КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2014 р. Справа№ 6/129-62/179

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

участю представників сторін:

Від Прокуратури: Боса Б.І.;

Від позивача 1: не з'явився;

Від позивача 2: Чумаченко О.С. -
представник;

Від відповідача-1: не з'явився;

Від відповідача-2: не з'явився;

Від третьої особи 1: не з'явився;

Від третьої особи 2: не з'явився;

Від третьої особи 3: не з'явився.

Від третьої особи 4: Щербак С.О. -
представник;

розглянувши апеляційну скаргу
Прокурора м.Києва

на рішення

Господарського суду м.Києва

від 20.11.2013

у справі № 6/129-62/179 (суддя Любченко М.О.,
Босий В.П., Чинчин О.В.)

за позовом Прокурора Шевченківського
району міста Києва в інтересах держави
в особі Міністерства аграрної політики
та продовольства України,
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по місту
Києву

до відповідача-1: Державного
комплексного торговельного
підприємства "Хрещатик"

відповідача-2: Товариства з обмеженою
відповідальністю "МТБ Компани"

третя особа-1, яка не заявляє
самостійних вимог на стороні
відповідачів: Державне підприємство
"Агроспецсервіс"

третя особа-2, яка заявляє самостійні
вимоги на предмет спору: Виробничий
кооператив "ЖБК "Орбіта"

третя особа-3, яка не заявляє
самостійних вимог на стороні
відповідачів: ОСОБА_5

третя особа -4, яка не заявляє
самостійних вимог на стороні
відповідачів: Товариство з обмеженою
відповідальністю " Берчиллз Бортничі"

про визнання недійсним з моменту
укладення договору купівлі-продажу
нерухомого майна від 03.07.2006р. та
зобов"язання повернути другій стороні
одержане за договором

а також за позовом третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги на предмет
спору: Виробничого кооперативу "ЖБК
"Орбіта"

про визнання добросовісним набувачем
та визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Шевченківського району міста
Києва, м.Київ звернувся до
Господарського суду м.Києва в
інтересах держави в особі Міністерства
аграрної політики України, м.Київ та
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по місту
Києву, м.Київ з позовною заявою до
відповідача 1, Державного комплексного
торговельного підприємства "Хрещатик",
м.Київ, відповідача 2, Товариства з
обмеженою відповідальністю "МТБ
Компани", м.Київ про:

- визнання недійсним з моменту
укладення договору купівлі-продажу
нерухомого майна від 03.07.2006р.,
відповідно до якого Товариство з
обмеженою відповідальністю "МТБ
Компани" придбало, а Державне
комплексне торговельне підприємство
"Хрещатик" продало нерухоме майно -
комплекс будівель дитячого
оздоровчого комплексу "Орбіта",
загальною площею 2395 кв.м, що
розташований за адресою: м.Київ,
вул.Світла, 5, до складу якого входить:
медичний пункт, туалет, їдальня,
адмінбудинок, спальний корпус,
котельня, вмивальники, овочесховище,
господарча будівля, спальний корпус,
кінозал;

- зобов'язання кожного з відповідачів
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання
недійсного правочину.

Рішенням від 16.05.2011р. Господарського
суду міста Києва у справі №6/129 позов
Прокурора Шевченківського району
міста Києва задоволено частково, а саме
визнано недійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна від
03.07.2006р., що укладений між Державним
комплексним торговельним
підприємством "Хрещатик" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "МТБ Компани", в іншій
частині позову відмовлено.

Постановою від 16.08.2011р. Київського
апеляційного господарського суду
рішення від 16.05.2011р. у справі №6/129
залишено без змін.

Постановою від 08.11.2011р. Вищого
господарського суду України скасовано
рішення від 16.05.2011р. господарського
суду міста Києва та постанову від
16.08.2011р. Київського апеляційного
господарського суду, справу №6/129
передано на новий розгляд до
господарського суду міста Києва в
іншому складі суду.

Рішенням Господасрького суду м. Києва
від 20.11.2013 року змінено найменування
позивача 1 з Міністерства аграрної
політики України на Міністерство
аграрної політики та продовольства
України;

відмовлено у задоволенні позову
Прокурора Шевченківського району
міста Києва, м.Київ в інтересах держави
в особі Міністерства аграрної політики
та продовольства України, м.Київ,
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по місту
Києву, м.Київ до Державного
комплексного торговельного
підприємства "Хрещатик", м.Київ про
визнання недійсним з моменту укладення
договору купівлі-продажу нерухомого
майна від 03.07.2006р., відповідно до якого
Товариство з обмеженою
відповідальністю "МТБ Компани"
придбало, а Державне комплексне
торговельне підприємство "Хрещатик"
продало нерухоме майно - комплекс
будівель дитячого оздоровчого
комплексу "Орбіта", загальною площею 2395
кв.м, що розташований за адресою: м.Київ,
вул.Світла, 5, до складу якого входить:
медичний пункт, туалет, їдальня,
адмінбудинок, спальний корпус,
котельня, вмивальники, овочесховище,
господарча будівля, спальний корпус,
кінозал; зобов'язання Державного
комплексного торговельного
підприємства "Хрещатик" та Товариства з
обмеженою відповідальністю "МТБ
Компани" повернути другій стороні у
натурі все, що одержане на виконання
недійсного правочину.

Припинено провадження у справі за
позовом Прокурора Шевченківського
району міста Києва, м.Київ в інтересах
держави в особі Міністерства аграрної
політики та продовольства України,
м.Київ, Регіонального відділення Фонду
державного майна України по місту
Києву, м.Київ в частині позовних вимог
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "МТБ Компани", м.Київ.

