м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/1262/14 19.03.14

За позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Екіп Інвест» до
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«ЕНМАРК»простягнення 985 319,86 грн.Суддя
Смирнова Ю.М.

Представники:

від позивача Ружицький О.А. -
представник від відповідача не
з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Екіп Інвест» до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЕНМАРК» про
стягнення 98 760,42 грн., в тому числі 92 795,05
грн. в якості повернення виконаного за
недійсним правочином - договором
фінансового лізингу № ФЛ-54/2011 від
08.09.2011, та 5 956,37 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
внаслідок визнання недійсним в
судовому порядку договору фінансового
лізингу № ФЛ-54/2011 від 08.09.2011 у
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ПМК Адат» (як
лізингоодержувача) виникло право на
повернення сплачених на виконання
недійсного правочину коштів. У зв'язку
з тим, що право вимоги у зобов'язаннях,
які виникли внаслідок визнання
договору лізингу недійсним, було
переведено на позивача (внаслідок
укладення договору відступлення права
вимоги від 07.10.2013), позивач просить суд
застосувати наслідки недійсності
договору фінансового лізингу № ФЛ-54/2011
від 08.09.2011 та стягнути з відповідача
суму сплачених на виконання договору
лізингових платежів та 3% річних за
прострочення виконання зобов'язання з
повернення зазначених коштів.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 30.01.2014 за вказаним позовом
порушено провадження у справі № 910/1262/14
та призначено розгляд справи на 12.02.2014.

10.02.2014 через канцелярію суду
представником відповідача подано
клопотання, в якому відповідач просить
суд зупинити провадження у даній
справі до вирішення справи № 910/1752/14, в
рамках якої заявлено вимоги про
визнання недійсним укладеного між
позивачем та ТОВ «ПМК Адат» договору
відступлення права вимоги.

Клопотання судом відхилено, оскільки
розгляд справи № 910/1752/14 не перешкоджає
встановленню усіх обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору у справі № 910/1262/14 та розгляду
даної справи по суті.

12.02.2014 до Господарського суду міста
Києва від позивача надійшла заява про
збільшення позовних вимог, в якій
останній просить суд стягнути з
відповідача суму коштів у розмірі 985
319,86 грн., в тому числі 928 329,59 грн. в
якості повернення виконаного за
недійсним правочином - договором
фінансового лізингу № ФЛ-54/2011 від
08.09.2011, та 56 990,27 грн. 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 12.02.2014 заяву позивача про
збільшення позовних вимог прийнято
судом до розгляду.

Таким чином, позовні вимоги
розглядаються в редакції заяви про
збільшення позовних вимог, поданої
12.02.2014.

В судових засіданнях 12.02.2014 та 27.02.2014
оголошувалась перерва до 27.02.2014 та
07.03.2014 відповідно.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 07.03.2014 за клопотанням
відповідача розгляд справи було
відкладено на 19.03.2014.

06.03.2014 до канцелярії суду відповідачем
було подано клопотання про залучення
до участі у справі Товариства з
обмеженою відповідальністю «ПМК Адат»
третьою особою.

В судовому засіданні 19.03.2014
представники відповідача підтримали
раніше подане клопотання про залучення
до участі у справі третьої особи.

В задоволенні наведеного клопотання
судом відмовлено, оскільки спір у даній
справі прав та обов'язків Товариства з
обмеженою відповідальністю «ПМК Адат»
не стосується, а обґрунтованих доводів
стосовно того, яким чином рішення у
даній справі може вплинути на права чи
обов'язки ТОВ «ПМК Адат» щодо однієї із
сторін відповідачем не наведено.

12.03.2014 до Господарського суду міста
Києва від позивача надійшла заява про
забезпечення позову, в якій останні
просить суд накласти арешт на грошові
кошти Товариства з обмеженою
відповідальністю «Енмарк» в межах суми
987 295,08 грн., що знаходяться на рахунку
260096573 в ПАТ «УкрбізнесБанк», а у випадку
відсутності коштів на зазначеному
рахунку - також на грошові кошти на
будь-яких інших рахунках, що належать
відповідачу, які будуть виявлені
державним виконавцем.

В судове засідання, призначене на
19.03.2014, представник позивача з'явився,
позовні вимоги підтримав, а також
просив суд задовольнити подану 12.03.2014
заяву про забезпечення позову.

Відповідно до положень ст. 66
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд за заявою
сторони, прокурора або з власної
ініціативи має право вжити
передбачених статтею 67 цього Кодексу
заходів до забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається в
будь-якій стадії провадження у справі,
якщо невжиття таких заходів може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення господарського суду.

