ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2014 р.Справа № 916/174/13-гКолегія
суддів Одеського апеляційного
господарського суду у складі:

Головуючого судді Головея В.М.,

Суддів: Мирошниченко М.А., Шевченко В.В.

при секретарі судового засідання:
Ляшенко М.І.,

за участю представників сторін:

від ПАТ "Міжнародний Інвестиційний
Банк" - Кобзаря А.В. (довіреність),

від ЗАТ "Консервний завод "Кодимський"-
не з'явився,

від ТОВ "Виробниче підприємство
"Надія-В" - Кудельський А.А. (за
довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Виробниче
підприємство "Надія-В"

на рішення господарського суду
Одеської області від 20.01.2014р.

по справі №916/174/13-г

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Міжнародний Інвестиційний
Банк"

до відповідачів:

1. Закритого акціонерного товариства
"Консервний завод "Кодимський"

2. Товариства з обмеженою
відповідальністю "Виробниче
підприємство "Надія-В"

про визнання правочину недійсним

Сторони належним чином повідомлені про
час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 03.04.2014р.
відповідно до ст. 85 ГПК України
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2013р. Публічне акціонерне
товариство «Міжнародний Інвестиційний
Банк» (далі - ПАТ «МІБ», позивач)
звернулось до господарського суду
Одеської області з позовом до
Закритого акціонерного товариства
«Консервний завод «Кодимський» (далі -
ЗАТ «КЗ «Кодимський», відповідач 1) та
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Виробничого
підприємства «Надія-В» (далі - ТОВ «ВП
«Надія-В», відповідач 2) про визнання
правочину про зарахування зустрічних
вимог між ЗАТ «КЗ «Кодимський» та ТОВ
«ВП «Надія-В», недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим,
що оспорюваний правочин порушує вимоги
законодавства та права, а також
законні інтереси ПАТ «МІБ».

Рішенням господарського суду Одеської
області від 13.05.2013р. позов задоволено,
правочин про зарахування зустрічних
вимог визнано недійсним.

Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 16.07.2013р.
рішення господарського суду Одеської
області від 13.05.2013р. скасовано, у
задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 14.10.2013р. касаційна скарга
ПАТ «МІБ» задоволена, постанова
Одеського апеляційного господарського
суду від 16.07.2013р. та рішення
господарського суду Одеської області
від 13.05.2013 р. скасовані, справа передана
на новий розгляд.

Рішенням господарського суду
Одеської області від 20.01.2014р. позов
задоволено, правочин про зарахування
зустрічних вимог визнано між ЗАТ «КЗ
«Кодимський» та ТОВ «ВП «Надія-В»,
стягнуто на користь ПАТ «МІБ» з ЗАТ «КЗ
«Кодимський» та ТОВ «ВП «Надія-В» по
573,50 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, ТОВ «ВП «Надія-В» звернулось
до Одеського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просило рішення
скасувати, прийняти нове, яким в позові
відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач зазначає, що
оскаржуване рішення винесено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Крім цього,
апелянт зазначає, що факт наявності
зустрічних вимог між відповідачами
встановлений у справі № 6/19/2011/5003,
зобов'язання відповідачів за спірними
договорами поставки не стосуються ПАТ
«МІБ» , а тому вчинення оспорюваного
правочину не порушує прав та інтересів
позивача. Також, скаржник зазначає, що
статті 49, 50 Закону України "Про заставу"
не містять заборон або обмежень щодо
здійснення зарахування зустрічних
вимог.

Більш детальніше доводи викладені в
апеляційній скарзі.

03.03.2014р. до Одеського апеляційного
господарського суду від ТОВ «ВП
«Надія-В» надійшли письмові пояснення
до апеляційній скарзі в яких зазначено,
що згідно ухвали господарського суду
Одеської області від 23.01.2014р. про
припинення провадження у справі №
5017/997/2012 за заявою ПАТ «МІБ» визнано
боржника ЗАТ «КЗ «Кодимський»
банкрутом. Таким чином, скаржник
вважає, що провадження у даній справі
за позовом ПАТ «МІБ» підлягає
припиненню на підставі п. 6 ч. 1 ст. 80 ГПК
України і в судовому засіданні 13.03.2014р.
представник відповідача 2 заявив
клопотання про припинення провадження
по даній справі, у зв'язку з визнанням
ЗАТ «КЗ «Кодимський» банкрутом.

