ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014 року Справа № 903/1042/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів :

головуючого суддів:С.Могил Є.Борденюк,
І.Вовка,розглянувши у відкритому
судовому засіданнікасаційну
скаргуПублічного акціонерного
товариства "ВіЕс Банк"на постановувід
29.01.2014Рівненського апеляційного
господарського судуу справі№ 903/1042/13за
позовомПублічного акціонерного
товариства "ВіЕс Банк"доФізичної
особи-підприємця ОСОБА_4провизнання
недійсним договору оренди нежитлового
приміщенняВ судове засідання прибули
представники:позивачаСолтис Б.М. (дов.
від 16.12.2013 № 1196/1275/03), Марків В.Д. (дов. від
16.12.2013 № 1580/1274/04), відповідачаОСОБА_7
(дов. від 03.12.2013)Заслухавши
суддю-доповідача - Є. Борденюк,
пояснення представників сторін та
перевіривши матеріали справи, Вищий
господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Фольксбанк", правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство "ВіЕс
Банк", звернулося до господарського
суду з позовною заявою до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору оренди нежитлового
приміщення від 04.07.2008.

Позовні вимоги мотивовані наступним.

04.07.2008 між ВАТ "Електрон Банк",
правонаступником якого є ПАТ
"Фольксбанк", та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 укладений
договір оренди нежитлового приміщення
(далі - Договір), згідно з умовами якого
(п.п. 1.1, 1.3), відповідач як орендодавець
зобов'язана передати позивачу як
орендареві у тимчасове користування
для роботи відділення Банку,
здійснення банківських та інших
операцій, нежитлове приміщення - офіс,
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 85,3 кв.м., яке належить
відповідачу на підставі рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 19.03.2008 у справі
№ 202961/08, право власності на нерухоме
майно зареєстроване у Волинському
обласному бюро технічної
інвентаризації 02.04.2008 за реєстраційним
№ 14747070 (витяг про реєстрацію права
власності на нерухоме майно виданий КП
"Волинське обласне технічної
інвентаризації" 02.04.2008 за № 18342878).

Згідно з рішенням Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 19.03.2008 по справі № 2-2961/08 за
ОСОБА_4 визнано право власності на
самочинне будівництво - нежитлове
приміщення, переобладнане під офіс, в
тому числі із самовільно проведеною
добудовою квартири АДРЕСА_1, зі
збільшенням загальної площі до 85,3 кв.м.,
яка (квартира) в свою чергу куплена
ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу квартири від 13.11.2006 ВЕС
№ 881911.

За актом приймання-передачі від 04.07.2008
відповідач передала позивачу в оренду
вищевказане нежитлове приміщення.

Спірний договір оренди розірваний
12.04.2009 з ініціативи Банку з письмовим
попередженнями відповідача листами
Банку від 04.12.2009 за вих. № 28-3/10838, від
14.01.2009 за вих. № 15-3/274.

За актом державного виконавця від
13.04.2009 нежитлове приміщення за адресою:
АДРЕСА_1, передане на відповідальне
зберігання директору відділення № 4
ВАТ "БМ Банк" у м. Луцьк як
іпотекодержателю спірного приміщення.
Актом про неявку від 13.04.2009 за участю
державного виконавця було зафіксовано
неявку ОСОБА_4 для прийняття
вищевказаного нежитлового приміщення,
яка була заздалегідь повідомлена
листом Банку від 10.04.2009 за вих. № 126.

Вищевказані факти встановлені
судовими рішеннями у справі № 5015/1522/12
між тими ж сторонами: постановою
Львівського апеляційного
господарського суду від 02.08.2012 та
постановою Вищого господарського суду
України від 01.11.2012.

Незважаючи на викладене вище,
підприємець ОСОБА_4 звернулась до Банку
в 2013 році з вимогою передати їй
нежитлове приміщення за актом
приймання-передачі відповідно до п.7.1.7
договору оренди. Цьому передували
попередні письмові вимоги підприємця
ОСОБА_4 від 27.07.2011, від 08.08.2011, від 15.09.2011,
від 27.09.2011, від 12.10.2011, від 24.10.2011 (копії
додаються) передати їй нежитлове
приміщення за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 85,3 кв.м., за атом
приймання-передачі.

У серпні 2013 року з Єдиного державного
реєстру судових рішень позивачу стало
відомо, що Луцьким міськрайонним судом
ухвалою від 01.07.2010 закрите провадження
у справі № 2-7004/10 за позовною заявою
ОСОБА_4 до Луцької міської ради про
визнання права власності на самочинне
будівництво, а саме нежитлове
приміщення - офіс, розташований за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 85,3
кв.м.

Після цього представником Банку
отримано в Луцькому відділенні "БМ
Банку" копії таких документів:

- ухвалу Луцького міськрайонного
суду від 01.07.2012 у справі № 2-2961/08 про
задоволення заяви прокурора про
перегляд рішення у зв'язку з
нововиявленими обставинами, згідно з
якою за заявою прокурора міста Луцька
рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 19.03.2008 у справі
№ 2-2961/08 переглянуте за нововиявленими
обставинами та скасоване;

- витяг про державну реєстрацію
права власності від 15.11.2010 № 27996580,
виданий КП "Волинське обласне бюро
технічної інвентаризації", згідно з
яким за ОСОБА_4 зареєстровано право
власності на квартиру АДРЕСА_1 за
реєстраційним номером 1474079 на підставі
договору купівлі-продажу від 13.11.2006 за
реєстраційним № 2914 посвідченим
приватним нотаріусом Луцького
міського нотаріального округу ОСОБА_8

З вищевказаних документів позивач
дізнався про те, що фактично за спірним
договором оренди відповідач передала в
оренду позивачу для розміщення
відділення Банку не офіс, а житлове
приміщення - квартиру.