У вирішенні питання про забезпечення
позову господарський суд має здійснити
оцінку обґрунтованості доводів
заявника щодо необхідності вжиття
відповідних заходів з урахуванням:
розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову; забезпечення
збалансованості інтересів сторін, а
також інших учасників судового
процесу; наявності зв'язку між
конкретним заходом до забезпечення
позову і предметом позовної вимоги,
зокрема, чи спроможний такий захід
забезпечити фактичне виконання
судового рішення в разі задоволення
позову; імовірності утруднення
виконання або невиконання рішення
господарського суду в разі невжиття
таких заходів; запобігання порушенню у
зв'язку із вжиттям таких заходів прав
та охоронюваних законом інтересів
осіб, що не є учасниками даного
судового процесу.

Умовою застосування заходів до
забезпечення позову за вимогами
майнового характеру є достатньо
обґрунтоване припущення, що майно (в
тому числі грошові суми, цінні папери
тощо), яке є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього, може
зникнути, зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо).

Особа, яка подала заяву про
забезпечення позову, повинна
обґрунтувати причини звернення із
заявою про забезпечення позову. З цією
метою та з урахуванням загальних вимог,
передбачених статтею 33 ГПК,
обов'язковим є подання доказів
наявності фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного
заходу до забезпечення позову.

Належних та допустимих доказів
існування обставин, з якими
положеннями ст. 66 Господарського
процесуального кодексу України
пов'язують можливість вжиття заходів
забезпечення позову, в тому числі
існування обґрунтованих припущень, що
майно (в тому числі грошові суми, цінні
папери тощо), яке є у відповідача на
момент пред'явлення позову може
зникнути, зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення, позивачем суду не
подано. Тому заява позивача про
забезпечення позову задоволенню не
підлягає.

В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

08.09.2011 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Енмарк»
(лізингодавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «ПМК Адат»
(лізиноодержувач) укладено договір
фінансового лізингу № ФЛ-54/2011 від 08.09.2011
(надалі - «Договір»).

За умовами Договору лізингодавець
надає лізингоодержувачу предмет
лізингу за плату у володіння та
користування. Загальна сума договору
лізингу - 1 369 618,29 грн. Перший платіж - 438
000 грн., останній - 30 100 грн. 32 коп. Строк
лізингу - 24 місяці.

На виконання умов Договору фінансового
лізингу відповідач за актом приймання -
передачі від 23.09.2012 передав ТОВ «ПМК
Адат» об'єкт лізингу - екскаватор DOOSAN
SOLAR 340LCV, заводський номер DHKHEL WOE 70002140.

В свою чергу, ТОВ «ПМК Адат» на
виконання умов Договору було сплачено
відповідачу суму коштів у розмірі 927
329,59 грн.

Сума сплачених коштів підтверджується
наявними в матеріалах справи виписками
по рахунку ТОВ «ПМК Адат» та не
заперечується сторонами.

В подальшому, рішенням Господарського
суду Вінницької області від 23.07.2013 у
справі № 902/531/13 Договір фінансового
лізингу № ФЛ-54/2011 від 08.09.2011 визнано
недійсним.

Вказане рішення залишено без змін
постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 10.09.2013 та
постановою Вищого господарського суду
України від 10.01.2014.

Відтак, з огляду на положення ч. 5 ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України рішення Господарського суду
від 23.07.2013 у справі № 902/531/13, яким
визнано недійсним Договір фінансового
лізингу, набрало законної сили 10.09.2013.

07.10.2013 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Екіп Інвест» (новий
кредитор) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «ПМК Адат» (первісний
кредитор) укладено договір
відступлення права вимоги (надалі -
Договір відступлення права вимоги).

Відповідно до п. 1.1 Договору
відступлення права вимоги цей договір
спрямований на регламентацію
правовідносин, що виникають з приводу
відступлення в порядку та на умовах,
визначених цим договором та чинним
законодавством України, первісним
кредитором новиму кредитору прав
вимоги, що належать первісному
кредитору внаслідок визнання рішенням
Господарського суду Вінницької
області у справі № 902/531/13 від 23.07.2013, яке
набрало законної сили 10.09.2013, недійсним
Договору фінансового лізингу № ФЛ-54/2011
від 08.09.2011, у межах яких новий кредитор
стає кредитором по відношенню до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Енмарк» в поряку та
на умовах визначених цим договором.

Згідно з п.п. 1.2, 1.3 Договору
відступлення права вимоги у порядку та
на умовах, визначених цим договором,
первісний кредитор передає новому
кредитору, а новий кредитор набуває
права вимоги до боржника у
зобов'язаннях, що виникли внаслідок
визнання у судовому порядку недійсним
Договору лізингу між ТОВ «Енмарк» і ТОВ
«ПМК Адат». За цим договором до нового
кредитора переходить право вимагати
(замість первісного кредитора) від
боржника належного та реального
виконання наступних обов'язків:
повернення сплачених лізингових
платежів у сумі 928 329,59 грн. та оплати
інфляційних втрат та відсотків за
користування коштами.