Представник позивача в судовому
засіданні 13.03.2014р. щодо задоволення
заявленого клопотання заперечував.

Заслухавши представників відповідача 2
та позивача в судовому засіданні
13.03.2014р., відповідно до ст.77 ГПК України
було проголошено перерву розгляду
апеляційної скарги до 03.04.2014р.

03.04.2014р. до Одеського апеляційного
господарського суду від позивача
надійшли додаткові пояснення та
нормативно-правове обґрунтування до
відзиву на апеляційну скаргу, в яких
ПАТ «МІБ» вважає рішення
господарського суду по даній справі
законним та обґрунтованим, а
апеляційну скаргу безпідставною.

Представник ЗАТ «КЗ «Кодимський» до
апеляційного суду ані 13.03.2014р., ані
03.04.2014р. не з'явився, хоча був належним
чином повідомлений про час, дату та
місце розгляду апеляційної скарги, про
що свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення від 12.02.2014р.,
проте його представник в судове
засідання не з'явився, про поважні
причини неявки суд не повідомив та
правами, наданими ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України, не
скористався.

В судовому засіданні 03.04.2014р.
представник відповідача 2 підтримав
доводи апеляційної скарги та
клопотання про припинення провадження
у даній справі.

Представник позивача в судовому
засіданні 03.04.2014р. проти апеляційної
скарги та клопотання відповідача 2
заперечує, просить рішення залишити
без змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Ознайомившись із заявленим
клопотанням представника відповідача 2
щодо припинення провадження по справі
на підставі п. 6 ч. 1 ст. 80 ГПК України,
колегія суддів дійшла висновку про
відмову у задоволенні даного
клопотання, оскільки ЗАТ «КЗ
«Кодимський» визнано банкрутом
03.02.2014р. (відповідно до витягу з Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців), тобто після
вирішення даної справи по суті та
прийняття оскаржуваного рішення
господарським судом від 20.01.2014р., отже
дана обставина не могла бути
використана як судом першої інстанції
так і не може бути прийнятої до уваги
судом апеляційної інстанції, у якості
підстави для припинення провадження у
справі.

Відповідно до абз. 4 п. 4.7 Постанови
Пленум Вищого господарського суду
України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції»
ліквідація юридичної особи - сторони у
справі, здійснена після прийняття
судового рішення, якщо спірні
правовідносини не допускають
правонаступництва, не може бути
підставою для застосування п. 6 ч. 1 ст. 80
ГПК України.

Обговоривши доводи апеляційної скарги
та заперечення на неї, заслухавши
пояснення представника ПАТ «МІБ» та
представника ТОВ «ВП «Надія-В»,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права
при прийнятті оскаржуваного рішення,
колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджено матеріалами
справи, 17.09.2008р. між ВАТ «Міжнародний
Інвестиційний Банк» (у подальшому
перейменовано на Публічне акціонерне
товариство «Міжнародний Інвестиційний
Банк») (банк) та ЗАТ «КЗ «Кодимський»
(позичальник) укладено кредитний
договір № 002-CBD, за умовами якого банк
надав позичальнику револьверну
кредитну лінію (кредит) загальною сумою
кредиту 13 000 000, 00 грн. терміном до 25.07.2009.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань позичальника за даним
кредитним договором, 13.11.2008р. між ЗАТ
«КЗ «Кодимський» (заставодавець) та
ПАТ «МІБ» (заставодержатель) було
укладено договір застави, за яким
заставодержатель в порядку та на
умовах, встановлених цим договором
надав банку у першочергову заставу з
вищим пріоритетом обтяження своє
рухоме майно.

