ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"24" березня 2014 р.
Справа № 911/243/14

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Київ

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.
Бориспіль

про стягнення 12 361,84 грн.

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників сторін:

позивач - ОСОБА_1 (особисто);

ОСОБА_3 - адвокат, ордер № 001976
від 24.02.2014р.;

відповідач - ОСОБА_2 (особисто).

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської
області надійшла позовна заява
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про
стягнення 12 361,84 грн. заборгованості за
Договором оренди частини нежитлового
приміщення № 1 від 03.01.2013р., з яких 12 000,00
грн. сума основного боргу, 198,60 грн. пені
та 163,24 грн. сума 3% річних.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 30.01.2014р. було порушено
провадження у справі № 911/243/14 та
призначено до розгляду на 24.02.2014р.

Через канцелярію суду 21.02.2014р. позивач
надав суду витребувані документи, а
також письмові пояснення, у яких позов
підтримав та просив його задовольнити
у повному обсязі.

У судовому засіданні 24.02.2014р.,
відповідно до ст. 77 ГПК України,
оголошувалась перерва до 24.03.2014р.

24.03.2014р. через канцелярію суду
відповідачем було подано клопотання
про залучення документів до матеріалів
справи, яке судом було задоволено.

У судовому засіданні 24.03.2014р.
відповідач, усно, проти позову
заперечив та просив відмовити у його
задоволенні у повному обсязі.

Відповідно до частини 2 статті 82
Господарського процесуального кодексу
України, рішення приймається судом за
результатами оцінки доказів, поданих
сторонами та іншими учасниками
господарського процесу, а також
доказів, які були витребувані
господарським судом, у нарадчій
кімнаті.

Враховуючи те, що дослідження доказів,
яких достатньо для повного, всебічного
та об'єктивного розгляду спору
закінчено, суд, керуючись нормами
статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, в
судовому засіданні 24.03.2014р. оголосив
вступну та резолютивну частину
рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши фактичні обставини,
на яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд Київської
області, -

встановив:

03.01.2013р. між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1
(орендодавець) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендар)
було укладено договір оренди частини
нежитлового приміщення № 1, відповідно
до умов якого, орендодавець
зобов'язується передати орендареві, а
орендар зобов'язується прийняти у
тимчасове володіння та користування
частину приміщення, яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_3, а також
зобов'язується сплачувати орендодавцю
орендну плату.

Відповідно до п. 3.2, 3.3 договору,
приміщення, що орендується, повинно
бути передано орендодавцем та прийнято
орендарем протягом трьох робочих днів
з моменту підписання договору. При
передачі приміщення, складається акт
приймання-передачі, який підписується
представниками сторін.

На виконання умов договору, 03.01.2013р.
позивачем та відповідачем був
підписаний акт приймання-передачі
приміщення.

Приписами п. 4.1 договору, визначено, що
розмір орендної плати за приміщення, що
орендується, складає з урахуванням її
індексації та встановлюється за кожен
місяць орендного користування за цим
договором. Розмір орендної плати
складає 1000 грн. з ПДВ. Орендна плата
сплачується в безготівковому порядку
на поточний рахунок орендодавця не
пізніше 30-го числа кожного наступного
місяця оренди.

За твердженням позивача, відповідач в
порушення умов договору, орендну плату
не сплачував, у зв'язку з чим, станом на
27.01.2014р. борг відповідача по орендній
платі складає 12 000,00 грн., на
підтвердження чого надав банківські
виписки, з яких вбачається, що ФОП
ОСОБА_2 не перераховувала грошові кошти
на рахунок позивача.

Згідно з частиною шостою ст. 283
Господарського кодексу України, до
відносин оренди застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених
Господарським кодексом України.

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Зазначена норма
кореспондується з приписами статті 193
Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України, боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ч. 1 та 5 статті 762 Цивільного
кодексу України, за користування
майном з наймача справляється плата,
розмір якої встановлюється договором
найму. Плата за користування майном
вноситься щомісячно, якщо інше не
встановлено договором.