В пункті 1.4 Договору відступлення права
вимоги визначено, що права вимоги, що
відступаються за цим договором,
переходять до нового кредитора з дня
складення цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 Цивільного
кодексу України кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою, зокрема, внаслідок передання
ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 514 Цивільного кодексу
України до нового кредитора переходять
права первісного кредитора у
зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

За змістом ст. 516 Цивільного кодексу
України заміна кредитора у
зобов'язанні здійснюється без згоди
боржника, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Таким чином, внаслідок укладення
Договору відступлення права вимоги до
позивача перейшло право вимоги до
відповідача у зобов'язаннях, що виникли
внаслідок визнання у судовому порядку
недійсним Договору фінансового
лізингу № ФЛ-54/2011 від 08.09.2011.

При цьому, станом на момент розгляду
справи доказів визнання Договору
відступлення права вимоги недійсним
сторонами не надано, а відтак, оцінюючи
доводи сторін, суд виходить з
презумпції правомірності наведеного
правочину.

Оскільки в рамках справи № 902/531/13
питання про застосування наслідків
недійсності правочину - Договору
фінансового лізингу № ФЛ-54/2011 від 08.09.2011
судом вирішено не було та з огляду на
набуття (за результатами укладення
Договору відступлення права вимоги)
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Екіп Інвест» права
вимоги до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Енмарк» у
зобов'язаннях, що виникли внаслідок
визнання недійсним Договору
фінансового лізингу № ФЛ-54/2011 від
08.09.2011, позивач просить суд стягнути з
відповідача суму лізингових платежів
(період проведення оплат: вересень 2011 -
грудень 2012) у розмірі 928 329,59 грн.,
сплачених на виконання такого
Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного
кодексу України недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

За змістом ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу
України нікчемний правочин або
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення.

Договір фінансового лізингу визнано
недійсним рішенням Господарського
суду Вінницької області від 23.07.2013 у
справі № 902/531/13, яке набрало законної
сили 10.09.2013.

Отже, з огляду на наведені положення
законодавства та у зв'язку із визнанням
судом недійсним Договору фінансового
лізингу у відповідача виник обов'язок
повернути одержане за таким
правочином.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про
фінансовий лізинг» лізингові платежі
можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину
вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за
отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу.

Тобто, договір фінансового лізингу
поєднує в собі елементи договорів
оренди та купівлі- продажу; у зв'язку із
цим лізингові платежі включають як
плату за надання майна у користування,
так і частину покупної плати за надання
майна у власність лізингоодержувачу по
закінченні дії договору.

Зазначені висновки по застосуванню
положень закону містяться у постанові
Верховного Суду України судової палати
у господарських справах від 01.10.2013
(справа 11/5005/2290/2012) (в копії роздрукована
судом та долучена до матеріалів
справи), які згідно ч. 2 ст. 82
Господарського процесуального кодексу
України є обов'язкові до врахування
судом при прийнятті рішення у справі.

Відповідно до Договору фінансового
лізингу № ФЛ-54/2011 від 08.09.2011 (графік
лізингових платежів є додатком № 3 до
договору) лізингові платежі включають
як складові: відшкодування вартості
предмету лізингу (оплата предмету
лізингу) та винагороду лізингодавцю
(плата за надані послуги).

Загальними правилами фінансового
лізингу, які є невід'ємною частиною
Договору № ФЛ-54/2011 від 08.09.2011 (розділ 8
договору), передбачено, що платежі, які
здійснюються лізингоодержувачем на
поточний рахунок лізингодавця, будуть
зараховані в порядку згідно п. 1.2 -
неустойка (штраф, пеня) за порушення
зобов'язань лізингоодержувача за
договором лізингу; винагорода
лізингодавця за надання послуги
фінансового лізингу; основна сума
заборгованості лізингоодержувача
перед лізингодавцем за лізинговими
платежами; відшкодування вартості
пошкодженого або знищеного предмета
лізингу в розмірі франшизи/непокритого
збитку за договором страхування.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно графіку лізингових платежів
(додаток до додаткової угоди № 1 від
11.10.2011) лізингоодержувачем проводились
оплати за період включаючи 15
лізинговий платіж (період проведення
оплат - з вересня 2011 року по грудень 2012
року) та в рахунок сплати лізингових
платежів було перераховано суму коштів
у розмірі 928 329,59 грн.

При цьому, з урахуванням встановленого
Договором порядку зарахування
лізингових платежів, за вказаний
період лізингоодержувачем було
сплачено 222 802,05 грн. в якості винагороди
лізингодаця та 705 527,54 грн. в рахунок
відшкодування вартості предмета
лізингу.