Пунктом 1.3. договору застави
встановлено, що застава поширюється на
зазначені у договорі майно та права
заставодавця (товар та пов'язані з ним
доходи і права), що разом становлять
"предмет застави": "товари в обороті" -
товари в обороті, а саме: пюре яблучне
асептичне кількістю 4 833 539 кг, пюре
сливове асептичне кількістю 110 241 кг,
сік яблучний неосвітлений концентрат
кількістю 33 575 кг, що знаходяться за
адресою: Одеська область, Кодимський
район, м. Кодима, вул. Чкалова, буд. 1, та
належать заставодавцю на праві
власності на дату цього договору
застави відповідно до виписки із
балансу заставодавця № 414 від 13.11.2008, а
також пюре яблучне асептичне, пюре
сливове асептичне та сік яблучний
концентрат усякого та будь-якого
асортименту, типу та інших родових
ознак, які будуть знаходитися за
адресою: Одеська область, Кодимський
район, м. Кодима, вул. Чкалова, буд. № 1,
та належатимуть заставодавцю на праві
власності після дати укладання цього
договору застави, та усі існуючі і
майбутні права та доходи (як ці терміни
визначені в п. 5.4.4. цього договору
застави). Така застава включає майно та
будь-які права, які отримуються або
належать заставодавцю кожного разу при
придбанні права розпорядження (права
власності) товарами в обороті протягом
дії договору застави з моменту їх
придбання.

Вартість предмета застави на день
підписання цього договору складає 8 307
217, 10 грн. (п. 1.5 договору застави).

Пунктом 5.4.4. договору застави
передбачено, що на додаток до
вищезазначеного та не обмежуючи його,
банк у разі звернення стягнення на
предмет застави має право вимагати
уступки і одержання всіх прав та всіх
доходів від заставодавця та від
будь-якої третьої особи, що пов'язані з
предметом застави. Заставодавець
повинен тісно співпрацювати з банком
та оформити всі необхідні документи, що
підтверджують згоду заставодавця на
передачу прав та одержання доходів.

17.11.2008р. приватне (забезпечувальне)
обтяження заставою належного
заставодавцю майна було зареєстровано
ПАТ «МІБ» в Державному реєстрі
обтяжень рухомого майна за № 8198916.

13.07.2010р. між ЗАТ «КЗ «Кодимський»
(постачальник) та ТОВ «ВП «Надія-В»
(покупець) було укладено договір
поставки № 13/07/10, за умовами якого
постачальник зобов'язався поставити і
передати у власність покупця товар,
вказаний у п. 1.2. договору, а покупець -
прийняти товар та оплатити його
протягом 5 банківських днів від дати
приймання - передачі партії товару
відповідно до видаткової накладної.

Пунктами 1.2.,1.3. зазначеного договору
поставки визначено асортимент товару:
яблучне пюре асептичне, Brix 10 - 12%, ТУУ
15.3-30419332.001-2001. Ціна та кількість товару
вказується в специфікації, що є
невід'ємною частиною даного договору.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання своїх зобов'язань за
вказаним договором відповідач 1 у
вересні 2010 р. поставив відповідачу 2
товар, який останнім не сплачено,
внаслідок чого у нього утворилась
прострочена заборгованість перед
відповідачем 1 в сумі 202 584, 00 грн.

