м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовомВиконувача обов'язки
прокурора міста Києва в інтересах
держави в особі Київської міської ради,
Департаменту транспортної
інфраструктури виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) та
Комунального підприємства
«Київтранспарксервіс»доФізичної
особи-підприємця ОСОБА_1пророзірвання
договору, звільнення земельної ділянки
та стягнення збитків у розмірі 88 861,50
грн.Суддя Босий В.П.
Представники сторін:
від позивача 1:не з'явивсявід позивача
2:не з'явивсявід позивача 3:Глущенко
М.М.від відповідача:не з'явивсявід
прокуратури:Янківський С.В.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Виконувач обов'язки прокурора міста
Києва в інтересах держави в особі
Київської міської ради, Департаменту
транспортної інфраструктури
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) та Комунального
підприємства «Київтранспарксервіс»
(надалі - «Підприємство») звернувся до
господарського суду міста Києва з
позовом до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (надалі - «Підприємець») про
розірвання договору, звільнення
земельної ділянки та стягнення збитків
у розмірі 88 861,50 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач неналежним чином виконує
взяті на себе зобов'язання за договором
про надання права на експлуатацію
фіксованих місць паркування
№ДНП-2012-12/61 від 21.12.2012 р., у зв'язку з чим
прокурор вказує на наявність підстав
для розірвання такого договору та
зобов'язання відповідача звільнити
земельну ділянку. Крім того, прокурором
заявлено вимогу про стягнення з
відповідача збитків у розмірі 88 861,50
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 05.08.2013 р. порушено провадження
у справі та призначено її до розгляду
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 27.08.2013 р. розгляд справи
відкладено до 01.10.2013 р. у зв'язку із
неявкою відповідача та необхідністю
витребування нових доказів.
01.10.2013 р. до канцелярії суду від
прокурора надійшло клопотання про
призначення судової експертизи у
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 01.10.2013 р. розгляд справи
відкладено до 15.10.2013 р. у зв'язку із
неявкою відповідача та невиконанням
сторонами вимог ухвали суду.
Розпорядженням в.о. Голови
господарського суду міста Києва від
15.10.2013 р. у зв'язку із перебуванням судді
Бондаренко Г.П. у відрядженні справу
Ухвалами господарського суду міста
Києва від 15.10.2014 р. прийняти до
провадження справу №910/14839/13 суддею
Босим В.П., призначено у справі судову
експертизу, проведення якої доручити
Київському науково-дослідному
інституту судових експертиз, а також
зупинено провадження у справі до
проведення експертизи та отримання
висновку експерта.

12.02.2014 р. до канцелярії суду від
Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз надійшов
висновок експерту
№12782/13-41/12783/12784/13-42/12785/12786/13-45 від 10.02.2014 р.
за результатами проведення судової
експертизи у справі №910/14832/13 за позовом
виконувача обов'язки прокурора міста
Києва в інтересах держави в особі
Київської міської ради, Департаменту
транспортної інфраструктури
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) та Комунального
підприємства "Київтранспарксервіс" до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про
розірвання договору, зобов'язання
вчинити дії та стягнення збитків у
розмірі 88 861,50 грн.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 13.02.2014 р. поновлено
провадження у справі та призначено її
до розгляду на 17.03.2014 р.

17.03.2014 прокурор через відділ
діловодства суду подав клопотання про
виклик осіб для надання пояснень,
відповідно до якого просив викликати
судових експертів КНДІСЕ Чакалюка І.М.,
Бікусат Ю.Ф., Неізвестного С.В. та
охоронця паркувального майданчику та
поставити питання про спосіб
встановлення кількомісця на
паркувальному майданчику за адресою: м.
Київ, вул. Драгоманова, 1-А.

В судове засідання прокурор та
представник позивача 3 з'явилися, на
виконання вимог ухвали суду надали
пояснення стосовно суті спору, позовні
вимоги підтримали та просили
задовольнити клопотання про виклик
осіб.

Розглянувши, подане клопотання
прокурора про виклик осіб, суд
відмовляє у його задоволенні з огляду
на необґрунтованість та
безпідставність.

Представники позивачів 1 та 2 в судове
засідання не з'явилися, вимоги ухвали
суду не виконали, про причини неявки
суд не повідомили, хоча про час та місце
розгляду справи були належним чином
повідомлені, що підтверджується
повідомленнями про вручення поштових
відправлень №28417091 та №28417083.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, витребувані
ухвалами суду докази та відзив на
позовну заяву не подав, про поважні
причини неявки суд не повідомив, хоча
про час і місце судового засідання був
належним чином повідомлений, що
підтверджується відмітками на звороті
ухвали суду.