Використання житлового приміщення
(квартири) для інших цілей, окрім як для
проживання фізичних осіб,
законодавством заборонено.

Таким чином, спірний договір оренди
суперечить нормам, закріпленим у ч. 2 ст.
813, ч. 1 ст. 815, ч. 1 ст. 816 ЦК України та ст. 6
Житлового кодексу УРСР, а тому є
недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням.

Згідно зі ст. 230 ЦК України, якщо одна з
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (частина перша
статті 129 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину або
якщо вона замовчує їх існування.

Рішенням Господарського суду
Волинської області від 18.12.2013 (суддя
С.Бондарєв), залишеним без зміни
постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 29.01.2014 (колегія
суддів: А.Гудак, С.Дужич, Т.Філіпова), у
задоволенні позову відмовлено з огляду
на наступне.

Згідно з рішенням Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 19.03.2008 у справі № 2-2961/08,
витягом з реєстру прав власності на
нерухоме майно №19411733 від 04.07.2008,
договором оренди від 04.07.2008, на момент
укладення спірного правочину, об'єкт
оренди мав статус нежитлового
приміщення. А тому доводи позивача,
щодо того, що на момент укладення
спірного договору приміщення, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, було
житловим є безпідставними, оскільки
спростовуються наявними в справі
матеріалами.

На момент укладення спірного договору,
він не порушував жодних вимог чинного
законодавства, а тому посилання
позивача на застосування ст.ст. 203, 215 ЦК
України є безпідставними.

Судами зазначено, що безпідставними є і
доводи позивача про застосування вимог
ст. 229 ЦК України відповідно до якої,
якщо особа при вчиненні правочину
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням.

Позивач наполягає на тому, що на момент
вчинення правочину, предметом оренди
було житло, і в цьому вбачається його
помилка щодо оцінки властивостей і
якості предмету оренди. Однак таке
твердження спростовується витягом з
реєстру прав на нерухоме майно, де
чітко вказаний об'єкт оренди, та актом
приймання передачі предмета оренди в
користування, з якого вбачається, що
позивач не мав жодних претензій щодо
властивостей та якості предмету
оренди.

Доводи позивача про введення його в
оману є безпідставними та суперечать
вимогам ст. 230 ЦК України, згідно якої
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

На момент укладення договору оренди,
його предмет відповідав вимогам
законодавства, щодо прав власності та
реєстрації. Обставини, щодо зміни
правового статусу приміщення
відбулись після розірвання договору
оренди: 01.07.2010 Луцький міськрайонний
суд переглянув своє рішення від 19.03.2008
та скасував його закривши провадження
у справі; 15.11.2010 КП "Волинське ОБТІ"
здійснило реєстрацію за Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 квартири № 2
замість нежитлового приміщення.

Вказані обставини свідчать про те, що
такі обставини змінились після
припинення дії договору (шляхом
розірвання), а також що ці обставини не
були наявними ні в момент укладення
договору ні протягом його дії, а чинним
законодавством передбачене визнання
недійсним правочину лише при наявності
порушень в момент його вчинення.

Звертаючись до суду з касаційною
скаргою, позивач посилається на
неправильне застосування судами
попередніх інстанцій при ухвалені
оскаржуваних судових рішень норм
права, просить рішення та постанову
скасувати, прийняти нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі.

Перевіряючи юридичну оцінку
встановлених судом фактичних обставин
справи та їх повноту, Вищий
господарський суд України дійшов
висновку, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
такого.

Відповідно до положень ст. 1
Господарського процесуального кодексу
України суб'єкти підприємницької
діяльності мають право звертатися до
господарського суду за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Позивач (орендар) звернувся до суду з
вимогою про визнання недійсним
договору оренди у відповідності до
положень ст. 229-230 ЦК України з підстав
того, що предмет оренди не міг бути
об'єктом оренди, метою якого
передбачена банківська діяльність,
оскільки такий об'єкт є об'єктом
житлового призначення. Договір оренди
на час звернення позивача з позовом є
припиненим.

Правові наслідки недійсності
оспорюваного правочину полягають у
застосуванні двохсторонньої
реституції (ст. 216 ЦК України).

Зважаючи на те, що оспорюваний договір
оренди сторонами виконався і припинив
свою дію та характер правовідносин
договору оренди (користування майном),
колегія суддів доходить висновку про
відсутність правових підстав для
встановлення порушеного або
оспорюваного права орендаря (ст. 1 ГПК
України). Незалежно від мотивів
викладених у оскаржуваних судових
рішеннях, судові рішення слід залишити
без зміни.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "ВіЕс Банк"
залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного
господарського суду від 29.01.2014 у справі
№ 903/1042/13 залишити без зміни.

Судді:
С. Могил

Є. Борденюк

І. Вовк