Відмовлено у задоволенні позову
Виробничого кооперативу "ЖБК "Орбіта"
про визнання Виробничого кооперативу
"ЖБК "Орбіта" добросовісним набувачем
будівель дитячого оздоровчого
комплексу "Орбіта" (літ.А, літ.Б, літ.В,
літ.К), загальною площею 1207,9 кв.м, які
знаходяться за адресою: м.Київ,
вул.Світла, 5; визнання за Виробничим
кооперативом "ЖБК "Орбіта" права
спільної часткової власності на майно -
нежитлові приміщення (літ.А, літ.Б,
літ.В, літ.К), загальною площею 1207,9 кв.м,
які знаходяться за адресою: м.Київ,
вул.Світла, 5, - частини будівель
дитячого оздоровчого комплексу
"Орбіта", що розташований за адресою:
м.Київ, вул.Світла, у наступних частках:
літ.А - 35/100, літ.Б - 28/100, літ.В - 54/100, літ.К -
46/100

Стягнуто з Міністерства аграрної
політики та продовольства України на
користь Державного бюджету України
судовий збір у розмірі 1433,75 грн.

Стягнуто з Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
місту Києву на користь Державного
бюджету України судовий збір у розмірі
1433,75 грн.

Прокуратура м. Києва не погодившись з
принятим рішенням, звернулась до суду з
апеляційною скаргою, просить його
скасувати в повному обсязі і прийняти
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права та процесуального
права.

Апелянт зауважує, що відмовляючи у
задоволенні позову місцевий
господарський суд прийшов до висновку,
що прокурор при зверненні до суду з
вимогами про визнання договору
недійсним не довів наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання угод недійсними, а також
наявність у позивачів порушеного права
чи інтересу в результаті його
укладення, оскільки в обґрунтування
своїх вимог прокурор посилався на те,
що укладення спірного договору
відбулось з порушенням вимог ст.ст.203, 228
ЦК України, ст.ст.66, 67, 75, 136, 145, 146 ГК
України, ст.ст.2, 4, 7 Закону України «Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)», без
проведення приватизаційної процедури
та з порушенням господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

Скаржник звертає увагу суду на те, що
судом не досліджувалось питання
законності договору купівлі- продажу
нерухомого майна від 03.07.2006, а
вирішувався спір постановленням
рішення, яке стосується лише
визначення прав ДП «Агроспецсервіс»
щодо спірного майна. Вказане
підтверджено висновками Верховного
суду України при розгляді справи № 6/129
у постанові від 28.04.2009, у якій зазначено,
що при розгляді справи № 17/29 питання
законності договору купівлі-продажу
спірного нерухомого майна від 03.07.2006
судами не досліджувалося.

Відповідно до п. 2.6 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.11 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» преюдиціальне
значення надається саме фактам,
встановленим судовими рішеннями, а не
правовій оцінці таких фактів,
здійсненій іншим судом чи іншим
органом, який вирішує господарський
спір.

Апелянт наголошує, що відчуження
комплексу будівель, який розташований
за адресою: м. Київ, Дарницький район,
вул. Світла, 5 не може відбуватися за
процедурою, передбаченою Законом
України «Про приватизацію невеликих
державних підприємств (малу
приватизацію)», оскільки об'єктами
приватизації по вказаному закону є
державні підприємства, а не окремі
будівлі.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
зазначає, що нерухоме майно, а саме
будівлі і споруди, що знаходяться за
адресою: м.Київ, Дарницький район,
вул.Світла, 5, на момент відчуження не
було цілісним майновим комплексом, що
підтверджується висновками експертиз,
та ніколи не було включено до
будь-якого переліку об'єктів
приватизації, тому відсутні будь-які
підстави для застосування порядку
приватизації, який передбачений
Законом України «Про приватизацію
невеликих державних під приємств (малу
приватизацію)».

Апелянт наголошує, що основні засоби,
закріплені за державними
підприємствами, відчужуються за
процедурою, визначеною Положенням про
порядок відчуження основних засобів,
що є державною власністю, яке
затверджено наказом Фонду державного
майна України № 1477 від 30.07.1999, а тому
ДКТП «Хрещатик» мав право самостійно
відчужувати закріплене за ним будь- яке
майно за згодою органів управління.

Натомість, як вбачається з п. 1.1.
договору купівлі-продажу реалізація
об'єкту нерухомості була здійснена
відповідності до Протоколу прилюдних
торгів № 07/06 від 08.06.06.

Згідно з п. 2.2. договору продаж
здійснювався шляхом проведення
аукціону, організатором якого
виступила Товарна біржа «Центр
нерухомості», зареєстрована і
розташована у м. Вінниці, незважаючи на
те, що купівля- продаж на прилюдних
торгах законодавством передбачена
лише у процесі виконавчого
провадження, реалізації арештованого і
конфіскованого майна, об'єктів застави
та іпотеки.

Також, судом було залишено поза увагою
та не надано оцінки факту порушення
інтересів держави внаслідок
ненадходження коштів до бюджету від
продажу державного майна.

Крім того, у ході розгляду справи судом
встановлено, що «Дитячий оздоровчий
комплекс «Орбіта» входив до сфери
управління Міністерства аграрної
політики України (наказ № 258 від 06.09.2002)
будівлі і споруди знаходяться на
балансі ДОК «Орбіта» і являються їх
власністю, розміщений на земельній
ділянці загальною площею 6,252га (згідно
рішення виконавчого комітету
Київської міської Ради народних
депутатів № 129/18 від 04.02.1980) (Том. 1., ар.с.
31, 32).

Згідно статуту Державне підприємство
«Дитячий оздовчий комплекс «Орбіта»
створений шляхом перейменування
оздоровчого табору «Орбіта» та є його
правонаступником.

Апелянт звертає увагу суду на те що,
матеріалами справи підтверджено, що
дитячий оздоровчий комплекс «Орбіта»
будучи правонаступником оздоровчого
табору «Орбіта», який самостійно
функціонував з 1982 року, на момент
відчуження був санаторно-курортним
закладом, який самостійно здійснював
діяльність.