Місцезнаходження відповідача за
адресою: АДРЕСА_1, підтверджується
витягом з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців №16818725 від 15.07.2013 р. та
матеріалами справи.

Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» в разі якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації - адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивач 1, 2 та відповідач
повідомлені про час та місце судового
розгляду належним чином, а матеріали
справи містять достатні докази для її
розгляду по суті.

В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників учасників судового
процесу, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позови, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21.12.2012 р. між Підприємством (сторона-1) та
Підприємцем (сторона-2) було укладено
договір про надання права на
експлуатацію фіксованих місць
паркування №ДНН-2012-12/61 (надалі -
«Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору сторона-1
надає за плату право на організацію та
експлуатацію 45 місць для платного
паркування транспортних засобів, а
також 5 спеціальних місць для
безкоштовного паркування транспортних
засобів, які перевозять інвалідів, що
розташовані на паркувальному
майданчику за адресою: АДРЕСА_3
(навпроти), в межах ІІІ територіальної
зони паркування м. Києва, а також
здійснення розрахунків з юридичними та
фізичними особами за паркування
їхнього автотранспорту.

Пунктом 1.3 Договору визначено, що
сторона-2 набуває право на організацію
об'єкту з моменту набрання чинності
даним договором.

Спір у справі виник у зв'язку із грубим
порушенням відповідачем зобов'язань за
Договором, у зв'язку з чим прокурор
вказує на необхідність розірвання
Договору та зобов'язання відповідача
звільнити спірну земельну ділянку.

Договір є договором надання послуг, а
тому права та обов'язки сторін
визначаються в тому числі положеннями
глави 63 Цивільного кодексу України.

Вказані договори є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань
згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509
Цивільного кодексу України, і згідно
ст. 629 Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу
України визначено, що господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Матеріалами справи підтверджується
надання позивачем 3 відповідачеві
права на організацію та експлуатацію
місць для платного паркування
транспортних засобів, що розташовані
на паркувальному майданчику за
адресою: АДРЕСА_3 (навпроти), в межах ІІІ
територіальної зони паркування м.
Києва.

Частиною 2 ст. 651 Цивільного кодексу
України встановлено, що договір може
бути змінено або розірвано за рішенням
суду на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення договору,
коли внаслідок завданої цим шкоди
друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до п. 6.4 Договору сторона-1
має право достроково розірвати цей
договір в односторонньому порядку у
будь-якому з наступних випадків: у разі
несплати стороною-2 послуг сторони-1 в
розмірі щомісячного платежу протягом
одного місяця з дня закінчення строку
відповідного платежу; у разі грубого
або систематичного порушення умов
договору; у разі використання об'єкту
не за цільовим призначенням або
всупереч умов договору.

Прокурор в позовній заяві вказує, що
підставою для розірвання Договору є
істотне та грубе порушення договірних
зобов'язань, що полягає в організації
та експлуатації паркувальних місць
більше ніж передбачено Договором.

Згідно ст. 905 Цивільного кодексу
України строк договору про надання
послуг встановлюється за домовленістю
сторін, якщо інше не встановлено
законом або іншими
нормативно-правовими актами.

Пунктом 6.1 Договору сторонами
погоджено строк дії договору до 31.12.2013
р.

Відповідно до п. 6.2 Договору зміни у цей
Договір можуть бути внесені тільки за
домовленістю сторін, які оформлюються
додатковою угодою до цього Договору,
яка набирає чинності з моменту
належного оформлення і підписання
сторонами, якщо інше не встановлено у
самій додатковій угоді.

Матеріали справи не містять, а
відповідачем не надано належних та
допустимих в розумінні положень ст.ст.
32, 33 Господарського процесуального
кодексу України доказів укладення між
сторонами додаткової угоди про
продовження строку дії Договору.

За таких обставин, з 01.01.2014 р. Договір є
припиненим у зв'язку із закінченням
строку, на який його було укладено.

При цьому, позовну заяву №07р/г-683вих-13
від 24.07.2013 р. про розірвання Договору,
зобов'язання вчинити дії та стягнення
збитків прокурором було подано до суду
01.08.2013 р., що підтверджується штампом
канцелярії господарського суду міста
Києва, а Договір припинив свою дію
31.12.2013 р., тобто після подання позовної
заяви.