Положеннями ст. 207 Господарського
кодексу України передбачено, що
виконання господарського зобов'язання,
визнаного судом недійсним повністю або
в частині, припиняється повністю або в
частині з дня набрання рішенням суду
законної сили як таке, що вважається
недійсним з моменту його виникнення. У
разі якщо за змістом зобов'язання воно
може бути припинено лише на майбутнє,
таке зобов'язання визнається недійсним
і припиняється на майбутнє.

У п. 2.7 постанови Пленуму Вищого
господарського суду від 29.05.2013 «Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
зроблені посилання на частину третю
статті 207 ГК України, якою передбачена
можливість припинення господарського
зобов'язання лише на майбутнє, та
зокрема зазначено, що якщо зі змісту
господарського договору випливає, що
зобов'язання за цим договором може бути
припинено лише на майбутнє, оскільки
неможливо повернути усе одержане за
ним (наприклад, вже здійснене
користування за договором майнового
найму (оренди), користування
електроенергією, спожиті послуги,
зберігання, здійснене за відповідним
договором, тощо), то господарський суд
одночасно з визнанням господарського
договору недійсним (за наявності
підстав для цього) зазначає в
резолютивній частині рішення, що
зобов'язання за договором припиняється
лише на майбутнє.

Отже, така складова частина
лізингового платежу як винагорода
лізингодавця фактично є платою за
надані лізингодавцем послуги за
передання майна у лізингове
користування, а тому припинення
зобов'язання зі сплати такого роду
платежів можливе лише на майбутнє.

З огляду на викладене, вимоги позивача
про стягнення з відповідача суми
коштів у розмірі 222 802,05 грн., сплачених в
якості винагороди лізингодавця,
задоволенню не підлягають.

Решта заявленої до стягнення суми
лізингових платежів (сплачених в
рахунок відшкодування вартості
предмета лізингу) у розмірі 705 527,54 грн.
(928 329,59 грн. (підтверджені платіжними
документами оплати згідно договору,
здійснені в період з вересня 2011 року по
грудень 2012 року) - 222 802,05 грн. (сума
винагороди лізингодавця згідно
графіку лізингових платежів за період
з вересня 2011 року по грудень 2012 року ) є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Доводи відповідача стосовно того, що
оскільки позивач не є стороною
спірного правочину, то ним не може бути
заявлена вимога про застосування
наслідків недійсності такого
правочину, судом відхиляються з огляду
на укладений між позивачем і ТОВ «ПМК
Адат» Договір відступлення права
вимоги.

Стосовно заявленої позивачем суми 3%
річних у розмірі 56 990,27 грн., нарахованих
за прострочення виконання зобов'язання
з повернення отриманого за недійсним
правочином, суд відзначає, що обов'язок
боржника сплатити суму боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних не виникає у випадках
повернення коштів особі, яка
відмовилася від прийняття зобов'язання
за договором (стаття 612 ЦК України),
повернення сум авансу та завдатку,
повернення коштів у разі припинення
зобов'язання (в тому числі шляхом
розірвання договору) за згодою сторін
або визнання його недійсним,
відшкодування збитків та шкоди,
повернення безпідставно отриманих
коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки
відповідні дії вчиняються сторонами не
на виконання взятих на себе грошових
зобов'язань, а з інших підстав.

Аналогічна правова позиція наведена в
п. 5.2 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
№ 14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань».

Таким чином, вимоги позивача про
стягнення з відповідача 3 % річних у
розмірі 56 990,27 грн. задоволенню не
підлягають.

У відповідності до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України витрати по сплаті судового
збору покладаються на сторін
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. При цьому, сума
судового збору у розмірі 1 975,22 грн.
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача. Решта суми судового
збору підлягає стягненню зі сторін в
дохід Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Енмарк» (01030, м.Київ,
вул. Богдана Хмельницького, 17/52-А,
ідентифікаційний код 34981872) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Екіп Інвест» (04050, м.
Київ, вул. Артема, 103, ідентифікаційний
код 38781686) суму коштів у розмірі 705 527
(сімсот п'ять тисяч п'ятсот двадцять
сім) грн. 54 коп. в якості повернення
виконаного за недійсним правочином та
судовий збір у розмірі 1 975 (одна тисяча
дев'ятсот сімдесят п'ять) грн. 22 коп.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Екіп Інвест» (04050, м.
Київ, вул. Артема, 103, ідентифікаційний
код 38781686) в дохід Державного бюджету
України судовий збір у розмірі 5 714
(п'ять тисяч сімсот чотирнадцять) грн. 86
коп.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Енмарк» (01030, м.Київ,
вул. Богдана Хмельницького, 17/52-А,
ідентифікаційний код 34981872) в дохід
Державного бюджету України судовий
збір у розмірі 12 016 (дванадцять тисяч
шістнадцять) грн. 32 коп.

5. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 24.03.2014

Суддя
Ю.М. Смирнова