25.11.2010р. між ПАТ «МІБ»
(заставодержатель) та ЗАТ «КЗ
«Кодимський» (заставодавець) було
укладено договір застави майнових
прав, предметом якого є передача
заставодавцем заставодержателю в
заставу майнових прав (прав вимоги) на
отримання платежів (в т.ч. оплати за
поставлений товар, суми договірних
санкцій і нарахувань, передбачених
законом, відшкодування збитків тощо) як
таких, що існують на момент укладення
цього договору (підтверджуються
видатковим накладними, перелік яких
наведено в додатку № 1 до цього
договору) так і тих, що можуть виникнути
в майбутньому, які належать та/або
належатимуть до виплати заставодавцю
відповідно до договору поставки № 13/07/10
з усіма додатками і змінами до нього,
укладеного між ЗАТ «КЗ «Кодимський»
(постачальник за договором поставки) та
ТОВ «ВП «Надія-В» (покупець за
договором поставки), для забезпечення
виконання в повному обсязі грошових
зобов'язань заставодавця за кредитним
договором № 002-CBD від 17.09.2008р. та
будь-якими додатковими договорами до
нього, в тому числі такими, що
збільшують основне зобов'язання, що
укладено між заставодержателем, який
діє як кредитор за кредитним договором
та заставодавцем, який діє як
позичальник за кредитним договором, в
тому числі, але не виключно, щодо:
зобов'язання по поверненню кредиту в
сумі 13 000 000, 00 грн. у строки, визначені
кредитним договором; зобов'язання по
сплаті процентів за користування
кредитом, виходячи із розрахунку,
визначеному в кредитному договорі;
зобов'язань по відшкодуванню завданих
збитків, включаючи витрати, пов'язані
зі зверненням стягнення на предмет
застави; зобов'язань щодо сплати
штрафних санкцій відповідно до
кредитного договору; зобов'язань щодо
сплати будь-яких інших витрат,
платежів, що визначені у кредитному
договорі.

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 21.04.2011р. у справі
№ 6/19/2011/5003 за позовом ЗАТ «КЗ
«Кодимський» до ТОВ «ВП «Надія-В» про
стягнення 228 887, 24 грн. на підставі
договору поставки № 13/07/10 від 13.07.2010р.
позов задоволено, з відповідача
стягнуто 202 584, 00 грн. основного боргу, 10
835, 51 грн. пені, 10 129, 20 грн. штрафу, 2 097, 19
грн. 3 % річних, 3 241, 34 грн. збитків від
інфляції, 2 288, 87 грн. державного мита та
236, 00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

29.08.2011р. на виконання вказаного рішення
господарським судом було видано
відповідний наказ.

Заявою від 20.04.2011р. відповідач 2
повідомив відповідача 1, що 25.02.2011р. між
Суб'єктом підприємницької діяльності -
фізичною особою ОСОБА_4 (далі - СПД
ОСОБА_4) та відповідачем 2 було укладено
договір про відступлення права вимоги
боргу, відповідно до якого СПД ОСОБА_4
відступив відповідачу 2 належне йому
право грошової вимоги до відповідача 1
на суму 229 346, 88грн., що випливає з
договору поставки № 22/07-08 від 22.07.2008р.,
укладеного між Приватним
сільськогосподарським підприємством
«Розвиток і К» (далі - ПСП «Розвиток і
К») та ЗАТ «КЗ «Кодимський», у зв'язку з
чим відповідач 2 з посиланням на ст. 601
ЦК України запропонував відповідачу 1
провести зарахування зустрічних
однорідних вимог. Вказану заяву було
отримано відповідачем 1 28.04.2011р..

Ухвалою господарського суду
Вінницької області від 26.01.2012р. у справі
№6/19/2011/5003, що набрала законної сили,
заяву ТОВ «ВП «Надія-В» про визнання
наказу господарського суду таким, що не
підлягає виконанню задоволено; визнано
таким, що не підлягає виконанню наказ
господарського суду Вінницької
області від 29.08.2011 у справі № 6/19/2011/5003 в
частині стягнення з ТОВ «ВП «Надія-В»
на користь ЗАТ «КЗ «Кодимський» 230 952,
47грн.

ПАТ «МІБ» вважає, що ТОВ «ВП «Надія-В»
тлумачить заяву від 20.04.2011 р. не як
пропозицію, а саме як односторонній
правочин, який в свою чергу позбавляє
можливості позивача скористатись
заставленим правом грошової вимоги, що
в свою чергу й зумовило його звернення
до господарського суду Одеської
області з відповідним позовом.

Приписами пункту 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» передбачено, що
відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Виходячи із наведених приписів,
позивач, звертаючись до суду із даним
позовом та вимагаючи визнати недійсним
правочин про зарахування зустрічних
вимог, не будучи його стороною,
зобов'язаний довести, яким чином
оспорюваний ним правочин порушує
(зачіпає) його права та законні
інтереси, а суд, в свою чергу,
перевірити доводи та докази, якими
позивач обґрунтовує свої вимоги, і в
залежності від встановленого вирішити
питання про наявність чи відсутність
підстав для правового захисту
позивача.

