ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014 року
Справа № 915/128/14

Господарський суд Миколаївської
області у складі судді Олейняш Е.М. при
секретарі судового засідання Атаманюк
В.О., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "УТФ ЗЕРНО", пр.
Оболонський, 30, оф. 287, м. Київ, 04205

до відповідача Публічного
акціонерного товариства
"Миколаївський комбінат
хлібопродуктів", вул. Перша Слобідська,
122, м. Миколаїв, 54034

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача Споживче товариство "УТФ", вул.
Кірова, 2-Б, село Козаровичі,
Вишгородський район, Київська область,
07332

про стягнення 52 237, 19 грн., з яких: 38 000,
00 грн. - борг за договором про
відступлення права вимоги від 01.04.2013
року; 10 014, 10 грн. - пеня; 189, 48 грн. -
штрафних санкцій; 43, 61 грн. - 3 % річних; 190,
00 грн. - інфляційних витрат; 3 800, 00 грн. -
моральної шкоди.

за участю представників сторін:

від позивача представник не з'явився;

від відповідача Нестрижена Людмила
Віталіївна, довіреність № 1516 від 11.11.2013
року;

від третьої особи представник не
з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "УТФ ЗЕРНО"
звернулось до господарського суду
Миколаївської області з позовними
вимогами до відповідача Публічного
акціонерного товариства
"Миколаївський комбінат
хлібопродуктів" про стягнення 52 237, 19
грн., з яких:

38 000, 00 грн. - основної заборгованості
по Договору про відступлення права
вимоги від 01.04.2013 року;

10 014, 10 грн. - пені на підставі
гарантійних листів № 1550 від 02.07.12 року
та № 2500 від 20.11.12 року, щодо сплати
компенсації та нарахованої пені згідно
п. 6 п.п. 6 Договору поставки № К-4/26 від
23.05.12 року;

189, 48 грн. - суми нарахованого відсотка
за кожний день не повернення платежу
згідно діючого законодавства ст. 230, ст.
231, ст. 232 ГК штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань;

43, 61 грн. - 3 % річних;

190, 00 грн. - інфляційних витрат;

3 800, 00 грн. - моральної шкоди.

Ухвалою господарського суду
Миколаївської області від 05.02.2014 року
прийнято позовну заяву до розгляду та
порушено провадження у справі. Розгляд
справи призначено на 04.03.2014 року та
залучено до участі в справі у якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача Споживче товариство
"УТФ" (код 30839403).

Ухвалою господарського суду
Миколаївської області від 04.03.2014 року
відкладено розгляд справи на 20.03.2014
року.

Ухвалою господарського суду
Миколаївської області від 20.03.14 року
відмовлено в задоволенні клопотання
Товариства з обмеженою
відповідальністю "УТФ ЗЕРНО" () про вжиття заходів
забезпечення позову.

Позивач явку повноважного
представника у судове засідання 20.03.2014
року не забезпечив, хоча був належним
чином повідомлений про дату, час та
місце судового засідання, про що
свідчить підпис повноважного
представника позивача на повідомленні
від 04.03.14 року про дату наступного
судового засідання (арк. справи 83), а
також поштовому повідомленні (арк.
справи 154).

19.03.2014 року до канцелярії
господарського суду Миколаївської
області від позивача надійшло
клопотання, у якому позивач просив суд
судове засідання провести без участі
позивача (арк. справи 98). Подане
клопотання мотивоване зайнятістю
позивача в іншому судовому засіданні
20.03.2014 року. Вказане клопотання
розглянуто судом та задоволено. Крім
того, у вказаному клопотанні позивач
просив суд задовольнити позовну заяву
в повному обсязі. Позовна заява
мотивована наступним.

Згідно договору поставки № К-4/26 від
23.05.2012 року Споживче товариство "УТФ"
поставило для ПАТ "Миколаївський
комбінат хлібопродуктів" пшеницю, за
яку ПАТ "Миколаївський комбінат
хлібопродуктів" розрахувався частково.

01.04.2013 року було укладено Договір про
відступлення права вимоги між
Споживчим товариством "УТФ" (первісний
кредитор), ТзОВ "УТФ ЗЕРНО" (новий
кредитор) та ПАТ "Миколаївський
комбінат хлібопродуктів" (боржник) про
те, що первісний кредитор передає, а
новий кредитор приймає на себе право
вимоги, що належить первісному
кредитору, і стає кредитором за
договором поставки № К-4/26 від 23.05.2012
року, укладеним між первісним
кредитором та боржником на загальну
вартість 78 000, 00 грн.

