ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"24" березня 2014 р.
Справа № 911/4118/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Оріана», м. Полтава

до Бориспільського районного
споживчого товариства, м. Бориспіль

третя особа, яка не заявляє самостйних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача: Публічне акціонерне
товариство «Племінний завод
«Бортничі», с. Щасливе, Бориспільський
район

про визнання відсутності права
власності, визнання недійсним рішення
та свідоцтва на права власності на
нерухоме майно

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників сторін:

позивач - Болюх Р.В. предс. дов.№44 від
21.11.2013р.;

відповідач - Струков К.А. - голова
правління

Петрова О.Є. предст. дов. б/н
від 18.01.2014р.;

третя особа - не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської
області надійшла позовна заява
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Оріана» до
Бориспільського районного споживчого
товариства, третя особа, яка не заявляє
самостйних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: Публічне
акціонерне товариство «Племінний
завод «Бортничі» про визнання
відсутності права власності у
Бориспільського районного товариства
на магазин загальною площею 421,3 м2, який
розташований за адресою:
Бориспільський район, с. Гора, вул.
Центральна, 39, визнання недійсним
рішення виконавчого комітету Гірської
сільської ради Бориспільського району
Київської області від 12.09.2012р. № 300 та
свідоцтва на права власності на
нерухоме майно № 1986, яке видане 08.10.2012р.
Гірською сільською радою.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 17.02.2014р. було порушено
провадження у справі № 911/4118/13 та
призначено до розгляду на 24.03.2014р.

Через канцелярію суду 24.03.2014р.
відповідач надав суду витребувані
документи, а також відзив на позовну
заяву, у якому просив відмовити в
задоволенні позовних вимог.

24.03.2014р. через канцелярію суду
відповідачем було подано клопотання
про витребування додаткових
документів, проте в судовому засіданні
представники відповідача не
наполягали на розгляді даного
клопотання, в зв'язку з чим воно було
залишено судом без розгляду.

Відповідно до частини 2 статті 82
Господарського процесуального кодексу
України, рішення приймається судом за
результатами оцінки доказів, поданих
сторонами та іншими учасниками
господарського процесу, а також
доказів, які були витребувані
господарським судом, у нарадчій
кімнаті.

Враховуючи те, що дослідження доказів,
яких достатньо для повного, всебічного
та об'єктивного розгляду спору
закінчено, суд, керуючись нормами
статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, в
судовому засіданні 24.03.2014р. оголосив
вступну та резолютивну частину
рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши фактичні обставини,
на яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд Київської
області, -

встановив:

27.12.2006р. між Бориспільським районним
споживчим товариством (орендодавець)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Оріана» (орендар)
було укладено договір оренди від 27.12.2006
року, відповідно до умов якого,
орендодавець передає, а орендар
приймає в строкове платне користування
(оренду) будівлю магазину № 9 заг.
площею 421,3 м 2 (в тому числі підвальне
приміщення та обладнання), розташоване
за адресою: Бориспільський район, с.
Гора, вул. Центральна.

Укладаючи вказаний договір позивач
виходив з того, що власником вказаного
магазину є відповідач.

Як стверджує позивач, з листа від
29.10.2013р. № 129, йому стало відомо, що права
на спірне приміщення належить
Публічному акціонерному товариству
«Племінний завод «Бортничі».

Оскільки, позивач зацікавлений в
подальшому користуванні вказаним
магазином на підставі відповідного
договору, укладеного з законним
власником приміщення, а відповідач, на
думку позивача, неправомірно
намагається виселити позивача з
спірного приміщення, останній був
змушений звернутися з відповідним
позовом до суду.

В своїй позовній заяві, позивач просить
суд визнати відсутність права
власності у Бориспільського районного
споживчого товариства на магазин
загальною площею 21,3 кв.м., визнати
недійсним рішення виконкому Гірської
сільської ради № 300 від 12.09.2012р. та
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно № 1986, виданого Гірською
сільською радою Бориспільського
району Київської області
Бориспільському районному споживчому
товариству.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, як
вбачається з листа від 29.10.2013р. № 129,
спірний об'єкт нерухомого майна
побудував ПАТ «Племінний завод
«Бортничі», а отже у відповідача
відсутні документи, які б
підтверджували законність набуття
права власності на спірний магазин, в
зв'язку з чим, свідоцтво на право
власності на нерухоме майно серії САЕ
№ 817537 від 08.10.2012р. та рішення виконкому
Гірської сільської ради № 300 від
12.09.2012р., видані з порушенням
законодавства і, як наслідок, мають
бути визнані судом недійсними.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог виходячи з наступного.