Дослідивши обґрунтування позову в
частині вимог про зустрічність вимог
(одночасної участі сторін у двох
зобов'язаннях, коли кредитор за одним
зобов'язанням є боржником в іншому
зобов'язанні та навпаки) судова колегія
доходить висновку про відсутність
такої передумови як зустрічні вимоги
між сторонами оспорюваного правочину.

Враховуючи той факт, що зобов'язання
між відповідачами по справі не є
зустрічними (у прямому розумінні цього
слова), а виникли шляхом вчинення
додаткових операцій (цесії) із
залученням третіх осіб, тобто зі
сторони відповідача 2 зустрічне
зобов'язання є таким, що виникло не з
двосторонніх правовідносин, а
створене, внаслідок переведення на
себе права вимоги заборгованості за
іншим договором.

В частині вимоги про однорідність
вимог, господарський суд правомірно
зазначив, що така передумова, як
однорідність зустрічних вимог,
пред'явлених до зарахування, між
сторонами оспорюваного правочину,
відсутня.

Так, за змістом правових норм ч. 1 ст. 601
ЦК України і ч. 3 ст. 203 ГК України,
зустрічні вимоги мають бути
однорідними за своєю юридичною
природою та матеріальним змістом,
якими не можуть бути вимоги, які
перебувають під приватним
(зобов'язальним) обтяженням.

На виконання постанови Вищого
господарського суду України від
14.10.2013р. господарським судом вірно
досліджено та з'ясовано, питання щодо
настання строку виконання
зобов'язання. Так було встановлено, що
пред'явлені до зарахування вимоги ТОВ
«ВП «Надія-В» до ЗАТ «КЗ «Кодимський» є
необґрунтованими та безпідставними,
оскільки значною мірою ґрунтуються не
на передбачених Договором поставки №
22/07-08 від 22.07.2008р. первинних документах,
а саме актах прийому-передачі товару, з
оформленням яких пов'язується передача
товару у власність від постачальника
до покупця та, як наслідок, виникнення в
останнього обов'язку щодо оплати
переданого у власність товару. Однак,
вимоги ТОВ «ВП «Надія-В» до ЗАТ «КЗ
«Кодимський» ґрунтуються на «акті
звірки взаємних розрахунків», який, з
точки зору чинного законодавства
України та судової практики, не може
бути використаний у якості доказу
виникнення чи існування зобов'язання
та/або визнання боргу, оскільки за
своєю юридичною природою «акт звірки»
є бухгалтерським документом і, сам по
собі, ніяких правових наслідків не
породжує.

Також, судом першої інстанції при
новому розгляді даної справи було
детально досліджено умови договору
поставки №22/07-08 від 22.07.2008р. та
встановив, що пунктами 2.5 - 2.8 Договору №
22/07-08 передбачені необхідні
документами, які засвідчують факт
прийому-передачі товару, перехід права
власності на нього від постачальника
до покупця і, відповідно, виникнення у
останнього пов'язаного з цим юридичним
фактом зобов'язання щодо його оплатити
є визначені у договорі поставки
документи, а саме: акти (акти
прийому-перєдачі товару), накладні
(видаткові та податкові накладні),
довіреності, а також вся інша
документація на товар.

Згідно п. 2.1.3 Договору № 5/02-09 та п. 4.1
Договору від 25.02.2011 первісний кредитор
(цедент) у зобов'язанні мав передати усі
необхідні документи, що підтверджують
право вимоги до боржника у
зобов'язанні, що передаються новому
кредитору (цесіонарію) у зобов'язанні.

Однак, всупереч вимог ст. 517 ЦК, заявник
не надав боржнику і не подав до
господарського суду саме ці,
передбачені Договором № 22/07-08,
документи, що можуть бути прийняті
судом у якості належних і допустимих
доказів на підтвердження дійсності
та/або розміру вимог заявника до
боржника.