У зв'язку з систематичним порушенням
оплати у ПАТ "Миколаївський комбінат
хлібопродуктів" станом на 31.01.2014 року
виникла основна заборгованість перед
ТзОВ "УТФ ЗЕРНО" у розмірі 38 000, 00 грн.

Згідно п. 1.4 Договору про відступлення
права вимоги від 01.04.2013 року новий
кредитор одержує право вимагати від
боржника належного виконання
зобов'язань за договором поставки №
К-4/26 від 23.05.2012 року.

Із посиланням на приписи ст. 23, 525, 526, 530,
610, 625, 629 ЦК України, ст. 49, 65, 66, 193, 231, 232 ГК
України та умови договорів позивач
просив суд позовні вимоги
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні 20.03.2014 року позов визнав
частково в сумі 31 000, 00 грн., в решті
позовних вимог просив суд відмовити з
підстав, зазначених у відзиві (арк.
справи 68-69) та у додаткових поясненнях
(арк. справи 112). В обґрунтування
заперечень представник відповідача
зазначив наступне.

Станом на момент звернення позивача до
суду сума основної заборгованості за
договором про відступлення права
вимоги від 01.04.2013 року становить 31 000, 00
грн.

Щодо відшкодування позивачу штрафних
санкцій, зокрема: 10 014, 10 грн. - пені; 189, 48
грн. - штрафу; 43, 61 грн. - 3% річних; 190, 00
грн. - інфляційних витрат, представник
відповідача зазначив, що п. 1.4 Договору
про відступлення права вимоги від
01.04.2013 року визначено, що позивач
отримує право вимагати від відповідача
лише належного виконання зобов'язань
за договором поставки від 23.05.2012 року №
К-4/26 у сумі 78 000, 00 грн. Крім того,
відповідач звертає увагу, що договором
про відступлення права вимоги від
01.04.2013 року не встановлено строку
виконання зобов'язання відповідачем.

Крім того, представник відповідача
зазначив, що договором про
відступлення права вимоги від 01.04.2013
року сторонами жодним чином не
передбачено нарахування будь-яких
штрафних санкцій - ані пені, ані
штрафів, ані будь-яких інших.

Таким чином, відповідач вважає, що
вимоги позивача щодо відшкодування
йому штрафних санкцій, зокрема, 10 014, 10
грн. - пені; 189, 48 грн. - штрафу; 43, 61 грн. - 3%
річних; 190, 00 грн. - інфляційних витрат є
такими, що не відповідають вимогам
законодавства.

Щодо відшкодування позивачу моральної
шкоди в розмірі 3 800, 00 грн. представник
відповідача зазначив наступне.

Згідно змісту ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав, у вигляді грошей, іншим майном або
в інший спосіб. При цьому моральна
шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

Щодо визначення розміру грошового
відшкодування моральної шкоди, то
такий визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Посилаючись на положення Постанови
Пленуму Верхового Суду України від
31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в
спорах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди", представник
відповідача вважає недоведеними
підстави для відшкодування позивачу
визначеної ним моральної шкоди в
розмірі 10 % від основної суми
заборгованості.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача Споживче товариство "УТФ" явку
повноважного представника у судові
засідання 04.03.2014 року та 20.03.2014 року не
забезпечила, хоча про час та місце
судового розгляду справи повідомлена
належним чином, про що свідчать
рекомендовані поштові повідомлення,
які наявні у матеріалах справи (арк.
справи 84).

Відповідно до п. 3.9.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18
особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання
суду відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто
з посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод від 04.11.1950 року кожен має право
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення.

При цьому, судом також враховано, що
відповідно до п. 3.9.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Суд дійшов висновку про достатність у
матеріалах справи документальних
доказів для вирішення спору по суті за
відсутності повноважного представника
третьої особи.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши та оцінивши
усі подані у справу докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд встановив
наступне.

23.05.2012 року між Публічним акціонерним
товариством "Миколаївський комбінат
хлібопродуктів" (далі - покупець) та
Споживчим товариством "УТФ" (далі -
постачальник) було укладено Договір
поставки № К-4/26 (далі - договір
поставки), відповідно до умов якого
постачальник зобов'язується поставити
і передати у власність покупцю зерно
(далі - товар) в асортименті, за ціною,
якістю, кількістю та на умовах,
узгоджених з покупцем і вказаних у
додатках до даного договору, а покупець
зобов'язується здійснити приймання
товару та його оплату (п. 1.1 Договору)
(арк. справи 11-12).

