Господарський суд Чернігівської
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
67-28-47 факс 77-44-62
РІШЕННЯ

27.03.2014
Справа № 927/298/14

за позовом: Прокурора Менського району,

вул. Жовтнева, 9, м. Мена,
Чернігівська область, 15600, в інтересах
держави

в особі позивача: Державного
підприємства "Підприємство Менської
виправної колонії управління
Державної пенітенціарної служби
України в Чернігівській області (№91)",

пров. Леніна, 5, смт. Макошино, Менський
район, Чернігівська область, 15652;

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Виробничо -
торгівельне підприємство "Промтехбуд",

просп. Миру, 235А, м. Чернігів, 14007;

предмет спору: про стягнення 56 321,34 грн.

Суддя
Романенко А.В.

за участю представників сторін від:

позивача: Л.П.Замура, довіреність від
03.12.2013 №1, спеціаліст юрисконсульт
управління Державної пенітенціарної
служби України в Чернігівській
області;

відповідача: не з'явився;

присутня в судовому засіданні:
М.М.Лазоренко - ст.прокурор відділу
прокуратури м. Чернігова, посвідчення
від 05.02.2013 №015041.

У судовому засіданні 27.03.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення на підставі ст.85
Господарського процесуального кодексу
України.

СУТЬ СПОРУ:

Прокурором Менського району в
інтересах держави в особі позивача -
державного підприємства "Підприємство
Менської виправної колонії управління
Державної пенітенціарної служби
України в Чернігівській області (№91)"
подано позов до товариства з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-торгівельне підприємство
"Промтехбуд" про стягнення 46 913,60грн
основного боргу за договором №4 від
01.08.2012, 7 192,56грн пені, 3% річних у розмірі 1
558,39грн та 656,79грн інфляційних втрат.

Надіслана на зазначену прокурором у
позовній заяві адресу відповідача
копія ухвали господарського суду
Чернігівської області від 07.03.2014 про
порушення провадження у справі
повернулася до суду не врученою, з
відміткою поштового відділення на
конверті: „за закінченням терміну
зберігання".

Відомості стосовно вручення
відповідачу ухвали про відкладення від
19.03.2014, яка надсилалась відповідачу
рекомендованою кореспонденцією, на час
судового засідання у суду відсутні.

Як вбачається з витягу з Інтернет-сайту
Українського державного підприємства
поштового зв'язку "Укрпошта", поштове
відправлення за номером 970
відправлене 27.03.2014 06:24 об'єктом
поштового зв'язку Чернігів ЦОП з
індексом 14399 до об'єкту поштового
зв'язку Чернігів 0 з індексом 14000.

Згідно п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
№18 (зі змінами внесеними Постановою
Пленуму ВГСУ від 16.01.2013 №3) особи, які
беруть участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої ст.64 та ст.87
Господарського процесуального кодексу
України (надалі -ГПК України).

Зокрема, за змістом зазначеної ст.64 ГПК
України в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою
(повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців) і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Доказом такого повідомлення в разі
неповернення ухвали підприємством
зв'язку може бути й долучений до
матеріалів справи та засвідчений самим
судом витяг з офіційного сайту
Українського державного підприємства
поштового зв'язку "Укрпошта" щодо
відстеження пересилання поштових
відправлень, який містить інформацію
про отримання адресатом відповідного
поштового відправлення, або засвідчена
копія реєстру поштових відправлень
суду.

Враховуючи вищевикладені обставини
відповідач вважається належним чином
повідомленим про час і місце розгляду
справи.

У судовому засіданні 27.03.2014 прокурором
та представником позивача подано
письмові клопотання про відмову від
фіксації судового засідання
технічними засобами, які задоволено
судом, долучено до матеріалів справи.

Представником позивача подано
погоджену прокурором заяву б/н та б/д
про зменшення розміру позовних вимог, з
якої вбачається, що позивачем фактично
зменшено розмір пені з 7 192,56грн до 6
421,38грн зі зміною періоду нарахування, а
саме позивач просить стягнути пеню з
02.03.2013 по 01.03.2014.

Одночасно позивачем збільшено період
нарахування по інфляційним втратам, а
саме з січня 2013 року по лютий 2014 року,
замість періоду лютий 2013 - січень 2014,
зазначеного у позовній заяві.

Вимогу стосовно основного боргу та 3%
річних залишено без змін.