Проте, відповідач в судовому засіданні
усно заперечував проти позову та
зазначив, що ним здійснювалась оплата
за оренду в готівковій формі, на
підтвердження чого надав до суду заяви
свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Відповідно до ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Ці дані встановлюються такими
засобами: письмовими і речовими
доказами, висновками судових
експертів; поясненнями представників
сторін та інших осіб, які беруть участь
в судовому процесі. В необхідних
випадках на вимогу судді пояснення
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь в судовому процесі, мають
бути викладені письмово.

Стаття 18 Господарського
процесуального кодексу України
визначає коло учасників
господарського процесу, відповідно до
якої, до складу учасників судового
процесу входять: сторони, треті особи,
прокурор, інші особи, які беруть участь
у процесі у випадках, передбачених цим
Кодексом.

Господарським процесуальним кодексом
України не передбачено такого учасника
господарського процесу, як свідок.

Також, господарський процесуальний
кодекс не передбачає збирання доказів
у справі шляхом допиту свідків.

Приписами статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

До того ж, варто зазначити, що така
процесуальна дія, як допит свідка, має
відбуватися у встановленому
процесуальним законодавством України,
порядку, зокрема, свідок має бути
попереджений про кримінальну
відповідальність за відмову від
давання показань чи завідомо
неправдиві показання.

Враховуючи вищевикладене, суд не
приймає до уваги письмові пояснення
свідків, які надані позивачем в якості
доказу сплати орендної плати.

Зважаючи на викладені вище обставини, а
також те, що відповідач в силу вимог
ст.ст. 33, 34, 75 ГПК України не надав суду
належних та допустимих доказів, які б
спростовували викладені в позовній
заяві обставини, як то квитанцій до
прибуткового касового ордеру чи
розписки позивача, про те, що ним
отримувалась орендна плата від
відповідача в готівковій формі,
господарський суд прийшов до висновку,
що позовна вимога щодо стягнення з
відповідача 12 000,00 грн. орендної плати
підлягає задоволенню в повному обсязі.

Також позивач просить суд стягнути з
відповідача 198,60 грн. пені.

Пунктом 8.4. договору передбачено, що у
випадку заборгованості по виплаті
орендної плати, орендар сплачує
орендодавцеві пеню у розмірі 0,01
відсотків за кожен день прострочення
від місячної суми орендної плати.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу
України встановлено, що у разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»,
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
встановлено, що розмір пені
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла в
період, за який сплачується пеня.

З долученого до матеріалів справи
розрахунку пені вбачається, що
позивачем було розраховано розмір
пені, з визначенням шестимісячного
періоду нарахування, за останні 6
місяців прострочення за кожен місяць
окремо та застосовуючи ставку у
розмірі 0,01 %.

Суд, перевіривши правильність
нарахування пені, вважає за необхідне
зазначити, що у відповідності до умов
договору (п. 4.1), орендна плата
сплачується не пізніше 30-го числа
кожного наступного місяця оренди.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України,
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язань
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

З урахуванням викладеного, суд
приходить до висновку, що позивачем
невірно визначено період нарахування
пені, оскільки розрахунок ним
здійснювався за весь час прострочення
сплати заборгованості, що суперечить
вимогам п. 6 ст. 232 ГК України, у зв'язку з
чим судом було здійснено власний
розрахунок пені, відповідно до вимог
чинного законодавства та умов договору
та встановлено, що розрахунок мав бути
здійснений наступним чином:

- за несплачену орендну плату за січень
2013р. пеня становить 18,20 грн. за період з
01.03.2013р. по 29.08.2013р.

- за несплачену орендну плату за лютий
2013р. пеня становить 18,20 грн. за період з
31.03.2013р. по 28.09.2013р.

- за несплачену орендну плату за
березень 2013р. пеня становить 18,20 грн. за
період з 01.05.2013р. по 29.10.2013р.