Відповідно до п. 1.4 Договору при
поставці товару постачальник повинен
надати покупцю належним чином
оформлені товарно-транспорті накладні
на кожну одиницю автотранспорту.

Крім того, сторонами було підписано
додатки до договору поставки № К-4/26 від
23.05.2012 року, а саме: Додаток № 1,
відповідно до якого була узгоджена
поставка пшениці А3кл на загальну суму
165 600, 00 грн., в тому числі ПДВ 27 600, 00 грн.
(арк. справи 13); Додаток № 2, відповідно
до якого була узгоджена поставка
пшениці Б6кл на загальну суму 306 000, 00
грн., в тому числі ПДВ 51 000, 00 грн. (арк.
справи 14 на звороті).

Судом встановлено, що Споживчим
товариством "УТФ" було виконано взяті
на себе зобов'язання щодо поставки
товару на загальну суму 446 198, 00 грн., що
підтверджується наявними у матеріалах
справи копіями реєстрів накладних та
копіями товарно-транспортних
накладних (арк. справи 113-125), накладних
та податкових накладних, а також копією
довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей (арк.
справи 46-51).

Факт поставки товару на вказану суму не
заперечується сторонами.

Відповідач Публічне акціонерне
товариство "Миколаївський комбінат
хлібопродуктів" станом на 01.04.13 року
частково розрахувався за поставлений
товар, а саме сплатив 368 198, 00 грн., що
підтверджується наявними у матеріалах
справи копіями платіжних доручень (арк.
справи 126-149, 153).

Отже, станом на 01.04.13 року
заборгованість Публічного
акціонерного товариства
"Миколаївський комбінат
хлібопродуктів" перед Споживчим
товариством "УТФ" становила 78 000 грн. (446
198, 00 грн. - 368 198, 00 грн.).

01.04.2013 року між Споживчим товариством
"УТФ" (далі - Первісний кредитор),
Товариством з обмеженою
відповідальністю "УТФ ЗЕРНО" (далі -
Новий кредитор) та Публічним
акціонерним товариством
"Миколаївський комбінат
хлібопродуктів" (далі - Боржник) було
укладено Договір про відступлення
права вимоги, відповідно до умов якого
Первісний кредитор передає, а Новий
кредитор приймає на себе право вимоги,
що належить Первісному кредиторові, і
стає кредитором за договором поставки
№ К-4/26 від 23.05.2012 року (далі - Основний
договір), укладеним між Первісним
кредитором та Боржником (п. 1.1 Договору
про відступлення права вимоги) (арк.
справи 9-10).

Відповідно до п. 4.1 Договору про
відступлення права вимоги цей договір
набирає чинності з моменту його
підписання і діє до повного виконання
сторонами своїх зобов'язань за цим
договором.

Вказаний договір підписано
представниками сторін Договору та
скріплено печатками.

В силу ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України між
сторонами на підставі Договору виникли
зобов'язальні відносини.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій
особі за правочином (відступлення
права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до
нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Умовами Договору про відступлення
права вимоги сторони передбачили
наступне.

Відповідно до п. 1.2 Договору про
відступлення права вимоги сторони
відповідно до вимог діючого
законодавства та за домовленістю,
встановили, що згідно цього договору
Первісний кредитор втрачає будь-які
вимоги до Боржника, пов'язані з
виконанням зобов'язань за Основним
договором.

Відповідно до п. 1.3 Договору про
відступлення права вимоги загальна
сума заборгованості за Основним
договором станом на 01.04.2013 року складає
78 000, 00 грн. Згідно умов Основного
договору термін виконання зобов'язань
боржника наступив.

Відповідно до п. 1.4 Договору про
відступлення права вимоги за цим
договором Новий кредитор одержує право
(замість Первісного кредитора)
вимагати від боржника належного
виконання зобов'язань за Основним
договором у сумі 78 000, 00 грн.

Відповідно до п. 2.1 Договору про
відступлення права вимоги Первісний
кредитор повинен передати Новому
кредитору всі документи, які
засвідчують право вимоги, зазначене в
п. 1.1 даного Договору (Договір поставки
№ К-4/26 від 23.05.2012 року, додатки,
додаткові угоди, товарно-транспортні
та видаткові накладні та інші
документи, що підтверджують наявність
боргу), а також інформацію, яка є
важливою для їх здійснення за Основним
договором, в термін до 02.04.2013 року.

Відповідно до п. 3.1 Договору про
відступлення права вимоги Первісний
кредитор несе відповідальність перед
Новим кредитором за дійсність
переданої вимоги, зазначеної в п. 1.1
цього Договору.