Фактично, продане нерухоме майно
забезпечувало окрему господарську
діяльність цілісного майнового
комплексу філії ДКТП «Хрещатик», яка до
реорганізації, була цілком самостійним
суб'єктом господарювання - Державним
підприємством «Дитячий оздоровчий
комплекс «Орбіта».

При цьому, на день укладення спірного
договору державне підприємство не було
ще виключене з відповідного державного
реєстру.

Таким чином, продане державне майно:
комплекс будівель дитячого
оздоровчого комплексу «Орбіта»,
загальною площею 2395.00 кв.м.,
розташований за адресою: м.Київ.
вул.Світла. 5., до складу якого входили:
медичний пункт, туалет, їдальня,
адмінбудинок, спальний корпус,
котельня, вмивальники, овочесховище,
господарча будівля, спальний.корпус,
кінозал, будівлі (споруди, нежилі
приміщення) - це не просто відчужені за
договором- купівлі продажу будівлі у
розумінні Положення, як стверджує суд,
це санаторно-курортний заклад
(юридична особа), який до реорганізації
був цілком самостійним суб'єктом
господарювання, який здійснював свою
діяльність, і як структурний підрозділ
державного підприємства, який міг би
бути виділений у самостійне
підприємство, не порушуючи
технологічну єдність виробництва з
основною спеціалізацією підприємства,
з структури якого він виділявся б.

Разом з цим, судом не надано оцінку, що
відповідно до ст. 22 Закону України «Про
курорти» санаторно-курортні заклади -
це заклади охорони здоров'я.

Апелянт наголошує, що спірний договір
укладений усупереч визначеному
Законами України «Про приватизацію
державного майна», «Про приватизацію
невеликих державних підприємств (малу
приватизацію)» механізму приватизації,
оскільки договір укладений не
Регіональним відділенням Фонду
державного майна України по місту
Києву, іншим, ніж визначено Законом,
способом та, відповідно, без
застосування приватизаційної
процедури, що свідчить про
невідповідність змісту Договору
вимогам вказаним

Однак, вказаному факту судом не було
надано належної оцінки. А тому при
вирішенні питання правомірності
відчуження державного майна судом
неправильно застосовано норми
матеріального права.

Також, не можливо погодитись з
висновками суду І інстанції, що продаж
майнового комплексу здійснено
відповідно до вимог Закону, оскільки
відчуження продавцем проведено за
попередньої згоди органу, до сфери
управління якого він входить, а саме
Міністерства аграрної політики
України, за відплатним договором за
ціною, що визначена шляхом проведення
експертної оцінки.

Як свідчать матеріали справи, вказаний
в договорі лист-згода від 01.12.05 за № 37-
24-1-13/18708 має додаток №1 з переліком
основних засобів філії №16 «Орбіта»
ДКТП «Хрещатик», що підлягає
реалізації. Проте, цей перелік суттєво
відрізняється від того, що міститься в
договорі купівлі-продажу: за
найменуваннями об'єктів та літерами, за
планом земельної ділянки.

Ця обставина фактично свідчить про
відсутність належно оформленої згоди
Мінагрополітики України на відчуження
державного майна.

Крім того, попередня згода
Мінагрополітики України на відчуження
майнового об'єкту ДКТП «Хрещатик» має
юридичне значення лише за умови
дотримання інших вимог чинного
законодавства, що регламентує
відчуження державного майна, у тому
числі і законодавства з питань
приватизації, зокрема, щодо
зарахування до Державного бюджету
України коштів, одержаних від
приватизації державного майна,
здійснення відчуження власником майна
виключно шляхом проведення
приватизаційної процедури.

Крім того, неможливо погодитись з
висновками суду, що відчужене нерухоме
майно не є позашкільним навчальним
закладом, а твердження прокурора
суперечать вимогам Закону України «Про
позашкільну освіту».

Статус ДП «ДОК «Орбіта», як
позашкільного навчального закладу
визначено згідно Постанови Кабінету
Міністрів України № 433 від 06.05.2001.

Розпорядженням В.о. Голови Київського
апеляційного господарського суду від
25.12.2013 сформовано для розгляду
апеляційної скарги колегію суддів у
складі: головуючий суддя Тищенко А.І.,
судді: Михальська Ю.Б., Отрюх Б.В.

Розгляд справи неодноразово
відкладався на підставі ст. 77 ГПК
України.

В судове засідання представники
Прокуратури, позивача 1 та відповідача
1, 2 та третьої особи - 1та 2 не зявились
про причини неявки суд не повідомлено.

Вислухавши думку представника
Прокуратури, позивача 2 та третьої
особи-3, 4, дослідивши матеріали справи,
колегія приходить до висновку про про
можливість розгляду справи у
відсутності представників позивача 1,
відповідача 1, 2 та третьої особи 1,2,3
оскільки останні не скористались
належним їм процесуальним правом
приймати участь в судовому засіданні.

19.09.2002р. Дарницького районною у м. Києві
державною адміністрацією було
зареєстровано Державне підприємство
"Дитячий оздоровчий комплекс "Орбіта",
яке в наступному наказом №64 від 17.03.2003р.
Міністерства аграрної політики
України було приєднано на правах
структурного підрозділу до Державного
комплексного торговельного
підприємства "Хрещатик".

Наказом №60 від 17.03.2003р. Державного
комплексного торговельного
підприємства "Хрещатик" було створено
філію №16 Дитячий оздоровчий комплекс
"Орбіта" та затверджено Положення про
вказану філію, згідно з п.3.2 якого
Дитячий оздоровчий комплекс "Орбіта"
веде бухгалтерський баланс, фінансову
та податкову звітність, має
розрахунковий рахунок, печатку зі
своїм найменуванням.