Натомість а ні в усному, а ні в
письмовому порядку позивачем не
заявлено про збільшення розміру
позовних вимог, а також не надано
належних доказів відповідно до вимог
ст.ст.54, 57 Господарського
процесуального кодексу України (надалі
- ГПК України), подання яких є
обов'язковим при збільшенні розміру
позовних вимог.

Беручи до уваги зазначені вище
обставини вимога в частині збільшення
періоду по нарахуванню інфляційних
втрат судом до розгляду не приймається.

На день ухвалення даного рішення
вимоги позивача складають: 46 913,60грн
основного боргу, 6 421,38грн пені за період
з 02.03.2013 по 01.03.2014, інфляційні втрати за
період з лютого 2013 року по січень 2014
року в розмірі 656,79грн та 3% річних у
розмірі 1 558,39грн за період з 21.01.2013 по
01.03.2014.

В усних поясненнях представник
позивача та прокурор підтримали
позовні вимоги з врахуванням поданої
27.03.2014 заяви.

Нормами ст.22 ГПК України визначено, що
сторони користуються рівними
процесуальними правами та зобов'язані
добросовісно ними користуватися,
виявляти взаємну повагу до прав і
охоронюваних законом інтересів другої
сторони.

Добросовісність користування
процесуальними правами слід
розглядати таким чином, що особи, які
беруть участь у справі, не повинні
зловживати наданими їм правами.

В силу вимог частини першої ст.6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
строку.

Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
частини першої ст.6 даної Конвенції (§
66-69 рішення Європейського суду з прав
людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова
проти України»).

У свою чергу ст. 69 ГПК України
визначено, що спір має бути вирішено
господарським судом у строк не більше
двох місяців від дня одержання
позовної заяви.

Враховуючи, що нез'явлення
представника відповідача не
перешкоджає розгляду справи по суті,
матеріали справи є достатніми для
вирішення спору в даному судовому
засіданні, а також враховуючи
положення ст.69 ГПК України,
господарський суд вважає за можливе
розглянути даний позов за наявними у
справі документами на підставі ст.75 ГПК
України.

Заслухавши пояснення повноважного
представника позивача та прокурора,
дослідивши докази, які мають юридичне
значення для вирішення спору,
господарський суд встановив:

01.08.2012, між позивачем та відповідачем
укладено Договір купівлі-продажу №4
(надалі - Договір).

Згідно ст.655 Цивільного кодексу України
(надалі - ЦК України) за договором
купівлі-продажу одна сторона передає
або зобов'язується передати майно
(товар) у власність другій стороні
(покупцеві), а покупець приймає або
зобов'язується прийняти майно (товар) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до розділу 1 Договору,
продавець (позивач) зобов'язався
передати у власність покупцю
(відповідачу) будівельні матеріали,
надалі товар, а покупець - прийняти та
оплатити його на умовах Договору.

Ціна, кількість та асортимент товару
визначаються у рахунках або накладних.
Всього на суму 206 929,07грн.

У розділі 2 Договору передбачено,
зокрема, що обов'язок продавця передати
товар вважається виконаним у момент
надання товару в розпорядження
покупця, що підтверджується накладними
про відвантаження товару.

Приймання товару по якості та
кількості здійснюється згідно
Інструкції №П-6 про порядок приймання
продукції виробничо-технічного
призначення та товарів народного
споживання по кількості та Інструкції
№П-7 про порядок приймання продукції
виробничо-технічного призначення та
товарів народного споживання по
якості. При невиконанні покупцем вимог
інструкцій, претензії по кількості та
якості товару продавцем не
приймаються.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем на виконання умов Договору
передано, а відповідачем прийнято
товар, що підтверджується актами
здачі-прийняття виконаних робіт, копії
яких знаходяться в матеріалах справи,
всього на суму 206 929,07грн.

Натомість, відповідачем товар було
оплачено частково.

Неоплаченими залишились:
рахунок-фактура №1 від 03.01.2013 на суму 20
248,75грн та рахунок-фактура №7 від 09.01.2013
на суму 26 664,85грн, за товар отриманий
відповідачем згідно накладних №1 від
03.01.2013 та №6 від 09.01.2013.

За спірними накладними сторонами
складались акти здачі-прийняття
виконаних робіт: - від 03.01.2013, за яким
позивачем виготовлено та поставлено
ТОВ «ВТП «Промтехбуд» дверні блоки у
кількості 27шт., на суму 20 248,75грн з ПДВ;

- від 09.01.2013 - у кількості 32шт., на суму 26
664,85грн з ПДВ.