Відповідно до п. 3.2 Договору про
відступлення права вимоги усі спори,
пов'язані з цим договором, вирішуються
шляхом переговорів між сторонами. Якщо
спір неможливо вирішити шляхом
переговорів, він вирішується в
судовому порядку згідно з чинним
законодавством.

Відповідно до п. 4.2 Договору про
відступлення права вимоги після
підписання цього договору всі
попередні переговори за ним,
листування, попередні угоди та
протоколи про наміри з питань, що так чи
інакше стосуються цього договору,
втрачають юридичну силу.

Судом встановлено наступне.

Відповідач частково виконав свої
зобов'язання щодо оплати
заборгованості за Договором про
відступлення права вимоги, а саме
сплатив 40 000, 00 грн., що підтверджується
копіями платіжних доручень, а саме:

- платіжне доручення № 1399 від 23.05.2013
року на загальну суму 5 000, 00 грн. (арк.
справи 73);

- платіжне доручення № 1443 від 29.05.2013
року на загальну суму 7 000, 00 грн. (арк.
справи 74);

- платіжне доручення № 1630 від 14.06.2013
року на загальну суму 5 000, 00 грн. (арк.
справи 75);

- платіжне доручення № 1827 від 05.07.2013
року на загальну суму 5 000, 00 грн. (арк.
справи 76);

- платіжне доручення № 2000 від 29.07.2013
року на загальну суму 5 000, 00 грн. (арк.
справи 77);

- платіжне доручення № 2166 від 05.09.2013
року на загальну суму 2 000, 00 грн. (арк.
справи 78);

- платіжне доручення № 2590 від 09.12.2013
року на загальну суму 11 000, 00 грн. (арк.
справи 79).

Крім того, в матеріалах справи наявні
копії Виписок по особовому рахунку, які
також підтверджують факт оплати коштів
у вищевказаному розмірі (арк. справи
99-109).

Судом також взято до уваги лист вих. №
766 від 24.05.2013 року, який адресовано до
ТзОВ "УТФ Зерно", у якому відповідач
просить у платіжному дорученні № 1399
від 23.05.2013 року на суму 5 000, 00 грн.
призначення платежу вважати наступним
"погашення заборгованості за договором
відступлення права вимоги №31-ПР/12 від
01.04.2013 року" (арк. справи 59).

Факт оплати коштів в розмірі 40 000 грн. за
вищевказаними платіжними дорученнями
не заперечується сторонами.

Судом також встановлено, що платіжним
дорученням № 1314 від 17.05.2013 року, тобто
після укладення Договору про
відступлення права вимоги від 01.04.13
року, відповідачем Публічним
акціонерним товариством
«Миколаївський комбінат
хлібопродуктів» сплачено на рахунок
Споживчого товариства «УТФ» 7 000 грн.
(арк. справи 72). Зокрема, отримувачем у
вказаному платіжному дорученні
вказано СТ "УТФ" та в графі призначення
платежу зазначено "оплата згідно
договору К-4/26 від 23.05.2012 року за пшеницю"
(арк. справи 72).

Відтак, після укладення Договору про
відступлення права вимоги від 01.04.13
року та в порушення його умов Боржником
проведено оплату 7 000 грн. на рахунки
Первісного кредитора Споживчого
товариства «УТФ», а не Нового кредитора
ТзОВ "УТФ ЗЕРНО".

Відповідно до ч. 1 ст. 1089 ЦК України за
платіжним дорученням банк
зобов'язується за дорученням платника
за рахунок грошових коштів, що
розміщені на його рахунку у цьому
банку, переказати певну грошову суму на
рахунок визначеної платником особи
(одержувача) у цьому чи в іншому банку у
строк, встановлений законом або
банківськими правилами, якщо інший
строк не передбачений договором або
звичаями ділового обороту.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 1090 ЦК України
зміст і форма платіжного доручення та
розрахункових документів, що подаються
разом з ним, мають відповідати вимогам,
встановленим законом і банківськими
правилами. Банк не має права робити
виправлення у платіжному дорученні
клієнта, якщо інше не встановлено
законом або банківськими правилами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1091 ЦК України банк,
що прийняв платіжне доручення
платника, повинен перерахувати
відповідну грошову суму банкові
одержувача для її зарахування на
рахунок особи, визначеної у платіжному
дорученні.