- за несплачену орендну плату за
квітень 2013р. пеня становить 18,20 грн. за
період з 31.05.2013р. по 28.11.2013р.

- за несплачену орендну плату за
травень 2013р. пеня становить 18,30 грн. за
період з 01.07.2013р. по 30.12.2013р.

- за несплачену орендну плату за
червень 2013р. пеня становить 18,10 грн. за
період з 31.07.2013р. по 27.01.2014р.

- за несплачену орендну плату за липень
2013р. пеня становить 15,00 грн. за період з
31.08.2013р. по 27.01.2014р.

- за несплачену орендну плату за
серпень 2013р. пеня становить 11,90 грн. за
період з 01.10.2013р. по 27.01.2014р.

- за несплачену орендну плату за
вересень 2013р. пеня становить 8,90 грн. за
період з 31.10.2013р. по 27.01.2014р.

- за несплачену орендну плату за
жовтень 2013р. пеня становить 5,80 грн. за
період з 01.12.2013р. по 27.01.2014р.

- за несплачену орендну плату за
листопад 2013р. пеня становить 2,80 грн. за
період з 31.12.2013р. по 27.01.2014р.

Загальна сума пені, за розрахунком суду
становить 153,60 грн.

Відповідно до пункту 3 частини першої
статті 83 ГПК України, господарський
суд, приймаючи рішення, має право
зменшувати у виняткових випадках
розмір неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання.

Так, розглянувши матеріали справи,
враховуючи матеріальне становище
сторін, суд вважає за можливе зменшити
розмір пені на 50%, з 153, 60 грн. до 78,00 грн. В
іншій частині суд відмовляє.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача 163,24 грн. 3% річних.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу, а також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Суд, здійснивши перерахунок 3% річних,
встановив, що розрахунок позивача є
вірним, а заявлена до стягнення сума
підлягає задоволенню в повному обсязі
в розмірі 163,24 грн.

Враховуючи викладене, господарський
суд дійшов до висновку, що позов
підлягає задоволенню частково та з
відповідача підлягає до стягнення 12000,00
грн. основного боргу, 78,00 грн. пені та
163,24 грн. 3% річних. В іншій частині
позову суд відмовляє.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України, судом
покладаються на сторін пропорційно
розміру задоволених вимог.

Також позивач просить стягнути з
відповідача на свою користь 2000,00 грн.
витрат на правову допомогу адвоката.

Щодо витрат позивача на послуги
адвоката суд зазначає, що статтею 44 ГПК
України до судових витрат віднесено,
зокрема, витрати на оплату послуг
адвоката, пов'язаних з розглядом
справи. При цьому, згідно норм ч. 5
статті 49 ГПК України, суми, які
підлягають сплаті за послуги адвоката,
пов'язані з розглядом судового процесу,
покладаються при задоволенні позову на
відповідача.

Частиною 3 статті 48 ГПК України
передбачено, що витрати, які підлягають
сплаті за послуги адвоката,
визначаються у порядку, встановленому
Законом України «Про адвокатуру».

Закон України «Про адвокатуру» втратив
чинність згідно із Законом України від
5 липня 2012 року N 5076-VI «Про адвокатуру та
адвокатську діяльність» (надалі -
Закон).

В розумінні даних статей судовими
витратами є лише оплата тих послуг, які
надаються адвокатами, що відповідають
вимогам статті 6 Закону та здійснюють
свою діяльність у організаційних
формах, зазначених у статтях 13, 14, 15
Закону.

Згідно статті 30 Закону, гонорар є
формою винагороди адвоката за
здійснення захисту, представництва та
надання інших видів правової допомоги
клієнту.

Порядок обчислення гонорару
(фіксований розмір, погодинна оплата),
підстави для зміни розміру гонорару,
порядок його сплати, умови повернення
тощо визначаються в договорі про
надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару
враховуються складність справи,
кваліфікація і досвід адвоката,
фінансовий стан клієнта та інші
істотні обставини. Гонорар має бути
розумним та враховувати витрачений
адвокатом час.