З твердження позивача про те, що
відповідач не мав права передавати
магазин в оренду, оскільки не набував
його у визначеному законом порядку у
власність, не можна погодитися з огляду
на те, що відповідно до витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію прав
власності від 06.08.2013 року,
Бориспільське районне споживче
товариство є власником об'єкту
нерухомого майна будівля магазину №9
за адресою: Київська область.,
Бориспільський р., с. Гора, вулиця
Центральна, будинок 39, загальною площею
422,8 м2.

Також той факт, що відповідач є
власником зазначеної будівлі
підтверджується Свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно № 1986 від
08.10.2012 року та Витягом про державну
реєстрацію прав № 35870244 від 16.10.2012 року,
копії яких наявні у матеріалах справи.

Позивач стверджує, що право власності
на приміщення магазин № 9 загальною
площею 421,3 м2, розташованого за адресою:
Київська обл., Бориспільський район, с.
Гора, вул. Центральна, буд. 39 належать
зовсім іншій особі - Публічному
акціонерному товариству «Племінний
завод «Бортничі». На думку позивача, це
підтверджується листом від 29 жовтня 2013
року № 129, в якому зазначено, що
«наказом радгоспу «Бортничі» від 22
грудня 1974 року № 226 було вирішено
виділити 0,25 га землі для будівництва
магазина в с. Гора по вул. Центральній
із земель, які не входять до сівозміни
відповідно до плану забудови села, та
доручено відділу будівництва
підготувати кошторис витрат на
будівництво магазина. Крім того,
відповідно до наказу директора
радгоспу «Бортничі» від 26 березня 1975
року №26, який було видано згідно
кошторису на будівництво магазину в с.
Гора по вул. Центральній.»

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, відповідно до протоколу
засідання виконкому Бориспільської
районної Ради депутатів трудящих,
Київської обл., Української PCP №24 від 29
листопада 1972 року, «було вирішено
виділити райспоживспілці земельну
ділянку площею 0,20 га під будівництво
магазин на 8 робочих місць в с. Гора за
рахунок невикористаних земель
Гірської середньої школи, дозволити
райспоживспілці будівництво в с. Гора
магазину на 8 робочих місць на
виділеній ділянці».

Відповідно до протоколу №2 засідання
виконавчого комітету Гірської
сільської ради від 24 січня 1974 року,
«було вирішено зобов'язати голову
радгоспрообкоопу «Бортничі» тов.
Радченко К.К. негайно приступити до
будівництва магазин в с. Гора».

З вищевикладеного можна зробити
висновок, що відомості зазначені в
листі від 29 жовтня 2013 року № 129
суперечать протоколу засідання
виконкому Бориспільської районної
Ради депутатів трудящих, Київської
обл., Української PCP №24 від 29 листопада
1972 року, у вище зазначеному листі
говориться про те, що наказом радгоспу
«Бортничі» від 22 грудня 1974 року №226,
відповідно до якого було вирішено
виділити 0,25 га землі для будівництва
магазина в с. Гора по вул. Центральній
із земель, які не входять до сівозмін
відповідно до плану забудови села, та
доручено відділу будівництва
підготувати кошторис витрат на
будівництво магазина. У протоколі № 24
від 29 листопада 1972 зазначено зовсім
інші відомості, виділити відповідачу
земельну ділянку площею 0,20 га під
будівництво магазину в с. Гора за
рахунок невикористаних земель
Гірської середньої школи та дозволити
відповідачу будівництво в с. Гора
магазину на 8 робочих місць на
виділеній ділянці.

Також, позивачем чи третьою особою не
було надано доказів, на підтвердження
того, що саме ПАТ «Племінний завод
«Бортничі» є власником спірного
приміщення.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що доводи позивача є безпідставними та
необґрунтованими.

З приводу твердження позивача про те,
що Гірська сільська рада не мала права
видавати відповідачу свідоцтво на
право власності, варто зазначити, що
вони є безпідставними, оскільки, у
постанові зборів уповноважених
Бортницького споживчого товариства
від 9 грудня 2006 року зазначено наступне:
«майно яке було передане в тимчасове
користування відповідачу на підставі
постанови зборів уповноважених
Бортницького споживчого товариства
від 10 травня 1999 року та актів
приймання-передачі від 22 травня 2000
року, 18 вересня 2000 року вважати
переданими відповідачу з правом
володіння, користування та
розпорядження».