Враховуючи вищевикладені приписи
цивільного законодавства, суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав стверджувати про оплату
відповідачем ПАТ «Миколаївський
комбінат хлібопродуктів» коштів в
розмірі 7 000 грн., сплачених за платіжним
дорученням № 1314 від 17.05.2013 року, на
рахунки позивача ТзОВ "УТФ ЗЕРНО"
(Нового кредитора) на виконання
Договору про відступлення права вимоги
від 01.04.13 року. Чинне законодавство не
надає права суду перезараховувати
кошти з рахунків однієї юридичної
особи на рахунки іншої юридичної особи.

Вищевказані сплачені відповідачем ПАТ
«Миколаївський комбінат
хлібопродуктів» на рахунок Споживчого
товариства «УТФ» кошти в розмірі 7 000
грн. є в розумінні ст. 1212 ЦК України
безпідставно набутими.

Отже, кошти в розмірі 7 000 грн. не
сплачені відповідачем на рахунки
позивача ТзОВ "УТФ ЗЕРНО" (Нового
кредитора).

Враховуючи вищевикладене,
заборгованість відповідача ПАТ
«Миколаївський комбінат
хлібопродуктів» перед позивачем ТзОВ
"УТФ ЗЕРНО" станом на день розгляду
справи становить 38 000 грн. (78 000 грн. - 40 000
грн.).

Судом встановлено, що умовами Договору
про відступлення права вимоги не
встановлено строку виконання
зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Позивач звертався до відповідача із
претензією вих. № 1 від 03.01.2014 року з
вимогою про сплату заборгованості у
сумі 38 000, 00 грн. (арк. справи 14-15). Докази
направлення вказаної претензії та
отримання її відповідачем наявні у
матеріалах справи (арк. справи 16).

Як вбачається зі штемпеля поштової
установи на рекомендованому
повідомленні про вручення поштового
відправлення за номером штрихового
ідентифікатора 574 копія претензії
отримана відповідачем 13.01.14 року (арк.
справи 16), що також підтверджується
даними з офіційного сайту Українського
державного підприємства поштового
зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження
пересилання поштових відправлень з
відміткою про отримання адресатом
відповідного поштового відправлення
13.01.14 року, що відповідають штрих-коду,
зазначеному на фіскальному чеку (арк.
справи 96). Крім того, як вбачається з
вхідного штампу відповідача про
отримання документу, претензія
отримана ним 13.01.14 року (арк. справи
151-152).

Днем пред'явлення вимоги кредитором
слід вважати день, у який боржник
одержав надіслану йому вимогу, а в разі
якщо вимогу надіслано засобами
поштового зв'язку і підприємством
зв'язку здійснено повідомлення про
неможливість вручення поштового
відправлення, то днем пред'явлення
вимоги є дата оформлення названим
підприємством цього повідомлення (п. 1.7
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» № 14
від 17.12.13 року).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Відтак, в силу приписів ст. 253, ч. 2 ст. 530
ЦК України відповідач зобов'язаний був
сплатити суму заборгованості в розмірі
38 000 грн. протягом семиденного строку
від дня отримання вимоги, тобто
починаючи з 14.01.14 року по 20.01.14 року
включно (7 днів), а з 21.01.14 року боржник є
таким, що прострочив виконання
зобов'язання.

Відтак, станом на дату звернення до
суду із позовом 03.02.2014 року у
відповідача перед позивачем існувала
основна заборгованість за Договором
про відступлення права вимоги від
01.04.2013 року в сумі 38 000, 00 грн.

Станом на день розгляду справи
відповідачем не спростовано факт
наявності вказаної заборгованості в
розмірі 38 000 грн., як і не подано суду
доказів оплати боргу. Отже, вимога
позивача про стягнення з відповідача
суми основної заборгованості за
Договором про відступлення права
вимоги від 01.04.2013 року в сумі 38 000, 00 грн.
є обґрунтованою, підставною та
підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з
відповідача 10 014, 10 грн. - пені на
підставі гарантійних листів № 1550 від
02.07.12 року та № 2500 від 20.11.12 року щодо
сплати компенсації та нарахованої пені
згідно п. 6 п.п. 6 Договору поставки №
К-4/26 від 23.05.12 року, то слід зазначити
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин
щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі. Правочин щодо забезпечення
виконання зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Стаття 549 ЦК України встановлює, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Закон України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" регулює договірні
правовідносини між платниками та
одержувачами грошових коштів щодо
відповідальності за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань.