Вищевказані акти підписано сторонами,
зокрема, з боку відповідача -
директором ТОВ «ВТП «Промтехбуд»
В.М.Подласим.

Відповідачем товар отримано, будь-яких
заперечень не надано, отже, враховуючи
положення ст. 692 ЦК України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлено інший
строк оплати товару.

Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Згідно розділу 3 Договору, оплата за
товар здійснюється шляхом
перерахування коштів на розрахунковий
рахунок продавця. Натомість строків
для оплати товару сторонами в Договорі
не встановлено.

Пунктом 1.7. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
№14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» встановлено, що
якщо у договорі або законі не
встановлено строку (терміну), у який
повинно бути виконано грошове
зобов'язання, то відповідно до припису
частини першої ст. 692 ЦК України,
покупець за договором купівлі-продажу
повинен оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього;
відтак якщо договором або актами
цивільного законодавства не
встановлено інший строк оплати товару,
відповідна оплата має бути здійснена
боржником негайно після такого
прийняття, незалежно від того, чи
пред'явив йому кредитор пов'язану з цим
вимогу.

Матеріалами даної справи підтверджено,
що відповідач взяті на себе договірні
зобов'язання по оплаті поставленого
товару за вищевказаними накладними в
повному обсязі та в строк не виконав.

Позивачем на адресу відповідача
надсилалась претензія №13 від 04.11.2013 з
вимогою погасити борг протягом місяця
від дня отримання.

Відповідач у свою чергу відповідаючи
на претензію борг визнав, несвоєчасну
сплату пояснив наявністю в нього
дебіторської заборгованості, обіцяв
розрахуватися після отримання коштів.

Проте, на час ухвалення даного судового
рішення заборгованість відповідачем
не сплачено.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України
та ст. 193 Господарського кодексу
України (надалі - ГК України) суб`єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов`язання
належним чином відповідно до договору,
закону, інших правових актів, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов`язання відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов`язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Одностороння відмова від зобов`язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

Оскільки відповідач за отриманий товар
своєчасно не розрахувався, належних та
допустимих доказів на спростування
вимог позивача суду не надав,
господарський суд доходить висновку,
що позовні вимоги в частині стягнення
основного боргу є обґрунтованими і
підлягають задоволенню в сумі 46 913,60грн.

Посилаючись на п. 4.2 Договору, яким
сторонами врегульовано, що за
прострочення оплати поставленої
продукції покупець сплачує на користь
продавця пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ за кожен день
прострочення платежу та інші платежі
передбачені чинним законодавством,
позивач та прокурор просять стягнути з
відповідача 6 421,38грн пені за період з
02.03.2013 по 01.03.2014.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
№14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» визначено, що
відповідно до частини першої ст. 47 і ст.
43 ГПК України господарський суд має
з'ясовувати обставини, пов'язані з
правильністю здійснення позивачем
розрахунку, та здійснити оцінку
доказів, на яких цей розрахунок
ґрунтується. У разі якщо відповідний
розрахунок позивачем здійснено
неправильно, то господарський суд з
урахуванням конкретних обставин
справи самостійно визначає суми пені
та інших нарахувань у зв'язку з
порушенням грошового зобов'язання, не
виходячи при цьому за межі визначеного
позивачем періоду часу, протягом якого,
на думку позивача, мало місце
невиконання такого зобов'язання, та
зазначеного позивачем максимального
розміру відповідних пені та інших
нарахувань.

Зокрема, п.1.7. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
№14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» встановлено, що
передбачена законом відповідальність
за невиконання грошового зобов'язання
підлягає застосуванню починаючи з дня,
наступного за днем прийняття товару,
якщо інше не вбачається з укладеного
сторонами договору. Відповідні
висновки випливають зі змісту частини
другої ст. 530 ЦК України.

Щодо пені за порушення грошових
зобов'язань, то необхідність
застосування припису частини шостої
ст. 232 ГК України передбачено п.2.5.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
№14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань», а саме даним
приписом передбачено не позовну
давність, а період часу, за який
нараховується пеня і який не повинен
перевищувати шести місяців від дня,
коли відповідне зобов'язання мало бути
виконане; законом або укладеним
сторонами договором може бути
передбачено більшу або меншу
тривалість цього періоду. Його перебіг
починається з дня, наступного за
останнім днем, у який зобов'язання мало
бути виконане, і початок такого
перебігу не може бути змінений за
згодою сторін. Крім того, умова
договору про сплату пені за кожний день
прострочення виконання зобов'язання не
може розцінюватися як установлення цим
договором іншого, ніж передбачений
частиною шостою ст. 232 ГК України,
строку, за який нараховуються штрафні
санкції.

