контейнерами
позивач не надав. Акти загальної форми
про відмову в підписанні спірних актів
не складались, до справи позивачем не
залучено. Не узгодженість сторонами
порядку та місця підписання актів на
віднесення відповідальності
вантажовласника не позбавляє позивача
від обов'язку складання актів в
порядку, визначеному законодавством, а
саме пункту 8 Правил користування
вагонами та контейнерами.

Представник відповідача надав
пояснення (т.2, а.с.97-99), відповідно до
якого для подачі спірних вагонів на
колії станції, колії повинні бути
вільними протягом мінімального часу у
разі затримки на станції Підстепне - 9
годин, на станції Червоний Шахтар - 8
годин, на станції Кривий Ріг Головний - 6
год. 30 хв.

Із Положення про зайнятість колій
судом встановлено, що по наказу № 194 (ст.
затримки - Підстепне) колія № 12 була
вільна з 14:30 год. 21.08.2012 року до 02 год. 25
хв. 22.08.2012 року, тобто 12 годин, колія № 1б
з 15 год. 20 хв. 26.08.2012 року до 03 год. 35 хв.
27.08.2012 року (12 годин), колія № 16 з 21 год. 20
хв. 24.08.2012 року до 13 год. 35 хв. 25.08.2012 року
(16 годин).

По наказу № 216 (ст. затримки ст. Червоний
Шахтар) колія № 5 була вільна з 02 год. 25
хв. 21.08.2012 року до 02 год. 25 хв. 21.08.2012 року
(8 год.).

По наказу № 202 (станція затримки Кривий
Ріг - Головний ) колія № 4 у період з 01
год. 50 хв. 20.08.2012 року до 17 год. 15 хв. 21.08.2012
року на підставі актів загальної форми
ГУ-23 №№ 7040-7048; на колії № 5 в період з 02
год. 25 хв. 21.08.2012 року до 09 год. 45 хв. 23.08.2012
року згідно акта загальної форми № 7114
мала місце затримка вагонів з вини
вантажоодержувача у зв'язку з
несвоєчасним забирання вантажу. Але
акти загальної форми підписано в
порушення вимог пункту 8 Правил
користування вагонами і контейнерами.
Тому вони не можуть служити доказами,
які підтверджують викладені в них
обставини.

Доказів неможливості подачі спірних
вагонів на ці колії у зазначений час
позивач не надав. У Положенні про
зайнятість колій позивач посилається,
що деякі колії певний час
використовувались для проведення
маневрових робіт, і обгону локомотива,
згідно ЄТП роботи під'їзної колії на
станції Кривий Ріг, але будь - яких
доказів проведення цих робіт суду не
надано.

Щодо колії № 1б, то відповідно до ЄТП
роботи під'їзної колії на станції
Кривий Ріг - ця колія є також
приймально-відправного призначення, у
тому числі для парних та непарних
вантажних поїздів.

Крім того, спірні вагони простояли на
станції затримки протягом 8 діб, тоді як
згідно з Положенням про зайнятість
колій, в цей період залізниця
здійснювала подачу відповідачу під
завантаження-вивантаження інших
вагонів.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку, що
відповідачем не доведено
правомірність затримки вагонів на
попутних станціях, неможливість їх
подачі на колії станції призначення, а
відтак відсутні підстави для
нарахування та списання грошових
коштів з позивача.

Посилання заявника на пропуск позовної
давності позивачем апеляційний суд
обґрунтовано відхилив з огляду на таке.

Господарський кодекс України, який за
своєю правовою природою є законом
України, був прийнятий Верховною радою
України 16.01.2003 року № 436-ІV і набув
чинності з 01.01.2004 року. Тобто вказаний
Кодекс прийнятий вищим законодавчим
органом держави, по-перше, має вищу
юридичну силу ніж норми Статуту
залізниць України, затверджені
постановою Кабінету Міністрів України,
а по-друге, прийнятий пізніше ніж
вказаний Статут, а відтак, при
наявності колізії спеціальних норм
повинні застосовуватись спеціальні
норми, які містяться у акті вищої
юридичної сили або більш пізнього
прийняття, тобто в даному випадку норми
статті 315 Господарського кодексу
України.

Водночас стаття 4 Цивільного кодексу
України імперативно встановлює, що
якщо постанова Кабінету Міністрів
України (і відповідно затверджені нею
норми) суперечить положенням цього
кодексу або іншому закону
застосовуються відповідні положення
цього Кодексу або іншого закону.

Враховуючи, що положення Статуту
залізниць України, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України,
які регулюють початок перебігу
позовної давності для відшкодування
збитків, що виникли у зв'язку з нестачею
вантажу при перевезенні залізничним
транспортом суперечать спеціальній
нормі - закону, а саме статті 315
Господарського кодексу України
необхідно застосовувати положення
вказаного закону.

Поняття позовної давності міститься у
статті 256 Цивільного кодексу України,
за якою позовну давність визначено як
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Цивільним кодексом України також
визначено (ч.1 ст.258 Цивільного кодексу
України), що для окремих видів вимог
законом може встановлюватися поряд з
загальною спеціальна позовна давність.

За загальним правилом, визначеним
статтею 261 Цивільного кодексу України,
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила;
водночас частиною 7 цієї статті
передбачено, що законом можуть бути
встановлені винятки з правил,
встановлених частинами 1 та 2 статті 261
Цивільного кодексу України.

Статут залізниць України за своєю
правовою природою не є законом.

Більш того, згідно з частиною 3 статті 26
Закону України "Про залізничний
транспорт" (прийнятого 04.07.1996 року №
273/96-ВР) порядок і терміни складання
актів, пред'явлення і розгляду
претензій та позовів визначаються
Статутом залізниць України відповідно
до чинного законодавства України, а
відтак застосування до спірних
правовідносин положень статей 134, 136
Статуту в частині, що суперечить
Господарському кодексу України є
помилковим.

Таким чином, матеріали справи свідчать,
що господарський суд апеляційної
інстанції в порядку статті 43, 101
Господарського процесуального кодексу
України всебічно, повно і об'єктивно
розглянув в судовому процесі всі
обставини справи в їх сукупності;
дослідив, встановив та надав юридичну
оцінку наданим сторонами доказам та
дійшов обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог.

Твердження заявника про порушення
судом норм матеріального та
процесуального права не знайшли свого
підтвердження, суперечать матеріалам
справи та зводяться до переоцінки
доказів, що відповідно статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України не входить до компетенції
касаційної інстанції, в зв'язку з чим
підстав для зміни чи скасування
постанови у даній справі колегія
суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119,
статтею 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
16.12.2013 року у справі №904/6321/13
господарського суду Дніпропетровської
області залишити без змін.

Касаційну скаргу Державного
підприємства "Придніпровська
залізниця" залишити без задоволення.

Головуючий суддя
Т. Дроботова

С у д д і
Н. Волковицька

Л. Рогач