Відповідно до ст. 1 Закону платники
грошових коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Судом встановлено, що умовами Договору
про відступлення права вимоги сторони
не передбачили нарахування та
стягнення пені за порушення
зобов'язання, іншими актами цивільного
законодавства конкретний розмір
санкцій за вчинення зазначеного
цивільного правопорушення не
встановлено. Гарантійні листи вих. № 1550
від 02.07.2012 року та вих. № 2500 від 20.11.2012
року (арк. справи 18-19), які направлялись
відповідачем на адресу Споживчого
товариства "УТФ", щодо зобов'язання
провести оплату заборгованості згідно
Договору поставки, не можуть бути в
розумінні ст. 546, 547, 549 ЦК України
підставою для нарахування та стягнення
з відповідача пені згідно Договору про
відступлення права вимоги. Відтак,
нарахування позивачем пені є
безпідставним, оскільки пеня є видом
забезпечення виконання зобов'язання, а
правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється лише у
письмовій формі, Договором про
відступлення права вимоги не
передбачено відповідальності у
вигляді нарахування та стягнення пені
за порушення зобов'язань щодо оплати
коштів. Отже, в цій частині позову слід
відмовити.

Щодо вимог позивача про стягнення з
відповідача 43, 61 грн. - 3 % річних, то слід
зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Передбачене ст. 625 ЦК України право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові (постанова Верховного Суду
України від 23.01.12 року по справі № 37/64).
Отже, інфляційні нарахування на суму
боргу та три проценти річних входять до
складу грошового зобов'язання та не є
санкціями.

Як вбачається з поданого суду
розрахунку (арк. справи 17, 37) позивачем
нараховано відповідачу 3 % річних за
період з 18.01.2014 року по 31.01.2014 року (14
днів) в сумі 43, 61 грн.

Перевіривши розрахунок розміру 3 %
річних, судом встановлено, що позивачем
здійснено нарахування 3 % з
неправильним встановленням дати
початку нарахування. Як вказано вище,
претензія позивача про сплату
заборгованості отримана відповідачем
13.01.2014 року, відтак зобов'язання мало
бути виконано у строк до 20.01.2014 року
включно, а з 21.01.14 року боржник є таким,
що порушив зобов'язання. Враховуючи
викладене, судом здійснено перерахунок
розміру 3 % річних за період з 21.01.2014 року
по 31.01.2014 року. Детальний розрахунок 3 %
річних наявний в матеріалах справи
(арк. справи 97). Розмір 3 % річних за
період з 21.01.2014 року по 31.01.2014 року (11
днів прострочки) становить 34, 36 грн.
Отже, вимога позивача про стягнення 3 %
річних підлягає частковому
задоволенню в розмірі 34, 36 грн. В решті 3
% річних слід відмовити.

Щодо вимоги позивача про стягнення з
відповідача 190, 00 грн. - інфляційних
втрат, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України
"Про практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
справ окремих норм матеріального
права" від 17.07.2012 року, зі змінами і
доповненнями від 20.07.2012 року, згідно з
частиною другою статті 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення.

Сума боргу з урахуванням індексу
інфляції повинна розраховуватися,
виходячи з індексу інфляції за кожний
місяць (рік) прострочення, незалежно
від того, чи був в якийсь період індекс
інфляції менше одиниці (тобто мала
місце не інфляція, а дефляція) [див.
постанову Вищого господарського суду
України від 05.04.2011 № 23/466 та лист
Верховного Суду України "Рекомендації
щодо порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ"
від 03.04.1997 № 62-97р].

При застосуванні індексу інфляції слід
мати на увазі, що індекс розраховується
не на кожну дату місяця, а в середньому
на місяць і здійснюється шляхом
множення суми заборгованості на момент
її виникнення на сукупний індекс
інфляції за період прострочення
платежу. При цьому, сума боргу, яка
сплачується з 1 по 15 день відповідного
місяця, індексується з врахуванням
цього місяця, а якщо сума боргу
сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця (див.
постанову Вищого господарського суду
України від 01.02.2012 № 52/30).

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.13 року
індекс інфляції - це показник, що
характеризує динаміку загального
рівня цін на товари та послуги, які
купуються населенням для
невиробничого споживання, і його
найменший період визначення складає
місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений названою
Державною службою, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

Позивачем здійснено нарахування
індексу інфляції за період з 18.01.2014 року
по 31.01.2014 року шляхом множення індексу
інфляції, встановленого в грудні 2013
року, на розмір боргу, що існував станом
на 21.01.14 року (арк. справи 17, 36-37).
Враховуючи приписи чинного
законодавства, суд дійшов висновку, що
позивач має право на нарахування
індексу інфляції лише починаючи з
місяця, наступного за місяцем, у якому
мав бути здійснений платіж, тобто з
лютого 2014 року.