Судом встановлено, що 24 січня 2014 року
між позивачем (клієнтом) та адвокатом
ОСОБА_3, що діє на підставі свідоцтва
про право на зайняття адвокатською
діяльністю виданого Київською міською
КДК адвокатури № 16 від 01 червня 2001 року,
укладено договір б/н про надання
правової допомоги (надалі - Договір).

Відповідно до п. 2.1. договору, адвокат
бере на себе зобов'язання надавати
допомогу ФОП ОСОБА_1, знайомитися з
матеріалами справи, складати та
подавати необхідні клопотання під час
судового засідання, складати позов,
складати за необхідності апеляційну
скаргу, а в подальшому, надавати
кваліфіковану допомогу під час
підготовки до судового засідання,
давати консультації, висновки, довідки
з правових питань, що виникають у
клієнта з зв'язку з господарською
справою.

Договором визначено, що за надання
правової допомоги клієнт
зобов'язується виплатити адвокату
гонорар. Гонорар адвоката оплачується
за домовленістю сторін та складає 2000,00
грн., які сплачуються авансово.

Матеріалами справи, а саме квитанцією
№ 13 від 24 січня 2014 року,
підтверджується, що позивачем сплачено
адвокату 2000,00 грн.

Пунктом 6.3. постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 21
лютого 2013 року № 7 «Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України» визначено, що витрати
позивачів та відповідачів, третіх осіб,
пов'язані з оплатою ними послуг
адвокатів, адвокатських бюро, колегій,
фірм, контор та інших адвокатських
об'єднань з надання правової допомоги
щодо ведення справи в господарському
суді, розподіляються між сторонами на
загальних підставах, визначених
частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригінала ордеру адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій.

З огляду на те, що матеріалами справи
підтверджено правовий статусу
адвоката, якому здійснено оплату,
наявність доказів фактичного
перерахування йому коштів позивачем на
підставі договору, суд дійшов висновку,
що позивачами понесені витрати в сумі
2000,00 грн. на оплату послуг адвоката в
розумінні статті 44 ГПК України.

Враховуючи те, що при визначенні суми
витрат на послуги адвоката, що підлягає
до стягнення слід дотримуватись
принципу «розумного обґрунтування»
розміру оплати юридичної допомоги,
закріпленого в Правилах адвокатської
етики, а саме: наявність певних
факторів, що мають братись до уваги при
визначенні розміру оплати: обсяг часу і
роботи, що вимагається для адвоката,
його адвокатський досвід,
науково-теоретична підготовка, суд
вирішив дослідити спів розмірність
гонорару, виконаній адвокатом роботі.

Відповідно до статті 28 Правил
адвокатської етики, гонорар є формою
винагороди адвоката за здійснення
захисту, представництва та надання
інших видів правової допомоги клієнту.

При встановленні розміру гонорару
враховуються складність справи,
кваліфікація і досвід адвоката,
фінансовий стан клієнта та інші
істотні обставини. Гонорар має бути
розумним та враховувати витрачений
адвокатом час на виконання доручення.

Жодний з факторів, вказаних у частині
третій цієї статті, не має
самодостатнього значення; вони
підлягають врахуванню в їх
взаємозв'язку стосовно до обставин
кожного конкретного випадку.

Як вбачається з матеріалів справи,
позовну заяву підписував особисто
позивач - ФОП ОСОБА_1, а отже суд
припускає, що адвокат ОСОБА_3, роботи по
підготовці матеріалів позовної заяви
не проводила, а відтак не витрачала на
це свій час, що в свою чергу
унеможливлює існування будь-яких
фактичних витрат адвоката ОСОБА_3 по
підготовці матеріалів вказаної
позовної заяви, а відтак і можливість
грошової винагороди адвоката по
підготовці матеріалів позовної заяви.