Укладення сторонами акту звірки
взаєморозрахунків, договором поставки
не передбачено, а тому підписання
сторонами Договору № 22/07-08 акту звірки
не відміняє і не заміняє встановленого
п. 1.1 цього ж договору поставки
обов'язку постачальника поставити і
передати у власність покупця товар, в
порядку та на умовах передбачених цим
договором, в той час як, відповідно до п.
2.6 Договору № 22/07-08, товар вважається
переданим постачальником та прийнятим
покупцем з моменту підписання
уповноваженими представниками сторін
Акту прийому-передачі товару.

Виходячи з положень п. 1.1 Договору
№22/07-08, суд першої інстанції зробив
вірний висновок про те, що зобов'язанню
постачальника поставити товар
кореспондується лише зобов'язання
покупця його прийняти, а вже
зобов'язанню постачальника передати
товар у власність кореспондується
зобов'язання покупця оплатити
переданий у власність товар, тобто
тільки той товар, який було не просто
поставлено, без настання правових
наслідків у вигляді переходу права
власності на цей товар, а передано
постачальником у власність покупцю,
шляхом оформлення відповідної
товаросупровідної документації, в
поряду та на умовах передбачених
договором поставки, а саме по факту
підписання сторонами Акту
прийому-передачі товару, лише і тільки
з підписанням якого пов'язується
перехід права власності на товар від
постачальника до покупця і, відповідно,
виникнення у останнього зобов'язання
щодо оплати переданого йому у
власність товару.

Таким чином, виходячи з умов п. 1.1 та
вимог пунктів 2.3 - 2.8 Договору №22/07-08,
підписання сторонами Акту
прийому-передачі товару, на рівні з
оформленням іншої необхідної
товаросупровідної документації,
передбаченої цим договором поставки, є
істотною умовою Договору № 22/07-08, а тому
акти звірки взаємних розрахунків та
(або) видаткові накладні (навіть без
врахування вказаних вище дефектів у їх
оформленні), самі по собі, не є і не
можуть бути їх рівнозначною заміною, з
точки зору визначення настання строку
виконання зобов'язання, - встановлення
терміну виникнення у покупця
зобов'язання по оплаті товару.

Відсутність (ненадання відповідачем)
доказів на підтвердження існування
(виникнення) так званої "основної
заборгованості", а також доведеного
належними і допустимими доказами факту
невиконання та/або неналежного
виконання (прострочення) зобов'язання
боржником по Договору № 22/07-08, виключає
можливість здійснення зарахування
таких вимог.

Отже, обставини які б свідчили про те,
що зобов'язання за договорами поставки,
а саме за Договором № 13/07/10 та Договором
№22/07-08 є пов'язаними та (або)
зустрічними - відсутні.

Розмір і момент виникнення зобов'язань
за договорами поставки: від 13.07.2010р.
№13/07/10 та від 22.07.2008р. №22/07-08 та особи
кредитора та боржника за вказаними
зобов'язаннями зі сторонами
оспорюваного правочину жодним чином не
пов'язані, а тому не можуть бути
зараховані як такі. Дана обставина
існувала на момент вчинення правочину.

Зі змісту Договору поставки № 22/07-08 від
22.07.2008р. випливає, що зобов'язання по
оплаті товару в покупця виникає лише і
тільки з моменту його передачі
постачальником у власність покупця,
тобто по факту оформлення (підписання)
уповноваженими представниками сторін
Акту прийому-передачі товару, чого, як
видається, зроблено не було. Таким
чином, строк виконання зобов'язань
(зрілість вимог) за вказаним правочином
не настав. За таких обставин колегія
суддів вважає, що господарський суд
дійшов вірного висновку про
відсутність необхідних передумов для
здійснення зарахування зустрічних
вимог між сторонами оспорюваного
правочину.

Також, на виконання постанови Вищого
господарського суду України від
14.10.2013р. господарський суд дослідив та
надав правову оцінку наявному у
матеріалах справи рішенню Постійно
діючого третейського суду при
Асоціації українських банків від 22.08.2011
у справі № 787/11, за яким право грошової
вимоги, що випливає з договору поставки
№ 13/07/10 від 13.07.2010р. у розмірі 228 887, 24 грн.
переведено на ПАТ «МІБ».