Відповідно до п.1-1 ч.1 ст. 80
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо відсутній
предмет спору.

Згідно з п. 4.4 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» №18
від 26.12.2011 р. господарський суд припиняє
провадження у справі у зв'язку з
відсутністю предмета спору (пункт 11
частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у
випадку припинення існування предмета
спору (наприклад, сплата суми боргу,
знищення спірного майна, скасування
оспорюваного акта державного чи іншого
органу тощо), якщо між сторонами у
зв'язку з цим не залишилося
неврегульованих питань. Припинення
провадження у справі на підставі
зазначеної норми ГПК можливе в разі,
коли предмет спору існував на момент
виникнення останнього та припинив
існування в процесі розгляду справи.
Якщо ж він був відсутній і до порушення
провадження у справі, то зазначена
обставина тягне за собою відмову в
позові, а не припинення провадження у
справі.

Таким чином, провадження у справі в
частині розірвання Договору підлягає
припиненню згідно п. 1-1 ч. 1 ст. 80
Господарського процесуального кодексу
України.

Крім того, прокурор просить зобов'язати
Підприємця звільнити земельну ділянку
за адресою: АДРЕСА_3 (навпроти), яка
використовується як майданчик для
паркування транспортних засобів, та
повернути таку земельну ділянку
Підприємству.

Пунктом 6.7 Договору встановлено, що
після припинення або розірвання
договору (окрім випадку оформлення
права власності/ права користування
земельною ділянкою у встановленому
чинним законодавством порядку)
сторона-2 втрачає право на експлуатацію
об'єкту. Сторона-2 зобов'язана не
пізніше дати припинення/розірвання
даного договору звільнити ділянку, на
якій розташований об'єкт.

З урахуванням встановленного судом
факту припинення дії Договору з 01.01.2014
р., вимога прокурора про зобов'язання
відповідача звільнити земельну
ділянку за адресою: АДРЕСА_3 (навпроти),
та повернути її Підприємству є
правомірною та обґрунтованою.

Також прокурором заявлено вимогу про
стягнення з відповідача збитків у
розмірі 88 861,50 грн.

Статтею 224 Господарського кодексу
України визначено, що учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено. Під збитками
розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Аналогічні норми містяться і в ст. 22
Цивільного кодексу України.

За приписами ч. 1 ст. 225 Господарського
кодексу України до складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила господарське
правопорушення, включаються: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

Отже, для застосування такої міри
відповідальності, як стягнення
збитків, потрібна наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) розміру збитків;

3) причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками;

4) вини.

Отже, для застосування такої міри
відповідальності, як відшкодування
збитків, потрібна наявність повного
складу цивільного правопорушення,
як-то: протиправна поведінка, дія чи
бездіяльність особи; шкідливий
результат такої поведінки (збитки);
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та збитками; вина
правопорушника. Слід довести, що
протиправна дія чи бездіяльність
заподіювача є причиною, а збитки, які
виникли у потерпілої особи, - наслідком
такої протиправної поведінки. Тобто,
протиправна дія є причиною, а шкода
-наслідком протиправної дії.
Відсутність будь-якої з зазначених
ознак виключає настання
цивільно-правової відповідальності
відповідача у вигляді покладення на
нього обов'язку з відшкодування
збитків.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 225
Господарського кодексу України до
складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила
господарське правопорушення, крім
іншого включається неодержаний
прибуток (втрачена вигода), на який
сторона, яка зазнала збитків, мала
право розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною.

Разом з тим, законодавець встановлює,
що при визначенні неодержаних доходів
(упущеної вигоди) враховуються заходи,
вжиті кредитором щодо їх одержання.
Тобто, доказуючи наявність упущеної
вигоди, кредитор має довести факти
вжиття певних заходів щодо одержання
таких доходів. Якщо неодержання
кредитором очікуваних доходів є
наслідком недбалої поведінки самого
кредитора, така упущена вигода не
підлягатиме відшкодуванню. Тобто
підставою для відшкодування упущеної
вигоди є протиправні дії, які мали
наслідком не отримання позивачем
доходу, на який він розраховував.

Згідно із ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Прокурором в позовній заяві було
вказано, що внаслідок експлуатації
відповідачем більшої кількості місць
для паркування (197), ніж передбачено
Договором (50), у період з 01.01.2013 р. по
03.04.2013 р. Підприємству було завдано
збитків у розмірі 88 861,50 грн., які були
розраховані за формулою: 6,50 грн.*93 дні*147
місць для паркування.

