ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014 року Справа № 910/17983/13
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді Добролюбової
Т.В.,суддівГоголь Т.Г., Швеця В.О.
(доповідач)розглянувши касаційну
скаргуУправління державної служби
охорони при Головному управлінні МВС
України в Донецькій області на
постановуКиївського апеляційного
господарського суду від 18.02.14у справі№
910/17983/13 Господарського суду міста Києва
за позовомУправління державної
служби охорони при Головному
управлінні МВС України в Донецькій
областідоПублічного акціонерного
товариства "Державний ощадний банк
України" простягнення 9 370,63 грн.

за участю представників сторін від:

позивача: не з'явилися, належно
повідомлені про час та місце розгляду
касаційної скарги,

відповідача: Шира О.І. (дов. від 19.08.13).

ВСТАНОВИВ:

Управління державної служби охорони
при Головному Управлінні МВС України в
Донецькій області звернулося з позовом
до Публічного акціонерного товариства
"Державний Ощадний банк України" про
стягнення 2 928,33 грн. - заборгованості та
6 442,30 грн. - штрафу. Позовні вимоги
обґрунтовані порушенням відповідачем
зобов'язань за договором фізичної
охорони банківської установи від 30.11.11
№ 1857/Ар в частині повної та своєчасної
оплати наданих позивачем послуг. При
цьому позивач посилався на приписи
статей 526, 546, 611 Цивільного кодексу
України, статей 193, 199 Господарського
кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 18.12.13, ухваленим суддею
Митрохіною А.В., у позові відмовлено.
Вмотивовуючи оскаржуване рішення,
місцевий господарський суд виходив з
обставин припинення з 31.03.13 дії
договору охорони, після закінчення
строку на який його укладено. З огляду
на що, суд визнав відсутність підстав
для подальшого отримання відповідачем
послуг з охорони та виконання останнім
грошових зобов'язань перед позивачем.
Відмова у вимозі щодо стягнення штрафу
вмотивована припиненням
шестимісячного строку для його
нарахування та відсутністю претензій
зі сторони позивача у період виконання
сторонами договору охорони. При цьому
суд керувався приписами статей 526, 530, 614,
627, 629 Цивільного кодексу України,
статей 179, 193, 232 Господарського кодексу
України.

Київський апеляційний господарський
суд, колегією суддів у складі: Баранця
О.М. - головуючого, Калатай Н.Ф., Пашкіної
С.А., постановою від 18.02.14 перевірене
рішення місцевого господарського суду
залишив без змін з тих же підстав.

Не погоджуючись з прийнятими у справі
судовими актами, Управління державної
служби охорони при Головному
Управлінні МВС України в Донецькій
області звернулося з касаційною
скаргою до Вищого господарського суду
України, в якій просить рішення і
постанову у справі скасувати та
прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити. Обґрунтовуючи доводи
касаційної скарги, скаржник зазначає
про безпідставне неврахування судами
обставин щодо порушення відповідачем
зобов'язань за договором в частині
строків сплати послуг з охорони,
внаслідок чого відповідач має нести
відповідальність передбачену умовами
договору. Водночас вказує про
неврахування судами обставин щодо
узгодження сторонами дислокації до
договору на 2013 рік, у тому числі і на
спірний період квітня 2013 року. При
цьому скаржник посилається на
порушення судами приписів статей 526, 530,
546, 548, 549, 629 Цивільного кодексу України,
статей 193, 231, 232 Господарського кодексу
України, статей 33, 34, 43 Господарського
процесуального кодексу України.

На адресу Вищого господарського суду
України від Публічного акціонерного
товариства "Державний ощадний банк
України" надійшов відзив на касаційну
скаргу, у якому відповідач вказав про
законність та обґрунтованість
оскаржуваних судових актів, у зв'язку з
чим просить залишити їх без змін, а
касаційну скаргу позивача - без
задоволення.

Вищий господарський суд України,
заслухавши доповідь судді Швеця В.О.,
пояснення представника відповідача,
переглянувши матеріали справи і доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування
господарськими судами приписів
чинного законодавства, відзначає
наступне.