Так, судом першої інстанції було
встановлено, що рішення Третейського
суду є законним та правомірним,
оскільки на момент третейського
розгляду позов ЗАТ "КЗ "Колимський" до
ТОВ "ВП "Надія-В" про стягнення
заборгованості у розмірі 228 887,24 грн.
було задоволено, згідно з Рішенням
Господарського суду Вінницької
області від 21.04.2011, залишеним в силі (без
змін) рішеннями апеляційної та
касаційної Інстанцій і на це рішення
було видано відповідний судовий наказ.

З даним висновком господарського суду
погоджується і судова колегія.

Судовими рішеннями у справі № 5017/997/2012
(про банкрутство ЗАТ "КЗ "Колимський"), а
саме Ухвалою Господарського суду
Одеської області від 06.08.2013р. і
Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 10.09.2013р., які
залишено в силі Постановою Вищого
господарського суду України від
21.11.2013р., встановлено, що ніякі грошові
вимоги, що б підтверджувались
належними і допустимими письмовими
доказами, у ПСП "Розвиток і К", як
постачальника, ані за Договором
поставки № 22/07-08 від 22.07.2008р., ані за
Договором поставки № 2/07 від 02.07.2007р., до
боржника - ЗАТ "КЗ "Колимський", як
покупця за вказаними договорами
поставки, не існують (не виникли), а сама
поставка за вказаними договорами
визнана такою, що не могла відбутися
(має ознаки фіктивності), оскільки ПСП
"Розвиток і К" господарської діяльності
в період укладення вказаних договорів
не здійснювало і ніякої звітності не
подавало, що і потягло визнання його
банкрутом, відповідно, ніяких законних
підстав для відступлення /
перевідступлення зі сторони ПСП
"Розвиток і К" третім особам грошових
вимог, які не виникли не існувало та не
існує, в тому числі в порядку
припиненням відповідних зобов'язань у
зв'язку із припиненням однієї із його
сторін, а саме ПСП "Розвиток і К".

Згідно ч. 3 ст. 203 ГК, господарське
зобов'язання припиняється
зарахуванням зустрічної однорідної
вимоги, строк якої настав або строк
якої не зазначений чи визначений
моментом витребування. Для зарахування
достатньо заяви однієї сторони.
Подібні положення містяться і у ст. 601
ЦК. При цьому, ч. 5 ст. 203 ГК передбачає
наявність обмежень для зарахування,
згідно з якою, не допускається
зарахування вимог, щодо яких за заявою
другої сторони належить застосувати
строк позовної давності і строк цей
минув, а також в інших випадках,
передбачених законом. Невиключний
перелік випадків недопустимості
здійснення зарахування зустрічних
вимог наведено також і у ст. 602 ЦК.

Приймаючи до уваги вищевикладене,
судова колегія вважає, що позовні
вимоги ПАТ «МІБ» правомірно задоволені
господарським судом, як обґрунтовані,
законні та такі, що підтверджені
належними доказами та наявними
матеріалами справи.

Наведені скаржником у апеляційній
скарзі доводи, не спростовують
висновків місцевого суду та не
доводять їх помилковість, а тому не
можуть бути підставою для скасування
судового рішення.

Враховуючи викладене, судова
колегія вважає, що господарський суд
першої інстанції, приймаючи
оскаржуване рішення, повно і всебічно
дослідив матеріали справи, надав вірну
юридичну оцінку обставинам справи та
наданим доказам, порушень норм
матеріального і процесуального права
не допустив, у зв'язку з чим підстави
для скасування або зміни рішення суду
та задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Керуючись cm.cm. 99, 101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду
Одеської області від 20.01.2014р. залишити
без змін, апеляційну скаргу - без
задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України,
набуває законної сили з дня її
оголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 04.04.2014 року.

Головуючий суддя
Головей В.М.

Суддя
Мирошниченко М.А.

Суддя
Шевченко В.В.