Також, в заяві Бортницького споживчого
товариства від 15 січня 2007 року
зазначено: «в зв'язку з закінченням
процедури ліквідації Бортницького
споживчого товариства та на підставі
постанови зборів уповноважених від 10
травня 1999 року і таке рішення
підтверджено постановою зборів
уповноважених від 9 грудня 2006 року,
ліквідаційна комісія просить
звернутися до Гірської сільської ради
щодо закріплення права власності за
відповідачем на майно споживчої
кооперації, яке знаходилось в
користуванні Бортницького споживчого
товариства і розташоване на території
Гірської сільської ради с. Гора, вул.
Центральна, 39 будівля магазину № 9».

Окрім цього варто зазначити, що у
відповідності до норм цивільного
законодавства, власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном (ст. 317
Цивільного кодексу України).

Нормами статті 16 Цивільного кодексу
України визначено, що одним із способів
захисту цивільних прав та інтересів
може бути визнання права. Таке право
може бути порушене лише у разі
існування в заінтересованої особи
визначених законодавством прав на річ.

Таким чином, підставою подання позову з
приводу визнання права є усунення
невизначеності у суб'єктивному праві,
належному особі, а також створення
сприятливих умов для здійснення
суб'єктивного права особою. Тобто,
зазначений позов може бути поданий
власником або особою, право власності
якої, на її думку, є порушеним.

У ст. 21 ГПК України зазначено, що
позивачами є підприємства та
організації, що подали позов або в
інтересах яких подано позов про захист
порушеного чи оспорюваного права або
охоронюваного законом інтересу.

Відсутність у позивача права подати
позов та не обгрунтованість його
доводів підтверджується рішеннями
судових інстанцій по справі № 911/3131/13
про виселення із займаного нежитлового
приміщення позивача. Якими було
вирішено виселити позивача з
приміщення № 9 загальною площею 421, 3 кв.
м, розташованого за адресою: с. Гора,
вул. Центральна, буд. 39.

На виконання наказу № 911/3131/13 виданого 9
грудня 2013 року господарським судом
Київської області, Державною
виконавчою службою Бориспільського
міськрайонного управління юстиції
було винесено постанову про закінчення
виконавчого провадження, у зв'язку з
виселенням позивача з приміщення
магазину № 9 загальною площею 421, 3 м2,
розташованого за адресою : с. Гора, вул.
Центральна, буд. 39, про що складений акт
державного виконавця від 12 січня 2014
року.

Зважаючи на те, що позивач не є ані
власником, ані особою чиї права можуть
бути порушені щодо визнання чи не
визнання права власності з приводу
спірного об'єкту, суд приходить до
висновку, що на день подання даного
позову права позивача не порушені, так
як позивачем не вказано обставин, які б
свідчили про порушення його прав як
власника, а також не зазначено доказів,
що підтверджують викладені в заяві
обставини, зокрема, з якими закон
пов'язує захист права власності особи,
яка не є власником.

Також варто відзначити, що
законодавством України не передбачено
такий спосіб захисту, як «визнання
відсутнім права власності».

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного
кодексу України способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує
право;

4) відновлення становища, яке
існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в
натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної
(немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення,
дій чи бездіяльності органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Наведений перелік способів захисту
цивільних прав є вичерпним та
розширеному тлумаченню не підлягає.

За таких обставин, суд вирішив
відмовити позивачу в задоволенні
позовної вимоги щодо визнання
відсутності права власності.

Щодо позовних вимог про визнання
недійсним рішення виконавчого
комітету Гірської сільської ради
Бориспільського району Київської
області від 12.09.2012р. № 300 та свідоцтва на
права власності на нерухоме майно № 1986,
яке видане 08.10.2012р. Гірською сільською
радою, варто зазначити, що вони подані
до неналежного відповідача.

Оскільки повноваження з прийняття
рішень, відповідно до Закону України
«Про місцеве самоврядування»,
покладені на відповідні місцеві ради, а
дії щодо реєстрації прав на нерухоме
майно чи скасування відповідних
записів, відповідно до Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»,
здійснюють органи державної
реєстрації прав.

З урахуванням вищезазначених обставин,
суд прийшов до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір при відмові в задоволенні
позову покладається на позивача.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтею 124 Конституції України,
статтями 44, 49, 82-84 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд,-

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовних вимог
повністю.

Дата підписання повного тексту
рішення: 31.03.2014р.

Суддя
Щоткін О.В.