В той же час, для правильного вирішення
спору у даній справі та з метою
встановдення реальної кількості місць
для паркування транспортних засобів,
які експлуатує Фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 на
паркувальному майданчику за адресою:
АДРЕСА_3 (навпроти) в межах ІІІ
територіальної зони паркування м.
Києва, та точної суми коштів,
недоотриманих Підприємством внаслідок
облаштування відповідачем більшої
кількості місць на спірному
паркувальному майданчику, ухвалою
господарського суду міста Києва від
15.10.2013 р. було призначено судову
експертизу, проведення якої доручено
Київському науково-дослідному
інституту судових експертиз.

12.02.2014 р. до канцелярії суду від
Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз надійшов
висновок експерта
№12782/13-41/12783/12784/13-42/12785/12786/13-45 від 10.12.2014 р.
за результатами проведення судової
експертизи у справі №910/14832/13 (надалі -
«Висновок»).

Із Висновку вбачається, що
дослідженнями не встановлено
недоотримання територіальною громадою
міста Києва в особі Підприємства від
Підприємця коштів. Крім того, вказаним
висновком встановлено, що на момент
обстеження на паркувальному
майданчику, розташованому в АДРЕСА_3
(навпроти) в межах ІІІ територіальної
зони для паркування Підприємцем
фактично облаштовано 41 машино-місце
для паркування транспортних засобів,
що на 9 місць менше ніж передбачено
Договором.

Таким чином, судом не встановлено, а
прокурором не доведено належними та
допустимими доказами у розумінні ст.
ст. 33, 34 Господарського процесуального
кодексу України наявності всіх
елементів складу правопорушення
(протиправної поведінки, розміру
збитків, причинного зв'язку між
протиправною поведінкою боржника та
збитками, вини), за якими ст.ст. 224, 225
Цивільного кодексу України пов'язують
можливість стягнення збитків у розмірі
88 861,50 грн. з Підприємця.

Стосовно правомірності звернення з
даним позовом до суду прокурором в
інтересах держави в особі Київської
міської ради, Департаменту
транспортної інфраструктури
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) та Комунального
підприємства «Київтранспарксервіс»
суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 121 Конституції
України на прокуратуру України
покладається представництво інтересів
держави в суді у випадках, визначених
законом.

Згідно з п. 6 частини другої ст. 20 Закону
України «Про прокуратуру» при
виявленні порушень закону прокурор або
його заступник у межах своєї
компетенції мають право звертатись до
суду з заявами про захист прав і
законних інтересів громадян, держави, а
також підприємств та інших юридичних
осіб.

Ст. 361 Закону України «Про прокуратуру»
передбачає, що представництво
прокуратурою інтересів громадянина
або держави в суді полягає у здійсненні
прокурорами від імені держави
процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом. Підставою
представництва у суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози порушень економічних,
політичних та інших державних
інтересів внаслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що вчиняються у відносинах між
ними або з державою. Формами
представництва є, зокрема, звернення до
суду з позовами, коли порушуються
інтереси держави та участь у розгляді
судами справ. Прокурор самостійно
визначає підстави для представництва у
судах, форму його здійснення і може
здійснювати представництво в будь-якій
стадії судочинства в порядку,
передбаченому процесуальним законом.

Абзац третій частини першої та частина
третя ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України
визначають, що господарський суд
порушує справи за позовними заявами
прокурорів та їх заступників, які
звертаються до господарського суду в
інтересах держави; прокурор, який
звертається до господарського суду в
інтересах держави, в позовній заяві
самостійно визначає, в чому полягає
порушення інтересів держави, та
обґрунтовує необхідність їх захисту, а
також вказує орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних відносинах.

У рішенні Конституційного Суду України
від 08.04.1999 р. у справі № 1-1/99 зазначено,
що інтереси держави можуть збігатися
повністю, частково або не збігатися
зовсім з інтересами державних органів,
державних підприємств та організацій
чи з інтересами господарських
товариств з часткою державної
власності у статутному фонді. Проте
держава може вбачати свої інтереси не
тільки в їх діяльності, але й в
діяльності приватних підприємств,
товариств. Із врахуванням того, що
"інтереси держави" є оціночним
поняттям, прокурор чи його заступник у
кожному конкретному випадку
самостійно визначає з посиланням на
законодавство, на підставі якого
подається позов, в чому саме відбулося
чи може відбутися порушення
матеріальних або інших інтересів
держави, обґрунтовує у позовній заяві
необхідність їх захисту та зазначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах.