01.12.2005р. Мінагрополітики своїм листом
вих.№37-24-1-13/18708 надало згоду на
реалізацію на конкурсних засадах
майна, а саме нежитлового приміщення,
літ.А, медичного пункту, літ.Б,
вбиральні, літ.В, їдальні, літ.Д, трьох
спальних корпусів, літ.Г, Е, І, котельні,
двох побутових корпусів, літ.Ж та З,
вмивальника, літ.Л, котельні, літ.К.

08.06.2006р. відбулись прилюдні торги з
продажу вказаного державного майна, що
знаходилось у господарському віданні
Державного комплексного торговельного
підприємства "Хрещатик".

03.07.2006р. між Державним комплексним
торговельним підприємством "Хрещатик"
(продавець) і Товариством з обмеженою
відповідальністю "МТБ Компани" було
укладено договір купівлі-продажу
комплексу будівель Дитячого
оздоровчого комплексу "Орбіта".

Відповідно до договору Державне
комплексне торговельне підприємство
"Хрещатик" діяло на підставі статуту
(нова редакція), що затверджений
розпорядженням №67 від 22.12.2005р.
Мінагрополітики та зареєстрований
26.12.2005р. Шевченківською районною в
м.Києві державною адміністрацією,
наказу №92-п від 05.09.2005р.
Мінагрополітики та згоди на продаж
майна, яка надана Мінагрополітики
01.12.2005р. за №37-24-1-13/18708.

Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку (ст.509 ЦК України, ст.173 ГК
України).

За приписами ст.ст.11, 509 ЦК України
зобов'язання виникають, зокрема, з
договору.

Відповідно до ст.626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст.ст.6, 627 ЦК).

За договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму (ст.655 ЦК
України).

Згідно з п.4 ст.ГК України при укладенні
господарських договорів сторони
можуть визначати зміст договору на
основі вільного волевиявлення,
зокрема, мають право погоджувати на
свій розсуд будь-які умови договору, що
не суперечать законодавству.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, ст.180
Господарського кодексу України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

За приписами ст.638 ЦК України, ст.180
Господарського кодексу України
істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

При цьому, згідно із п.3 ст.180
Господарського кодексу України при
укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Як свідчать матеріали справи,
відповідачами 1, 2 у договорі від 03.07.2006р.
було погоджено, що Державне комплексне
торговельне підприємство "Хрещатик"
відповідно до протоколу прилюдних
торгів №07/06 від 8.06.2006р. продає, а ТОВ
"МТБ Компани" купує комплекс будівель
Дитячого оздоровчого комплексу
"Орбіта", загальною площею 2395 кв.м, що
розташований за адресою: м.Київ,
Дарницький район, вул.Світла, 5, за
наступною специфікацією: медичний
пункт, літ. А, туалет, літ. Б, їдальня,
літ. В, адмінбудинок, літ. Г, два
спальних корпуси, літ. Д, К, котельня,
літ. Е, вмивальники, літ. Ж,
овочесховище, літ. 3, господарча
будівля, літ. И, кінозал літ. Л.

Згідно з п.1.2 договору нерухоме майно,
що входить до складу об'єкту належить
продавцю на праві державної власності
на підставі свідоцтва про право
власності серії ЯЯЯ №567753, що видане
19.05.2006р. Головним управлінням
комунальної власності виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації).

Відповідно до п. 3.2 договору від 03.07.2006р.
право власності на нерухомість
покупець набуває з моменту державної
реєстрації права власності на
нерухомість, але не раніше
нотаріального посвідчення даного
договору, перерахування покупцем на
рахунок продавця коштів за нерухомість
в повному обсязі, передачі нерухомості
продавцем покупцю і підписання акту
прийому-передачі нерухомості.

У п.2.1 укладеного договору відповідачі
1, 2 визначили, що ціна реалізації
нерухомості складає 1 604 167 грн., крім
того податок на додану вартість 20% 320 833
грн. а разом 1 925 000 грн.

Відповідачами у договорі від 03.07.2006р.
було узгоджено усі істотні умови
договору купівлі-продажу нерухомого
майна.

Постановою №11 від 29.05.2013р. Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
не може бути визнаний недійсним
правочин, який не вчинено (договір, який
не укладено). У зв'язку з наведеним
господарським судам необхідно
встановлювати, чи є оспорюваний
правочин вчиненим та з якого моменту
(статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини
друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України
тощо).

Згідно зі ст.657 ЦК України в редакції,
яка була чинна на момент укладення
спірного договору, договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Частиною 3 ст.640 ЦК України передбачено,
що договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню або
державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Між Державним комплексним
торговельним підприємством "Хрещатик"
і Товариством з обмеженою
відповідальністю "МТБ Компани" 03.07.2006
року укладений договір купівлі-продажу
нерухомого майна, який було посвідчено
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
за реєстровим №2157 та проведено його
державну реєстрацію за номером 1409562, що
підтверджується витягом №2580755 від
03.07.2006р. про реєстрацію в Державному
реєстрі правочинів.

За таких обставин, враховуючи, що
прокурор звернувся до суду з позовом
про визнання договору купівлі-продажу
нерухомого майна від 03.07.2006р. недійсним,
господарським судом було встановлено,
що спірний договір було вчинено 03.07.2006р.
з моменту його державної реєстрації.

Згідно із ст.1 ГПК України підприємства,
установи, організації, інші юридичні
особи (у тому числі іноземні),
громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 ГК України передбачено, що
кожний суб'єкт господарювання та
споживач має право на захист своїх прав
і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів
судом здійснюється у спосіб,
встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту
цивільних прав та інтересів
визначається ч.2 ст.16 ЦК України, до
яких, зокрема, відноситься визнання
правочину недійсним. Аналогічні
положення містить ст.20 Господарського
кодексу України.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203, а саме:
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей
(ст.215 ЦК України).

