ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Чернігівської області
РІШЕННЯ

?01? квітня 2014 року
справа № 927/259/14

Позивач: Фізична особа - підприємець
ОСОБА_1,

АДРЕСА_3

Відповідач: Фізична особа - підприємець
ОСОБА_2,

АДРЕСА_1

Предмет спору: про стягнення коштів у
сумі 21780,11 грн.

Суддя
І.Г.Мурашко

Представники сторін:

від позивача : ОСОБА_3 довіреність № б/н
від 14.03.2014 р. представник

від відповідача : не з'явився

Суть спору:

В судовому засіданні 01.04.2014 р., на
підставі ч. 2 ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1
подано позов до Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів
у сумі 21780,11 грн., з яких 20000,00 грн. сума
попередньої оплати за вантажні
перевезення, 1703,01 грн. три відсотка
річних за період з 09.04.2011 р. по 07.02.2014 р.,
включно, 77,10 грн. інфляційні втрати за
період з травня 2011 р. по січень 2014,
включно. Позовні вимоги обґрунтовані ч.
1 ст. 208, ч. 1 ст. 218, ст. ст. 611, 1212, ч. 2 ст. 1214
Цивільного кодексу України, ч. 8 ст. 181
Господарського кодексу України.

У судовому засіданні 31.03.2014 р. від
позивача надійшла заява про зменшення
позовних вимог в частині трьох
відсотків річних на суму 1703,01 грн. та
інфляційних втрат на суму 77,10 грн.,
згідно якої позивач просить стягнути
20000,00 грн. сума попередньої оплати. За
своєю суттю подана позивачем заява про
зменшення позовних вимог в частині
трьох відсотків річних на суму 1703,01 грн.
та інфляційних втрат на суму 77,10 грн. є
відмовою від позову в даній частині
позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 Господарського
процесуального кодексу України, до
прийняття відмови позивача від позову
або до затвердження мирової угоди
сторін господарський суд роз'яснює
сторонам наслідки відповідних
процесуальних дій, перевіряє, чи є
повноваження на вчинення цих дій у
представників сторін.

Згідно ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України,
позивач може відмовитись від позову.
Господарський суд не приймає відмови
від позову, якщо ці дії суперечать
законодавству або порушують
чиї-небудь права і охоронювані
законом інтереси.

Подана заява підписана позивачем ФОП
ОСОБА_1 особисто, судом роз'яснено
наслідки відмови від позовних вимог
представнику позивача, наслідки
відмови стороні зрозумілі. Враховуючи
те, що ці дії не суперечать
законодавству , не порушують нічиї
права і охоронювані законом інтереси,
суд відмову від позовних вимог в
частині нарахування трьох відсотків
річних в сумі 1703,01 грн. та інфляційних
втрат в сумі 77,10 грн. прийняв. Справа
розглядається з урахуванням поданої
заяви.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 80
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо позивач
відмовився від позову і відмову
прийнято господарським судом.

Дослідивши матеріали справи, суд
доходить висновку про прийняття
відмови позивача від позовних вимог в
частини нарахування трьох відсотків
річних та інфляційних втрат, в зв'язку
із чим суд припиняє провадження по
справі в частині стягнення трьох
відсотків річних в сумі 1703,01 грн. та
інфляційних втрат в сумі 77,10 грн.

Позивач у судовому засіданні позовні
вимоги підтримав в частині стягнення з
відповідача 20000 грн..

Відповідач відзив на позов не надав,
проти позовних вимог не заперечив, у
судове засідання не з'явився,
уповноваженого представника не
направив, про дату, час та місце
судового засідання був двічі
повідомлений належним чином за адресою
його державної реєстрації.

Ухвала суду про порушення провадження
по справі від 26.02.2014 року та про
відкладення розгляду справи від 17.03.2014
р. направлені відповідачу за адресою
його державної реєстрації (а.с.33-34),
повернуті відділенням поштового
зв'язку на адресу суду як неодержані з
написом «за закінченням терміну
зберігання».

Відповідно до ст. 64 Господарського
процесуального кодексу України ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається зазначеним особам за
повідомленою ними господарському суду
поштовою адресою. У разі ненадання
сторонами інформації щодо їх поштової
адреси, ухвала про відкриття
провадження у справі надсилається за
адресою місцезнаходження (місця
проживання) сторін, що зазначена в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців. У
разі відсутності сторін за такою
адресою, вважається, що ухвала про
порушення провадження у справі вручена
їм належним чином.

Згідно п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011р. (із змінами та доповненнями) в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження по справі було надіслано
за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Враховуючи, вищезазначене,
відповідач був двічі повідомлений про
про час і місце розгляду справи судом .

Зважаючи на те, що згідно до ст. 22
Господарського процесуального
кодексу України сторони зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи, неявка представника
відповідача у судове засідання,
неподання відповідачем відзиву на
позов не є перешкодами для розгляду
справи за наявними доказами у
порядку ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, дослідивши докази, які мають
юридичне значення для вирішення спору,
заслухавши повноважного представника
позивача, господарський суд , -

в с т а
н о в и в:

Відповідно до ст. 173 Господарського
кодексу України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у
сфері господарювання з підстав,
передбачених цим Кодексом, в силу
якого один суб'єкт (зобов'язана
сторона, у тому числі боржник)
зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи управлінсько -
господарського характеру на користь
іншого суб'єкта (виконати роботу,
передати майно, сплатити гроші, надати
інформацію тощо), або утриматися від
певних дій, а інший суб'єкт (управлена
сторона, у тому числі кредитор) має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 ст. 181 Господарського
кодексу України передбачено, що
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом
обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами тощо, а
також шляхом підтвердження прийняття
до виконання замовлень, якщо законом
не встановлено спеціальні вимоги до
форми та порядку укладення даного
виду договорів.

Згідно ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. За ч.1 ст.193 Господарського
кодексу України до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей передбачених
цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 Цивільного
кодексу України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій, що не
передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Так, підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно ч.1 ст. 202 Цивільного Кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. В силу вимог ст. 205
Цивільного кодексу України, правочин
може вчинятися усно або в письмовій
формі, сторони мають право обирати
форму правочину. Частиною 2 цієї статті
встановлено, що правочин, для якого
законом не встановлена обов'язкова
письмова форма, вважається вчиненим,
якщо поведінка сторін засвідчує їхню
волю до настання відповідних правових
наслідків.

З матеріалів справи вбачається, що
01.04.2011 року Фізична особа - підприємець
ОСОБА_1 (позивач) звернувся з
пропозицією до Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 (відповідач)
здійснити вантажне перевезення
автотранспортом відповідача згідно
заявки-договору № 23/09: №№ тягачів
НОМЕР_4, НОМЕР_5, №№ п/прицепів НОМЕР_6,
НОМЕР_7, водії ОСОБА_4, ОСОБА_5, за
маршрутом м. Вишгород (Україна) - м.
Пермь (Росія), вантажоодержувач - завод
«Кен Пак», місце завантаження -
Новопетрівська сільська рада пром.
площадка «Карат», дата і час
завантаження - 05.04.2011 р. - 06.04.2011 р., вантаж
- алюмінієва банка, вага, кількість -
піддонів до 4 тонн від 82 м. куб., місце та
адреса розмитнення ОСОБА_6, згідно СМR,
місце та адреса розвантаження - м.
Пермь, згідно СМR, порядок і форма
сплати - 17000 грн. (10000 грн. переоплата) за
кожний автомобіль (а.с.35).

Заявка-договір № 23/09 від 01.04.2011 року
підписаний позивачем та скріплений
його печаткою, направлений останнім
відповідачу за допомогою засобів
електронного зв'язку.

Відповідачем на виконання заявки -
договору № 23/09 від 01.04.2011 року був
виставлений рахунок № 1 від 06.04.2011 року
на суму 34000,00 грн. за послуги по
перевезенню вантажу автомобілем:
НОМЕР_1 / НОМЕР_7, НОМЕР_4 / НОМЕР_6; за
маршрутом Україна (м. Вишгород) - Росія
(м. Пермь) (а.с. 36).

Відповідно до платіжного доручення № 14
від 07 квітня 2011 р. позивачем було
перераховано 20000,00 грн. відповідачу як
попередню оплату за перевезення
вантажу двома зазначеними
відповідачем автомобілями (а.с. 37).

Таким чином, дослідивши матеріали
справи суд прийшов до висновку, що
поведінка сторін свідчить про
укладення договору у спрощений спосіб
в усній формі, шляхом направлення
позивачем пропозиції відповідачу та
прийняття її останнім до виконання, про
що свідчить виставлений відповідачем
рахунок № 1 від 06.04.2011 р. на оплату
послуг по перевезенню.

В подальшому відповідачем послуги по
перевезенню вантажу наданими не були,
отримані кошти відповідачем не
повернуті, що підтверджується наданою
позивачем довідкою Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Демарк» № 09/06-77 від 17.03.2014 р., згідно
якої на рахунок ФОП ОСОБА_1 № НОМЕР_8,
РНОКПП НОМЕР_2, МФО 353575, жодних коштів
від ФОП ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_3, за період
з 07.04.2011 р. по 14.03.2014 р. не надходило (а.с.
38).

Відповідно ст. 1212 Цивільного кодексу
України особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала( ч.1). Положення цієї глави
застосовується незалежно від того, чи
безпідставне набуття або збереження
майна було результатом поведінки
набувача майна, потерпілого, інших осіб
чи настанням події (ч.2), а також
застосовуються до вимог про повернення
виконаного однією із сторін у
зобов'язанні (п.3 ч.3).

Стаття 526 Цивільного кодексу України
передбачає, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться, тобто при
невиконанні зобов'язання кредитор має
право вимагати від боржника здійснення
саме тих дій, які відповідно до
договору або закону складають його
зміст.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо строк (термін) виконання
боржником обов'язку не встановлений
або визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства. З
посиланням на зазначену норму ЦК
України, 26.09.2013 р. позивачем за
допомогою засобів поштового зв'язку
було направлено на адресу державної
реєстрації відповідача вимогу від
20.09.2013 р. про повернення сплачених
позивачем коштів у сумі 20000,00 грн. за
послуги перевезення вантажу (а.с. 11-12).
Підприємством поштового зв'язку
зазначена вимога адресату вручена не
була, у зв'язку з чим повернута на
адресу позивача із відміткою «за
закінченням терміну зберігання» (а.с.
13).

Згідно п. 1.7 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» від
17.12.2013 року № 14 днем пред'явлення вимоги
кредитором слід вважати день, у який
боржник одержав надіслану йому вимогу,
а в разі якщо вимогу надіслано засобами
поштового зв'язку і підприємством
зв'язку здійснено повідомлення про
неможливість вручення поштового
відправлення, то днем пред'явлення
вимоги є дата оформлення названим
підприємством цього повідомлення.

З урахуванням вищевикладеного, слід
вважати, що позивачем належним чином
було пред'явлено вимогу про повернення
відповідачем безпідставно
перерахованих коштів в сумі 20000,00 грн.

На момент винесення рішення по
справі відповідач не надав доказів
повернення безпідставно перерахованих
коштів в сумі 20000,00 грн.

Таким чином, дослідивши матеріали
справи, заслухавши повноважного
представника позивача, суд прийшов до
висновку, що позовні вимоги щодо
стягнення 20000,00 грн. безпідставно
перерахованих коштів є обґрунтованими,
підтверджуються матеріалами справи та
підлягають задоволенню в заявленому
обсязі.

Враховуючи, що спір виник з вини
відповідача, то відповідно до ст. 49
Господарського процесуального
кодексу України, з відповідача
підлягає стягненню на користь
позивача, судові витрати по сплаті
судового збору покладаються на
відповідача.

Керуючись ст.ст. 22, 32, 33, 49, 75, п. 4 ч.1 ст. 80,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження по справі в
частині стягнення трьох відсотків
річних в сумі 1703,01 грн. та інфляційних
втрат в сумі 77,10 грн.

2. В іншій частині позовні вимоги
задовольнити.

3. Стягнути з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, р/р НОМЕР_9 в
АТ «УкрСиббанк», м. Харків, МФО 351005, код
НОМЕР_3) на користь Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, р/р НОМЕР_8 в
банку «Демарк» м. Чернігів, МФО 353575, код
НОМЕР_2) - 20000,00 грн. безпідставно
отриманих коштів, 1827,00 грн. судового
збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення оформлено відповідно до ст. 84
Господарського процесуального
кодексу України та підписано 02.04.2014.

Суддя
І.Г.Мурашко