Згідно з ч. 5 ст. 60 Закону України «Про
місцеве самоврядування» органи
місцевого самоврядування від імені та
в інтересах територіальних громад
відповідно до закону здійснюють
правоможності щодо володіння,
користування та розпорядження
об'єктами права комунальної власності,
в тому числі виконують усі майнові
операції, можуть передавати об'єкти
права комунальної власності у постійне
або тимчасове користування юридичним
та фізичним особам, здавати їх в оренду,
продавати і купувати, використовувати
як заставу, вирішувати питання їхнього
відчуження, визначати в угодах та
договорах умови використання та
фінансування об'єктів, що
приватизуються та передаються у
користування і оренду.

Суд відзначає, що неповернення
земельної ділянки відповідачем
перешкоджає Підприємству здійснювати
належним чином свою діяльність у
галузі створення транспортної
інфраструктури міста Києва. При цьому,
органами, уповноваженими здійснювати
управління у даній сфері, є Київська
міська рада та Департамент
транспортної інфраструктури
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації).

Враховуючи викладене, виконувач
обов'язки прокурора міста Києва
правомірно згідно діючого
законодавства звернувся до суду з
даною позовною заявою для захисту
інтересів держави в особі Київської
міської ради, Департаменту
транспортної інфраструктури
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) та Комунального
підприємства «Київтранспарксервіс».

Стосовно розподілу судових витрат суд
відзначає наступне.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про
судовий збір» за подання до
господарського суду позовної заяви
немайнового характеру ставка судовий
збір сплачується у розмірі 1
мінімальної заробітної плати.

Частиною 3 статті 49 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судовий збір, від
сплати якого позивач у встановленому
порядку звільнений, стягується з
відповідача в доход бюджету
пропорційно розміру задоволених вимог,
якщо відповідач не звільнений від
сплати судового збору.

Відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати покладаються на
сторін пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

За таких обставин, судовий збір
підлягає стягненню з відповідача
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог в дохід Державного
бюджету України.

Пунктом 4.6 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 21.02.2013
р. №7 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»
встановлено, що приймаючи рішення зі
справи, провадження в якій порушено за
заявою прокурора, господарський суд у
разі повної або часткової відмови в
позові судовий збір стягується з
визначеного прокурором позивача (так
само повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), за винятком
випадків, коли останнього звільнено
від сплати судового збору та коли
позивачем у справі є сам прокурор.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход державного
бюджету України у розмірі, визначеному
згідно з частиною першою статті 4
Закону України «Про судовий збір»,
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати, встановленого
законом на 1 січня того календарного
року, в якому відповідна заява або
скарга подавалася до суду.

Таким чином, сплата судового збору в
частині позовних вимог про розірвання
Договору та стягнення збитків
покладається на позивача 3, оскільки
спір виник з його вини.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 49, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов виконувача обов'язки прокурора
міста Києва в інтересах держави в особі
Київської міської ради, Департаменту
транспортної інфраструктури
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) та Комунального
підприємства «Київтранспарксервіс»
задовольнити частково.

2. Припинити провадження у справі в
частині розірвання договору про
надання права на експлуатацію
фіксованих місць паркування
№ДНП-2012-12/61 від 21.12.2012 р., укладеного між
Комунальним підприємством
«Київтранспарксервіс» та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1.

3. Зобов'язати Фізичну особу-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) звільнити земельну
ділянку за адресою: АДРЕСА_3 (навпроти),
яка використовується як майданчик для
паркування транспортних засобів, та
повернути її Комунальному
підприємству «Київтранспарксервіс»
(01030, м. Київ, вул. Леонтовича, 6;
ідентифікаційний код 35210739). Видати
наказ.

4. В іншій частині в задоволенні позову
відмовити.

5. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (02095, АДРЕСА_1; ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) в дохід Державного
бюджету України судовий збір у розмірі
1147 (одна тисяча сто сорок сім) грн. 00 коп.
Видати наказ.

6. Стягнути з Комунального підприємства
«Київтранспарксервіс» (01030, м. Київ, вул.
Леонтовича, 6; ідентифікаційний код
35210739) в дохід Державного бюджету
України судовий збір у розмірі 2924 (дві
тисячі дев'ятсот двадцять чотири) грн. 25
коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 21.03.2014 р.

Суддя
В.П. Босий