При визначенні розміру
відповідальності за невиконання
грошових зобов'язань пріоритетне
положення мають норми Закону, а не
положення договору.

Господарським судом встановлено
наявність прострочення виконання
відповідачем у даній справі
зобов'язання по сплаті за поставлений
товар.

Так, за накладною №1 від 03.01.2013 позивач
мав розрахуватися 03.01.2013, а за накладною
від 09.01.2013 №6 - 09.01.2013.

Отже, пеня за прострочення виконання
грошового зобов'язання має бути
нарахована: за накладною №1 від 03.01.2013
за період з 04.01.2013 по 04.07.2013, а за
накладною №6 від 09.01.2013 - з 10.01.2013 по
10.07.2013.

У свою чергу, позивачем заявлено, а
прокурором погоджено у заяві про
зменшення розміру позовних вимог
період нарахування пені з 02.03.2013 по
01.03.2014.

Враховуючи вищевикладені обставини,
вимоги позивача та прокурора щодо
стягнення з відповідача 6 421,38грн пені
підлягають частковому задоволенню, а
саме у розмірі 2 439,18грн за період з
02.03.2013 по 04.07.2013 за накладною №1 від
03.01.2013 та за період з 02.03.2013
по 10.07.2013 за накладною №6 від 09.01.2013.

Одночасно, позивач просить стягнути з
відповідача 3% річних у розмірі 1 558,39грн
за період з 21.01.2013 по 01.03.2014 та
інфляційні втрати у розмірі 656,79грн за
лютий 2013 року - січень 2014 року.

Згідно частини другої ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлено
договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач за
поставлений товар в обумовлені
Договором строки не розрахувався, отже
вимога позивача про стягнення 1 558,39грн -
3% річних за період з 21.01.2013 по 01.03.2014 є
обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Стосовно вимоги щодо стягнення 656,79грн
інфляційних втрат за період з лютого 2013
по січень 2014 підлягає, то вона підлягає
задоволенню частково у сумі 232,77грн,
оскільки відповідно до п.3.2. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17.12.2013 №14 «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» в
розрахунок мають включатися й періоди
часу, в які індекс інфляції становив
менше одиниці (тобто мала місце
дефляція).

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об`єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги прокурора
підлягають задоволенню частково.

Оскільки спір виник з вини відповідача,
відповідно до ст. 49 ГПК України витрати
по сплаті судового збору покладаються
на відповідача

Керуючись ст.ст. 22, 29, 32-34, 36, 43, 49, 82-85, 87
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

В И Р
І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю
«Виробничо-торгівельне підприємство
«Промтехбуд», просп. Миру, 235а, м.
Чернігів, 14007, (р/р
754 в ФВАТ «ДЕРЖ.ЕКСІМП БАНК УКР» м.
Чернігів, МФО 353649) на користь
державного підприємства «Підприємство
Менської виправної колонії управління
Державної пенітенціарної служби
України в Чернігівській області (№91)»,
провул. Леніна, 5, смт.
Макошино, Менський район, Чернігівська
область, 15652, код 08681100 (р/р 2 в АТ
«Райффайзенбанк Аваль», м. Київ, МФО
380805) 46 913,60грн боргу, 2 439,18грн пені, 3%
річних у розмірі 1 558,39грн та 232,77грн
інфляційних втрат.

3. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю
«Виробничо-торгівельне підприємство
«Промтехбуд», просп. Миру, 235а, м.
Чернігів, 14007, (р/р
754 в ФВАТ « ДЕРЖ.ЕКСІМП БАНК УКР» м.
Чернігів, МФО 353649) в доход Державного
бюджету (р/р 3002, отримувач - УДКСУ у
м. Чернігові Державний бюджет, МФО 853592,
ідентифікаційний код 38054398, Банк -
ГУДКСУ у Чернігівській області,
призначення платежу: „Судовий збір,
код 03500068 пункт 2.1", код бюджетної
класифікації 22030001) 1 827,00грн судового
збору.

Накази видати після набрання
рішенням законної сили.

4. В решті позову відмовити.

Суддя
А.В.Романенко

Повний текст рішення складено та
підписано 28.03.2014

Суддя
А.В.Романенко