За приписами ч.1 ст.207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Недійсність правочину зумовлюється
наявністю дефектів його елементів:
дефекти (незаконність) змісту
правочину; дефекти (недотримання)
форми; дефекти суб'єктного складу;
дефекти волі - невідповідність волі та
волевиявлення.

Пунктом 2.1 Постанови №11 від 29.05.2013р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" визначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків.

Згідно з п. 2.10 вказаної Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України, якщо чинне законодавство
прямо не визначає кола осіб, які можуть
бути позивачами у справах, пов'язаних з
визнанням правочинів недійсними,
господарському суду для вирішення
питання про прийняття позовної заяви
слід керуватися правилами статей 1 і 2
Господарського процесуального кодексу
України. Отже, крім учасників правочину
(сторін за договором), а в передбачених
законом випадках - прокурора, державних
та інших органів позивачем у справі
може бути будь-яке підприємство,
установа, організація, а також фізична
особа, чиї права та охоронювані законом
інтереси порушує цей правочин.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України
суди розглядають справи за позовами:
про визнання оспорюваного правочину
недійсним і застосування наслідків
його недійсності, про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину.

За змістом п. 2.9 Постанови №11 від
29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського
суду України "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними" відповідність
чи невідповідність правочину вимогам
закону має оцінюватися господарським
судом стосовно законодавства, яке
діяло на момент вчинення правочину.

Враховуючи вищезазначене, позовні
вимоги прокурора та третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги на предмет
спору, не підлягають задоволенню,
виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з постанови від 08.11.2011р.
Вищого господарського суду України у
справі №6/129, скасовуючи рішення першої
та апеляційної інстанцій, що були
прийняті за наслідками першого
розгляду даної справи, судом
касаційної інстанції зазначено, що
судами не було приділено належної
уваги рішенню від 30.05.2007р.
Господарського суду міста Києва у
справі №17/29 за позовом Прокурора
Шевченківського району міста Києва в
інтересах держави в особі Державного
підприємства "Агроспецсервіс" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "МТБ Компани" про
визнання недійсним з моменту укладення
договору купівлі-продажу нерухомого
майна від 03.07.2006р., яке залишено без змін
постановою від 12.07.2007р. Київського
апеляційного господарського суду та
постановою від 25.10.2007р. Вищого
господарського суду України, якими
було встановлено, що оспорюваний
правочин було укладено з дотриманням
вимог законодавства України.

На виконання Постанови Вищого
господарського суду України судом при
новому розгляді даної справи було
досліджено зміст рішення від 30.05.2007р.
Господарського суду міста Києва у
справі №17/29, яке залишено без змін
постановою від 12.07.2007р. Київського
апеляційного господарського суду та
постановою від 25.10.2007р. Вищого
господарського суду України.

Вбачається, що питання дійсності
договору, з приводу якого виник спір у
даній справі, вже було предметом
розгляду у справі №17/29.

За наслідками вказаної справи, судами
було встановлено правомірність та
обґрунтованість набуття Товариством з
обмеженою відповідальністю "МТБ
Компани" права власності на нерухоме
майно, що придбане за договором
купівлі-продажу від 03.07.2006р.

При цьому, суди у справі №17/29 виходили з
того, що на момент укладення спірного
договору комплекс будівель дитячого
оздоровчого комплексу "Орбіта",
загальною площею 2 395 кв.м, який
розташований за адресою: м.Київ,
Дарницький район, вул.Світла, 5, належав
на праві власності Державному
комплексному торговельному
підприємству "Хрещатик".

Відчуження державного майна
державними підприємствами
відбувається за процедурою,
передбаченою Цивільним кодексом
України, Господарським кодексом
України, Законом України "Про
приватизацію державного", Законом
України "Про приватизацію невеликих
державних підприємств (малу
приватизацію)" та Положенням про
порядок відчуження основних засобів що
є державно власністю, затвердженого
наказом №1477 від 30.07.1999р. Фонду
державного майна України (втратив
чинність 24.11.2006р.)

Відповідно до ст.1 Закону України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)" сферою
застосування цього Закону України є
галузі, які підлягають першочерговій
приватизації: переробна і місцева
промисловість, промисловість
будівельних матеріалів, легка і
харчова промисловість, будівництво,
окремі види транспорту, торгівля і
громадське харчування, побутове
обслуговування населення,
житлово-експлуатаційне і ремонтне
господарство.

Отже, об'єктами приватизації по
вказаному закону є саме державні
підприємства, а не окремі будівлі. Тому,
відчуження комплексу будівель, що
розташований за адресою: м.Київ,
Дарницький район, вул.Світла, 5, не може
відбуватися за процедурою,
передбаченою вказаним Законом України.

Згідно зі ст.5 Закону України "Про
приватизацію державного майна" до
об'єктів державної власності, що
підлягають приватизації, належать:
підприємства (цехи, виробництва,
дільниці, інші підрозділи, якщо в разі
їх виділення у самостійні підприємства
не порушується технологічна єдність
виробництва з основної спеціалізації
підприємства, із структури якого вони
виділяються) як єдині майнові
комплекси, до складу яких входять усі
види майна, призначені для їх
діяльності, що визначені Цивільним
кодексом України; об'єкти
незавершеного будівництва та
законсервовані об'єкти; акції (частки,
паї), що належать державі у майні
господарських товариств та інших
об'єднань; земельні ділянки, на яких
розташовані об'єкти, які підлягають
приватизації.