Крім того, чинне законодавство не
пов'язує припинення грошового
зобов'язання з наявністю судового
рішення про стягнення боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції та трьох процентів річних від
простроченої суми чи відкриттям
виконавчого провадження з примусового
виконання такого рішення (див.
постанови Верховного Суду України від
04.07.2011 № 13/210/10 та від 12.09.2011 № 6/433-42/183 і
постанову Вищого господарського суду
України від 16.03.2011 № 11/109).

Враховуючи вищевикладене, в цій
частині позову слід відмовити.

Щодо вимог позивача про стягнення з
відповідача 189, 48 грн. - суми
нарахованого відсотка за кожний день
неповернення платежу згідно діючого
законодавства ст. 230, ст. 231, ст. 232 ГК
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань, то слід зазначити
наступне.

Позивач в обґрунтування підстав
нарахованих відсотків посилається на
приписи ст. 230-232 ГК України.

Як вбачається з поданого позивачем
розрахунку (арк. справи 17, 37) позивачем
здійснено нарахування штрафних
санкцій по Договору поставки № К-4/26 від
23.05.12 року за період з 18.01.14 року по 31.01.14
року на суму заборгованості,
застосовуючи подвійну облікову ставку
НБУ.

При цьому, судом враховано наступне.

Відповідно до ст. 230 ГК України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.
Суб'єктами права застосування штрафних
санкцій є учасники відносин у сфері
господарювання, зазначені у статті 2
цього Кодексу.

Статтею 231 ГК України «Розмір штрафних
санкцій» передбачено наступне.

Законом щодо окремих видів зобов'язань
може бути визначений розмір штрафних
санкцій, зміна якого за погодженням
сторін не допускається (ч. 1 ст. 231 ГК
України).

У разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг) (ч. 4
ст. 231 ГК України).

Штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором (ч. 6 ст. 231 ГК України).

Системний аналіз вищевказаної норми
закону дозволяє дійти висновку, що
штрафні санкції можуть бути
застосовані до особи, яка порушила
господарське зобов'язання, лише у
випадку, якщо вони передбачені законом
або договором, а нарахування
здійснюється у відсотках, розмір яких
визначається обліковою ставкою
Національного банку України.

Приписи ст. 232 ГК України «Порядок
застосування штрафних санкцій»
встановлюють наступне.

Відсотки за неправомірне користування
чужими коштами справляються по день
сплати суми цих коштів кредитору, якщо
законом або договором не встановлено
для нарахування відсотків інший строк
(ч. 4 ст. 232 ГК України).

Нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 536 ЦК України
розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 6.1, п. 6.2 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.13 року
проценти річних, про які йдеться у
частині другій статті 625 ЦК України,
необхідно відрізняти від процентів за
користування чужими коштами,
передбачених статтею 536 названого
Кодексу. Стягнення процентів річних є
заходом відповідальності за порушення
грошового зобов'язання і одночасно, як
зазначалося, способом захисту
майнового права та інтересу кредитора,
тобто зобов'язанням сплатити кошти,
тоді як проценти, зазначені у статті 536
ЦК України, - це плата за користування
чужими коштами, в тому числі
безпідставно одержаними, збереженими
грішми (стаття 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до
правовідносин сторін статті 536 ЦК
України є, по-перше, факт користування
чужими коштами, по-друге - встановлення
розміру відповідних процентів
договором або чинним законодавством
(наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК
України). Спільним для цих процентів є
те, що вони нараховуються саме у зв'язку
з користуванням чужими коштами.
Положення ж частини другої статті 625 ЦК
України в частині сплати процентів
річних застосовуються за наявності
порушення грошового зобов'язання. Тому,
зокрема, якщо в законі або в укладеному
сторонами договорі передбачено розмір
процентів за користування чужими
коштами (стаття 536 ЦК України), то це не
позбавляє кредитора права звернутися
до боржника з позовом про стягнення як
зазначених процентів, так і трьох
процентів річних (якщо інший їх розмір
не передбачено договором або Законом) -
за наявності порушення боржником
грошового зобов'язання.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для стягнення 189, 48 грн. - суми
нарахованого відсотка за кожний день
неповернення платежу згідно діючого
законодавства ст. 230, ст. 231, ст. 232 ГК
України (як вказано в позовній заяві),
оскільки нарахування та стягнення
вказаних відсотків не передбачено ані
умовами Договору про відступлення
права вимоги, ані чинним
законодавством. Суд також звертає
увагу, що згідно Договору про
відступлення права вимоги до позивача
перейшло право вимагати від
відповідача сплати лише суми основного
боргу за Договором поставки (без
застосування штрафних санкцій). Отже, в
цій частині позову також слід
відмовити.