З матеріалів справи, зокрема з
протоколів судових засідань,
вбачається, що правова допомога, надана
адвокатом ОСОБА_3 позивачу, полягала
виключно в присутності на судових
засіданнях 24.02.2014р. та 24.03.2014р., на яких
вона підтримувала позовні вимоги з
підстав вказаних у позовній заяві. До
того ж, в судовому засіданні 24.02.2014р.
ОСОБА_3 брала участь, як представник на
підставі довіреності, а не як адвокат.

Також, матеріали справи не містять акту
виконаних робіт, що не дає можливості
суду визначити об'єм робіт, який
фактично був виконаний адвокатом
ОСОБА_3 за договором про надання
правової допомоги від 24.01.2014р.

До того ж, в договорі про надання
правової допомоги, адвокатом невірно
вказано апеляційну інстанцію в системі
господарських судів України, а саме
зазначено «Апеляційний господарський
суд Київської області».

Проте, відповідно до Указу Президента
України від 11 липня 2001р. № 511/2001 (зі
змінами та доповненнями внесеними
Указом Президента України від 12.08.2010 №
811/2010) «Про утворення апеляційних
господарських судів та затвердження
мережі господарських судів»,
відповідною апеляційною інстанцією є
Київський апеляційний господарський
суд.

Варто також зазначити, що за договором
про надання правової допомоги, адвокат
ОСОБА_3 зобов'язана надавати
консультації в зв'язку з розглядом
господарської справи, однак, як було
встановлено судом, розрахунок пені
здійснений позивачем невірно.

У визначенні розумно необхідного
розміру сум, які підлягають сплаті за
послуги адвоката, можуть братися до
уваги, зокрема: встановлені
нормативно-правовими актами норми
видатків на службові відрядження (якщо
їх установлено); вартість економних
транспортних послуг; час, який міг би
витратити на підготовку матеріалів
кваліфікований фахівець; вартість
оплати відповідних послуг адвокатів,
яка склалася в країні або в регіоні;
наявні відомості органів статистики
або інших органів про ціни на ринку
юридичних послуг; тривалість розгляду
і складність справи тощо. Докази, які
підтверджують розумність витрат на
оплату послуг адвоката, повинна
надавати сторона, що вимагає
відшкодування таких витрат.

Зважаючи на відсутність в матеріалах
справи вартості економних
транспортних послуг, вартості оплати
відповідних послуг адвокатів, яка
склалася в країні або в регіоні;
відомостей органів статистики або
інших органів про ціни на ринку
юридичних послуг; а також враховуючи
те, що отримання позивачем юридичних
послуг, пов'язаних з представленням
інтересів останнього, не є
обов'язковими витратами, які особа має
зробити для відновлення свого
порушеного права, а вибір конкретного
адвоката, який представлятиме його
інтереси є його особистим правом;
беручи до уваги ціну позову, тривалість
розгляду і незначну складність справи,
суд дійшов висновку про те, що позовні
вимоги про стягнення з відповідача
витрат на оплату послуг адвоката у
розмірі 2000,00 грн. є неспіврозмірними та
завищеними.

Дослідивши матеріали справи, а також
враховуючи вищезазначені приписи
законодавства України, суд дійшов
висновку про зменшення вищезазначеної
суми до 500 грн. 00 коп.

Правова позиція суду щодо обмеження
відшкодування за рахунок відповідача
витрат позивачів на послуги адвоката
кореспондується з позицією Вищого
господарського суду України
викладеною у постанові від 25 липня 2011
року по справі № 5002-22/3663.1-2010(2-23/5545-2009).

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтею 124 Конституції України,
статтями 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
(АДРЕСА_2, код НОМЕР_2) - 12 000 (дванадцять
тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 78
(сімдесят вісім) грн. 00 коп. пені, 163 (сто
шістдесят три) грн. 24 коп. 3% річних, 1820
(одну тисячу вісімсот двадцять) грн. 35
коп. судового збору та 500 (п'ятсот) грн. 00
коп. витрат на послуги адвоката.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Дата складання повного тексту рішення:
31.03.2014р.

Суддя
Щоткін О.В.