Відповідно до п.2 Положення про порядок
відчуження основних засобів, що є
державною власністю, яке затверджено
наказом №1477 від 30.07.1999р. Фонду
державного майна України, вказане
положення визначає порядок відчуження
суб'єктами господарювання державного
майна, закріпленого за державними
підприємствами, їх структурними
підрозділами, функції з управління
майном яких в установленому порядку
передані до державних органів
приватизації, державного майна,
переданого в оренду у складі цілісних
майнових комплексів державних
підприємств, організацій, їх
структурних підрозділів, орендодавцем
якого є Фонд державного майна України,
Фонд майна Автономної Республіки Крим,
регіональні відділення Фонду
державного майна України.

Отже, основні засоби, закріплені за
державними підприємствами,
відчужуються за процедурою,
передбаченою вказаним положенням у
випадку, якщо такі основні засоби не є
цілісним майновим комплексом.

Відповідно до визначення, що наведене у
Постанові №1554 від 12.10.2000р. Кабінету
Міністрів України "Про затвердження
Методики оцінки вартості майна під час
приватизації", цілісним майновим
комплексом визнається об'єкт,
сукупність активів якого забезпечує
провадження окремої господарської
діяльності на постійній і регулярній
основі. Цілісними майновими
комплексами можуть бути структурні
підрозділи підприємств (цехи,
виробництва, дільниці тощо), які
виділяються в установленому порядку в
самостійні об'єкти з подальшим
складанням розподільного балансу і
можуть бути зареєстровані як
самостійні підприємства.

Комплекс будівель не може бути
цілісним майновим, так як самі по собі
будівлі не можуть забезпечити
провадження окремої господарської
діяльності на постійній і регулярній
основі.

Державне комплексне торговельне
підприємство "Хрещатик" за своїм
юридичним статусом є юридичною особою,
що належним чином зареєстрована та є
державним підприємством і майно, яке
закріплене за ним, знаходиться в його
повному господарському віданні.
Відповідно до статуту Державне
комплексне торговельне підприємство
"Хрещатик" управління державним
підприємством здійснюється
Міністерством аграрної політики
України.

Статтею 37 Закону України "Про
власність", що втратив чинність 20.06.2007р.,
визначено правовий режим майна
державного підприємства, зокрема,
передбачено, що державне підприємство,
здійснюючи право повного
господарського відання, володіє,
користується та розпоряджається
зазначеним майном, вчиняючи щодо нього
будь-які дії, які не суперечать закону
та цілям діяльності підприємства. До
права повного господарського відання
застосовуються правила про право
власності.

Відповідно до ч.2 ст.73 Господарського
кодексу України орган державної влади,
до сфери управління якого входить
підприємство, є представником власника
і виконує його функції у межах,
визначених цим кодексом та іншими
законодавчими актами.

Майно державного комерційного
підприємства закріплюється за ним на
праві господарського відання (ч.2 ст.74
Господарського кодексу України).

Законодавство з моменту набуття
чинності Господарським кодексом
України визначає право державних
комерційний підприємств самостійно
відчужувати закріплені за ними
будь-яке майно, в тому числі і нерухоме
майно за згодою органів управління.

Натомість, Закон України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)"
встановлює правовий режим
приватизації цілісних майнових
комплексів невеликих державних
підприємств шляхом їх відчуження на
користь одного покупця одним актом
купівлі-продажу.

Приймаючи до уваги, що відносно
спірного нерухомого майна не
здійснювалася будь-яка діяльність
протягом 5-7 років на будь-якій основі,
судом у справі №17/29 вказано, що
комплекс будівель неможливо вважати
цілісним майновим комплексом.

За таких обставин, судом у справі №17/29
встановлено, що нерухоме майно, а саме
будівлі і споруди, що знаходяться за
адресою: м.Київ, Дарницький район,
вул.Світла, 5, на момент відчуження не
було цілісним майновим комплексом та
ніколи не було включено до будь-якого
переліку об'єктів приватизації, і тому,
відсутні будь-які підстави для
застосування порядку приватизації,
який передбачений Законом України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)".

Такі висновки суду підтверджуються
також змістом висновків №5423 від
02.11.2009р. судової будівельно-технічної
експертизи та №3154/10-19; 5128/10-15; 5129/10-16 від
08.09.2010р. додаткової комплексної судової
економічної, будівельно-технічної та
товарознавчої експертизи, які були
складені на виконання відповідних
ухвал суду у розглядуваній справі.
Зокрема, у вказаних висновках
експертами встановлено, що комплекс
будівель Дитячого оздоровчого
комплексу "Орбіта", загальною площею 2395
кв.м, що розташований за адресою: м.Київ,
вул.Світла, 5, до складу якого входять:
медичний пункт, туалет, їдальня,
адмінбудинок, спальний корпус,
котельня, вмивальники, овочесховище,
господарча будівля, спальний корпус,
кінозал, станом на 03.07.2006р. не був
цілісним майновим комплексом.

Прокурором та позивачами на момент
розгляду даної справи наведених вище
висновків суду не спростовано, доказів
зворотнього не надано.

Як свідчать матеріали розглядуваної
справи та як вказано судом у справі
№17/29, будівлі і споруди, що знаходяться
за адресою: м.Київ, Дарницький район,
вул.Світла, 5, були відчужені на користь
ТОВ "МТБ Компани" за відплатним
договором, за ціною, що визначена
шляхом проведення експертної оцінки та
в результаті проведення аукціону. При
цьому, таке відчуження здійснено
продавцем з попередньої згоди органу,
до сфери управління якого він входить,
а саме Міністерства аграрної політики
України.

Попередня згода органу управління
оформлена у вигляді розпорядження
№37-24-1-13/18708 від 01.12.2005р. Міністерства
аграрної політики України. Судом
враховано, що зазначений орган
наділений повноваженнями щодо
управління діяльністю підприємствами,
підпорядкованими йому, у тому числі,
уповноважений надавати згоду на
відчуження майна державними
підприємствами, що підпорядковані
йому.