Щодо вимоги позивача про стягнення з
відповідача 3 800, 00 грн. - моральної
шкоди, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 23 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму
Верховного суду України № 4 "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995
року з останніми змінами і
доповненнями від 27.02.2009 року під
моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній
особі незаконними діями або
бездіяльністю інших осіб. Відповідно
до чинного законодавства моральна
шкода може полягати, зокрема: у
приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права
власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням
під слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.
Під немайновою шкодою, заподіяною
юридичній особі, слід розуміти втрати
немайнового характеру, що настали у
зв'язку з приниженням її ділової
репутації, посяганням на фірмове
найменування, товарний знак,
виробничу марку, розголошенням
комерційної таємниці, а також
вчиненням дій, спрямованих на
зниження престижу чи підрив довіри
до її діяльності.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Вказаною
нормою обов'язок доказування
покладений на сторони процесу.
Доказування полягає у поданні доказів
сторонами та доведенні їх
переконливості суду.

В якості обґрунтування підстав
нарахування моральної шкоди позивач у
заяві від 17.02.14 року (арк. справи 37)
вказує, що у зв'язку із заволодінням
чужого майна відповідачем та
користування грошовими коштами, які не
були виплачені, як погашення боргу,
позивачем було проведено розрахунок
втрат фінансової вигоди, у зв'язку із
неможливістю закупівлі, реалізації
товару на суму боргу та отримання
прибутку. Крім того, позивачем було
проаналізовано та підтверджено
приниження ділової репутації на
зерновому ринку.

В порушення приписів ст. 33 ГПК України
позивачем не подано суду жодних
належних та допустимих доказів, які б
підтверджували факт приниження
ділової репутації позивача на
зерновому ринку. Проведений позивачем
розрахунок втрат фінансової вигоди не
є в розумінні ст. 23 ЦК України моральною
шкодою. Відтак, в цій частині позову
слід відмовити.

Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Вказаною
нормою обов'язок доказування
покладений на сторони процесу.
Доказування полягає у поданні доказів
сторонами та доведенні їх
переконливості суду.

Враховуючи вищевикладене, позовні
вимоги підлягають частковому
задоволенню.

Судовий збір в сумі відповідно до ст. 49
ГПК України слід відшкодувати позивачу
з відповідача пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст. 11, 15, 23, 202, 253, 509, 512, 514, 525, 526, 530, 536, 546,
547, 549, 625, 629, 1089-1091 ЦК України, ст. 193, 230-232
ГК України, Законом України "Про
судовий збір", Законом України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань", ст. 22,
33, 44, 49, 82-84 Господарського
процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

частково задовольнити позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю "УТФ ЗЕРНО" до
відповідача Публічного акціонерного
товариства "Миколаївський комбінат
хлібопродуктів" за участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні позивача
Споживчого товариства "УТФ" про
стягнення 52 237, 19 грн., з яких: 38 000, 00 грн.
- борг за договором про відступлення
права вимоги від 01.04.2013 року; 10 014, 10 грн. -
пеня; 189, 48 грн. - штрафних санкцій; 43, 61
грн. - 3 % річних; 190, 00 грн. - інфляційних
витрат; 3 800, 00 грн. - моральної шкоди.

Стягнути з відповідача Публічного
акціонерного товариства
"Миколаївський комбінат
хлібопродуктів", вул. Перша Слобідська,
122, м. Миколаїв, 54034 () на
користь позивача Товариства з
обмеженою відповідальністю "УТФ ЗЕРНО",
пр. Оболонський, 30, оф. 287, м. Київ, 04205 ():

- 38 000, 00 грн. (тридцять вісім тисяч грн. 00
коп.) - борг за Договором про
відступлення права вимоги від 01.04.2013
року;

- 34, 36 грн. (тридцять чотири грн. 36 коп.) - 3
% річних;

- 1 330, 24 грн. (одна тисяча триста тридцять
грн. 24 коп.) - витрат по сплаті судового
збору.

Наказ видати позивачу після набрання
рішенням законної сили.

В решті позову в сумі 14 202, 83 грн.
(чотирнадцять тисяч двісті дві грн. 83
коп.) відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 25.03.2014 року.

Суддя
Е. М. Олейняш