Судами попередніх інстанцій
установлено та підтверджується
матеріалами справи, що 30.11.11 між
Управлінням Державної служби охорони
при Головному управлінні МВС України в
Донецькій області (Охорона) та
Публічним акціонерним товариством
"Державний ощадний банк України" (Банк)
укладено договір фізичної охорони
банківської установи №1857/Ар, за
умовами пункту 1.1. якого Охорона, на
кошти отримані від Банка, починаючи з
01.12.11 здійснює охорону відокремлених
приміщень (будівель), які належать
банку, що внесені до дислокації і
позначені на план-схемі. Згідно з
пунктом 4.3. договору, оплата замовлених
послуги здійснюється Банком на умовах
внесення попередньої оплати, шляхом
виплати Охороні щомісячно сум
зазначених в дислокації і у пункті 4.1.
цього договору. Відповідно до пункту 4.4.
договору перший платіж Банк повинен
здійснити в продовж трьох банківських
днів після підписання сторонами цього
договору, усі наступні платежі Банк
зобов'язаний здійснювати не пізніше
п'яти днів до кінця поточного місяця.
Тобто за п'ять днів до кінця поточного
місяця Банк повинен оплатити замовлені
ним Охоронні послуги, які Охорона
повинна буде надати в наступному
місяці. Згідно з пунктом 10.1. договору,
він набуває чинності після підписання
його обома сторонами і діє до 31.03.12. За
умовами пункту 10.2. договору якщо за 15
днів до закінчення строку дії договору
жодна із Сторін не вимагатиме у
письмовій формі його припинення або
перегляду, договір вважається
продовженим ще на один рік (кількість
пролонгацій не обмежена). Як убачається
з матеріалів справи, предметом
судового розгляду є вимога Управління
державної служби охорони при Головному
Управлінні МВС України в Донецькій до
Публічного акціонерного товариства
"Державний Ощадний банк України" про
стягнення 2 928,33 грн. заборгованості за
надані послуги у квітні 2013 року та 6 442,30
грн. штрафу за порушення строків оплати
наданих послуг у період з листопада 2012
року до березня 2013 року. За приписами
статті 11 Цивільного кодексу України
одною з підстав виникнення цивільних
прав і обов'язків є договори. Згідно зі
статтею 526 Цивільного кодексу України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Аналогічні вимоги містить
і стаття 193 Господарського кодексу
України. Отже, зобов'язання має бути
виконане належним чином, тобто в такому
вигляді, як це випливає з договору.
Статтею 978 Цивільного кодексу України
унормовано, що за договором охорони
охоронець, який є суб'єктом
підприємницької діяльності,
зобов'язується забезпечити
недоторканність майна, яке
охороняється. Володілець такого майна
зобов'язаний виконувати передбачені
договором правила майнової безпеки і
щомісячно сплачувати охоронцю
встановлену плату. На взаємовідносини
сторін за договором охорони
поширюються також положення
Цивільного кодексу України, якими
врегульовані відносини з надання
послуг. Згідно зі статтею 901 названого
Кодексу одна сторона, виконавець,
зобов'язується за завданням другої
сторони, замовника, надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором. Згідно з
приписами статті 903 Цивільного кодексу
України, якщо договором передбачено
надання послуг за плату, замовник
зобов'язаний оплатити надану йому
послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.
Договір про надання послуг є
двостороннім, оскільки виконавець та
замовник наділені як правами так і
обов'язками. На виконавця покладено
обов'язок надавати послугу і надано
право на одержання відповідної плати.
Замовник, у свою чергу, зобов'язаний
оплатити послугу і наділений правом
вимагати належного надання послуг з
боку виконавця. Тобто, оплата
замовником проводиться за фактично
надані послуги, якщо сторони не
домовились про інше. Таким чином, до
предмета доказування при вирішенні
даного спору входило, зокрема
установлення обставин щодо фактичного
надання позивачем охоронних послуг за
договором, оцінка документів, поданих
на підтвердження надання цих послуг,
невиконання відповідачем зобов'язань з
прийняття і оплати наданих позивачем
послуг, у разі встановлення факту їх
надання, умови проведення розрахунків.
Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказування
полягає не лише в поданні особами
доказів, а й у доведенні їх
переконливості. Суди попередніх
інстанцій, дослідивши усі обставини
справи та оцінивши зібрані у справі
докази, установили, що відповідачем
оплата послуг з охорони у період з
листопада 2012 року до березня 2013 року
здійснювалась у повному обсязі після
надходження від позивача рахунків на
сплату цих послуг, що підтверджується
наявними у матеріалах справи
платіжними дорученнями. Водночас
судами установлено, що рахунки
позивача на оплату цих послуг
надходили до відповідача із великим
запізненням, що підтверджується книгою
вхідної кореспонденції відповідача.
Установлено судами і те, що 14.03.13
відповідачем відповідно до умов пункту
10.2. договору направлено позивачу
вимогу № 635 про відсутність підстав для
подальшої пролонгації договору та його
припинення. З огляду на установлене,
суди дійшли правомірного висновку про
припинення з 31.03.13 строку дії договору,
а відтак і відсутність з цього часу
підстав для подальшого надання
позивачем послуг з охорони та обов'язку
відповідача сплачувати за них.
Виходячи з того, що судами установлений
факт належного виконання відповідачем
зобов'язань за договором щодо оплати
послуг за спірний період та обставини
припинення з 31.03.13 строку дії договору,
висновки судів про відсутність підстав
для задоволення позову щодо стягнення
боргу за квітень 2013 року та штрафу
визнаються правомірними. Доводи
касаційної скарги не можуть бути
підставою для скасування постанови у
справі, оскільки спростовуються
встановленими судами попередніх
інстанцій обставинами. Колегія суддів
також зазначає, що скаржник в
касаційній скарзі вказує і на питання,
які стосуються оцінки доказів. Згідно з
частиною другою статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази. Отже, з урахуванням меж
перегляду справи в касаційній
інстанції підстав для скасування
постанови у справі та задоволення
касаційної скарги не вбачається.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління державної
служби охорони при Головному
управлінні МВС України в Донецькій
області залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 18.02.14 у справі
№ 910/17983/13 Господарського
суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий суддя:
Т. Добролюбова

Судді:
Т. Гоголь

В. Швець