Судом у справі №17/29 визнано
безпідставними твердження прокурора
про те, що сукупність об'єктів
нерухомого майна є фактично
позашкільним навчальним закладом,
оскільки такі твердження повністю
суперечать вимогам Закону України "Про
позашкільну освіту".

За висновками суду, безпідставними
також є твердження прокурора про те, що
відчуження майна на аукціоні за ціною
договору не ґрунтується на чинному
законодавстві.

Встановлено, що первісна ціна була
визначена експертним шляхом, а звіт про
оцінку вартості комплексу будівель та
споруд Дитячого оздоровчого комплексу
"Орбіта" за адресою: м.Київ, Дарницький
район, вул.Світла, 5, який виконаний
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Науко во-дослідне
інноваційне виробничо-технологічне
бюро" (сертифікат суб'єкта оціночної
діяльності №599/02 від 31.05.2002р.), повністю
відповідає вимогам законодавства, що
додатково підтверджується тим фактом,
що вказаний звіт отримав позитивну
рецензію вих.№357 від 11.07.2006р.
Українського товариства оцінювачів
(м.Київ, вул.Кутузова, 18/7) за зверненням
виконавця.

Іншого прокурором та позивачами в
межах даної справи не доведено. При
цьому, судом прийнято до уваги, що
підстави позову у справі №17/29
співпадають з підставами позовних
вимог, що викладені прокурором у
розглядуваній позовній заяві.
Аналогічні доводи прокурора вже були
оцінені господарськими судами при
розгляді вказаної вище справи.

За таких обставин, господарський суд
при новому розгляді справи №6/129-62/179
приймає до уваги судові рішення у
справі №17/29, за змістом яких Державне
комплексне торговельне підприємство
"Хрещатик" здійснило відчуження майна
за договором купівлі-продажу від
03.07.2006р. на законних підставах та в
порядку, що передбачений чинним
законодавством, а зміст вказаного
правочину відповідає вимогам
законодавства.

Таким чином, враховуючи вказівки
Вищого господарського суду України, що
викладені в постанові від 08.11.2011р. у
даній справі, приймаючи до уваги зміст
судових рішень у справі №17/29,
господарський суд дійшов висновку, що
позовні вимоги Прокурора
Шевченківського району міста Києва,
м.Київ в інтересах держави в особі
Міністерства аграрної політики та
продовольства України, м.Київ та
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по місту
Києву, м.Київ про визнання недійсним з
моменту укладення договору
купівлі-продажу нерухомого майна від
03.07.2006р., є необґрунтованими та такими,
що не підлягають задоволенню.

При цьому, з огляду на висновки суду про
відсутність підстав для визнання
правочину недійсним, також не підлягає
задоволенню вимога про зобов'язання
кожного з відповідачів повернути
другій стороні у натурі все, що вона
одержала на виконання цього правочину.

Згідно з п.6 ч.1 ст.80 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо настала
смерть фізичної особи або оголошено її
померлою чи припинено діяльність
суб'єкта господарювання, які були
однією із сторін у справі, якщо спірні
правовідносини не допускають
правонаступництва.

За змістом п.4.7 Постанови №18 від 26.12.2011р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" за наявності
відомостей про припинення діяльності
суб'єкта господарювання, який є
стороною у справі, господарському суду
слід враховувати таке. Відповідно до ч.7
ст.59 Господарського кодексу України
суб'єкт господарювання вважається
ліквідованим з дня внесення до
державного реєстру запису про
припинення його діяльності. Отже, при
вирішенні питання щодо припинення
провадження у справі на підставі п.6 ч.1
ст.80 Господарського процесуального
кодексу України господарський суд
повинен перевірити відповідні
відомості в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців. У справах про визнання
недійсним акта, раніше виданого
ліквідованим органом, господарський
суд вправі замінити його іншим органом,
на який покладено видання відповідних
актів.

За таких обставин, враховуючи, що
згідно з витягом від 19.11.2013р. з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців 30.05.2011р.
було внесено запис про припинення
відповідача 2, господарський суд вважає
за необхідне припинити провадження в
частині позовних вимог до Товариства з
обмеженою відповідальністю "МТБ
Компани".

Стосовно з приводу позовних вимог
третьої особи, яка заявляє самостійні
вимоги на предмет спору, слід
зазначити.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Розпорядження своїм правом на захист є
диспозитивною нормою цивільного
законодавства, яке полягає у наданні
особі, яка вважає свої права
порушеними, невизнаними або
оспорюваними, можливості застосувати
способи захисту, визначені законом або
договором.

При цьому, встановивши наявність у
особи, яка звернулася з позовом,
суб'єктивного матеріального права або
охоронюваного законом інтересу, про
захист яких подано позов, суд з'ясовує
наявність чи відсутність факту
порушення або оспорення і відповідно
ухвалює рішення про захист порушеного
права або відмовляє позивачу у захисті,
встановивши безпідставність та
необґрунтованість заявлених вимог.

За змістом ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.20
Господарського кодексу України та
Господарського процесуального кодексу
України, застосування певного способу
судового захисту вимагає доведеності
належними доказами сукупності таких
умов: наявності у позивача певного
суб'єктивного права (інтересу);
порушення (невизнання або оспорювання)
такого права (інтересу) з боку
відповідача; належності обраного
способу судового захисту (адекватність
наявному порушенню та придатність до
застосування як передбаченого
законодавством), і відсутність
(недоведеність) будь-якої з означених
умов унеможливлює задоволення позову.

Способи захисту права власності
врегульовано главою 29 ЦК України.

Так, відповідно до ст.392 ЦК України
встановлено, що власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Виходячи зі змісту даної правової
норми право на звернення до суду з
позовом про захист речових прав на
майно встановлюється за позивачем,
коли у інших осіб виникають сумніви у
належності йому цього майна, та
створюється неможливість реалізації
позивачем свого права власності у
зв'язку з наявністю таких сумнівів чи
втратою належних правовстановлюючих
документів на майно. Тобто, у позивача є
право власності на певне майно і має
місце факт оспорювання належного
позивачу права.

Отже, до обставин, якими
обґрунтовуються позовні вимоги
входять, зокрема, факти, з яких
вбачається, що відповідач вчинив дії,
спрямовані на заперечення права
позивача, на захист якого подано позов
або утверджує за собою право, яке
належить позивачу тощо, тобто ті, які
свідчать про те, що право позивача
порушене або оспорюється. Зазначені
обставини входять до підстав позову і
підлягають дослідженню, оскільки, суд,
приймаючи рішення, має встановити чи
мають місце факти порушення чи
оспорення суб'єктивного матеріального
права, на захист якого подано позов.

Тобто, приймаючи до уваги викладені
вище положення законодавства, при
зверненні до суду з розглядуваним
позовом, позивачем, перш за все, повинно
бути доведено факт порушення його
речового права з боку відповідачів.

Разом з цим, Виробничим кооперативом
ЖБК "Орбіта" не представлено суду
доказів на підтвердження невизнання
або оспорювання його права власності
на спірне майно особами, до яких
пред'явлено позов, а саме Прокурором
Шевченківського району міста Києва,
Міністерством аграрної політики та
продовольства України, Регіональним
відділенням Фонду державного майна
України по місту Києву.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що
виключно власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності.

Тобто, визнання права власності
здійснюється господарським судом за
наявності існуючого (яке виникло
згідно з приписами законодавства)
права власності на майно в межах спору
власника з іншою особою про право на це
майно.

В свою чергу, недоведення позивачем
наявності у нього суб'єктивного
матеріального права, на захист якого
подано позов, а саме права власності на
спірне майно, виключає можливість
задоволення позовних вимог, які
заявлено на підставі ст.392 ЦК України.

Зі змісту розглядуваного позову
вбачається, що третьою особою 2 були
заявлені самостійні вимоги на предмет
спору, посилаючись, при цьому, на
договір від 30.08.2010р. купівлі-продажу
нежилих приміщень, відповідно до якого
Виробничим кооперативом ЖБК "Орбіта"
було придбано комплекс будівель
Дитячого оздоровчого комплексу
"Орбіта" (літ.А, Б, В, Г, Д, Е, Ж, З, И, К, Л),
загальною площею 2395 кв.м., що
знаходиться за адресою: м.Київ,
вул.Світла, 5.

Як свідчать матеріали справи, 13.03.2012р.
між Виробничим кооперативом ЖБК
"Орбіта" та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Берчиллз Бортничі"
було укладено договір купівлі-продажу
комплексу будівель, за змістом якого
третьою особою з самостійними вимогами
було відчужено на користь третьої
особи 4 комплекс будівель Дитячого
оздоровчого комплексу "Орбіта" (літ.А, Б,
В, К), загальною площею 1207,9 кв.м., що
знаходиться за адресою: м.Київ,
вул.Світла, 5.

Таким чином, матеріалами справи не
підстверджується, що на момент
розгляду даної справи Виробничому
кооперативу ЖБК "Орбіта" належить право
власності, на захист якого подано
позов.

Крім того, судом враховано, що вимога
про визнання особи добросовісним
набувачем не відповідає можливим
способам захисту порушеного права, що
передбачені ст.16 ЦК України, ст.20
Господарського кодексу України.

Під час судового засідання представник
третьої особи 4 заявив клопотання про
призначення у справі експетизи.

Колегія не вбачає підстав для
задоволення клопотання.

Враховуючи вищезазначене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що відсутня
підстава для задоволення позовних
вимог про визнання Виробничого
кооперативу "ЖБК "Орбіта" добросовісним
набувачем будівель дитячого
оздоровчого комплексу "Орбіта" (літ.А,
літ.Б, літ.В, літ.К), загальною площею 1207,9
кв.м, які знаходяться за адресою: м.Київ,
вул.Світла, 5; визнання за Виробничим
кооперативом "ЖБК "Орбіта" права
спільної часткової власності на майно -
нежитлові приміщення (літ.А, літ.Б,
літ.В, літ.К), загальною площею 1207,9 кв.м,
які знаходяться за адресою: м.Київ,
вул.Світла, 5, - частини будівель
дитячого оздоровчого комплексу
"Орбіта", що розташований за адресою:
м.Київ, вул.Світла, у наступних частках:
літ.А - 35/100, літ.Б - 28/100, літ.В - 54/100, літ.К -
46/100, з урахуванням чого суд приходить
до висновку, що позов не підлягає
задоволенню.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтуються на всебічному та повному і
об»єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Колегія не приймає до уваги доводи
апеляційної скарги, оскільки
відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, колегія
приходить до висновку, що позовні
вимоги є не обґрунтованими та такими,
що задоволенню не підлягають.

Колегія не приймає до уваги доводи
апеляційної скарги Прокурора м.Києва,
оскільки вони спростовуються
матеріалами справи.

Оцінюючи вищенаведені обставини,
колегія приходить до висновку, що
рішення Господарського суду м. Києва
обґрунтоване, відповідає обставинам
справи і чинному законодавству, а отже
підстав для його скасування не
вбачається, у зв'язку з чим апеляційна
скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Прокурора м.Києва на
рішення Господарського суду м. Києва
від 20.11.2013 р. у справі № 6/129-62/179 залишити
без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва
від 20.11.2013 року по справі № 6/129-62/179
залишити без змін.

Матеріали справи № 6/129-62/179 повернути до
Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя
А.І. Тищенко

Судді
Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх