ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2014 р.
Справа № 914/68/14

За позовом: Управління
житлово-комунального господарства і
будівництва Трускавецької міської
ради, м. Трускавець

До відповідача: Фізична особа
підприємець ОСОБА_1, м. Трускавець

Про спонукання до укладення договору

Суддя
Березяк Н.Є

Секретар судового засідання Кравець
О.І.

В судове засідання з'явились:

від позивача: Дергун О.Б.- представник

від відповідача: ОСОБА_1 -підприємець

Представникам сторін роз'яснено права
та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК
України.

Суть спору: Подано позов Управлінням
житлово-комунального господарства і
будівництва Трускавецької міської
ради до фізичної особи підприємця
ОСОБА_1 про спонукання до укладення
договору про пайову участь у створенні
і розвитку інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури
м.Трускавця.

Ухвалою суду від 27.11.2013 року порушено
провадження у справі та призначено її
до розгляду на 03.02.2014 року.

Причини відкладення розгляду справи
було викладено в попередніх ухвалах
господарського суду Львівської
області.

В судових засіданнях представник
позивача свої позовні вимоги підтримав
в повному обсязі, просив задоволити
позов з підстав і мотивів, викладених в
позовній заяві та наданих в судових
засіданнях поясненнях. В обґрунтування
своїх позовних вимог, позивач
посилається на ухилення відповідача
від укладення договору про пайову
участь в порушення ст.40 Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності», рішення Трускавецької
міської ради №176 від 26.07.2011 року «Про
затвердження положення про порядок
залучення та встановлення розміру
пайової участі ( внеску) фізичних та
юридичних осіб у створенні і розвитку
інженерно - транспортної та соціальної
інфраструктури м.Трускавця». Ухвалою
суду від 15.01.2014 року про порушення
провадження у справі позивача було
зобов'язано надати докази, якими він
обґрунтовує свої позовні вимоги,
натомість в ході розгляду справи
позивачем було подано ряд клопотань
про витребування доказів в яких не
було зазначено про обставини, що
перешкоджають їх наданню та обставини ,
які можуть бути підтверджені
зазначеними доказами. Подані позивачем
клопотання не відповідають вимогам
ст..38 ГПК України і не підлягають до
задоволення.

Відповідач проти позову заперечив,
посилаючись на ті обставини, що
забудову земельної ділянки згідно
дозволу на виконання будівельних робіт
від 18.04.2007 року № 9-НБ-7 він почав ще
задовго до набрання чинності Законом
України «Про регулювання
містобудівної діяльності» та
прийнятого Трускавецькою міською
радою рішення №176 від 26.07.2011 року. Крім
того, відповідач зазначає, що
відповідно до положень зазначених в
позовній заяві Закону та рішення
міської ради, укладення договору про
пайову участь повинно здійснюватися
до прийняття об'єкта будівництва в
експлуатацію, даний об'єкт прийнятий в
експлуатацію ще в квітні 2013 року
задовго до звернення позивача з
вимогою про укладення спірного
договору.

В судовому завданні 14.03.2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Суд заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, та оцінивши докази в
їх сукупності, встановив наступне:

В обґрунтування позовних вимог
позивач посилається на ті обставини, що
Фізична особа підприємець ОСОБА_1
здійснив добудову банкетного залу кафе
«ІНФОРМАЦІЯ_1» АДРЕСА_1, що
підтверджується поданою інспекцією
ДАБК у Львівській області декларацією
про готовність об'єкта до експлуатації
від 09.04.2012 року.

Листом № 394 від 08.10.2013 року позивач
запропонував відповідачу укласти
договір про пайову участь у створенні
і розвитку інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури
м.Трускавець.

Як стверджує позивач, зазначена
пропозиція щодо укладення договору
залишилась без відповіді і
задоволення, що стало підставою
звернення з позовом про спонукання до
укладення договору в судовому порядку.

Проаналізувавши всі обставини та
матеріали справи, заслухавши пояснення
представника позивача суд прийшов до
висновку, що позовні вимоги не
обґрунтовані і не підлягають до
задоволення.

При прийнятті рішення, суд виходив з
наступного:

Як зазначено у ст. 627 Цивільного кодексу
України відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції
однієї сторони укласти договір (оферти)
і прийняття пропозиції (акцепту) другою
стороною (ст. 638 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до ч. 3 ст. 179 Господарського
кодексу України укладення
господарського договору є обов'язковим
для сторін, якщо він заснований на
державному замовленні, виконання якого
є обов'язком для суб'єкта
господарювання у випадках,
передбачених законом, або існує пряма
вказівка закону щодо обов'язковості
укладення договору для певних
категорій суб'єктів господарювання чи
органів державної влади або органів
місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 Господарського
кодексу України спори, що виникають при
укладанні господарських договорів за
державним замовленням, або договорів,
укладення яких є обов'язковим на
підставі закону та в інших випадках,
встановлених законом, розглядаються
судом. Інші переддоговірні спори
можуть бути предметом розгляду суду у
разі якщо це передбачено угодою сторін
або якщо сторони зобов'язані укласти
певний господарський договір на
підставі укладеного між ними
попереднього договору.

Виходячи із вищезазначеного, суд
вважає що спонукання до укладення
договору можливе лише тоді, коли хоча б
одна із сторін є зобов'язаною укласти
договір через пряму вказівку закону
або на підставі обов'язкового для
виконання акта планування, у тому числі
державного замовлення, яке видано
компетентним органом.

Позивач, в обґрунтування заявлених
вимог, посилається на обов'язковість
укладення договору про пайову участь у
створенні і розвитку
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури на підставі ст.40 Закону
України «Про регулювання
містобудівної діяльності» та рішення
Трускавецької міської ради №176 від
26.07.2011 року , яким затверджено типову
форму договору та встановлено порядок
залучення та встановлення розміру
пайової участі.

Відповідно до ч.2 ст. 40 Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності» , який прийнятий 17 лютого
2011 року та набрав чинності з дня його
опублікування -12 березня 2011 року
передбачено, що «Замовник, який має
намір щодо забудови земельної ділянки
у відповідному населеному пункті,
зобов'язаний взяти участь у створенні і
розвитку інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури населеного
пункту, крім випадків, передбачених
частиною четвертою цієї статті .

Договір про пайову участь укладається
не пізніше ніж через 15 робочих днів з
дня реєстрації звернення засновника
про його укладення, але до прийняття
об'єкта будівництва в експлуатацію ( ч.9
ст.40 Закону).

З посиланням на зазначені вище статті
Закону, листом № 394 від 08.10.2013 року
позивач звернувся до фізичної особи
підприємця з вимогою про укладення
договору про пайову участь, яка
залишена без відповіді і задоволення.

Як вбачається з тексту позовної заяви,
враховуючи ухилення відповідача від
укладення передбаченого Закону
України «Про регулювання
містобудівної діяльності» договору
про пайову участь у створенні і
розвитку інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури
м.Трускавець, позивач звернувся з
позовом до фізичної особи підприємця
ОСОБА_1 про спонукання укладення
договору в редакції ( типовій формі),
затвердженій рішенням Трускавецької
міської ради №176 від 26.07.2011 року «Про
затвердження Положення про порядок
залучення та встановлення розміру
пайової участі ( внеску) фізичних та
юридичних осіб у створенні і розвитку
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури м.Трускавець».

Проте, вимоги позивача необґрунтовані
і не підлягають до задоволення з огляду
на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи,
намір відповідача щодо забудови
земельної ділянки виник задовго до
прийняття Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», ще у 2007 році що
підтверджується тими обставинами, що
дозвіл на виконання будівельних робіт
виданий інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю
м.Трускавця від 18.04.2007 року № 9-НБ-7.
Зазначений об'єкт введений в
експлуатацію у встановленому законом
порядку , що підтверджується
зареєстрованою Інспекцією Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області 09 квітня 2013 року
декларацією про готовність об'єкта до
експлуатації..

З огляду на викладене, на момент
виникнення наміру забудови земельної
ділянки діяли положення Закону України
«Про планування та забудову
територій», який лише у 2008 році був
доповнений ст..27-1 стосовно пайової
участі замовника у створенні і
розвитку інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури. Таким
чином, посилання позивача на положення
Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності» (який набрав
чинності в березні 2011 року) з метою
укладення договору в редакції,
затвердженій рішенням Трускавецької
міської ради №176 від 26.07.2011 року є
необґрунтованим .

Заслуговують на увагу суду доводи
відповідача, що Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
, на який посилається позивач , як на
обов'язок відповідача укласти договір
про пайову участь, не має зворотної дії
в часі і положення зазначеного Закону
не можуть розповсюджуватися на ті
правовідносини, які існували до
набрання ним чинності.

Що стосується положень Закону України
«Про планування та забудову
територій», чинного на момент
реалізації прав відповідача на
забудову територій, то він не
передбачав обов'язку замовника брати
участь у створенні і розвитку
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури населеного пункту.
Зазначений закон був доповнений ст..27-1
стосовно пайової участі замовника у
створенні і розвитку
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури на підставі Закону
України «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
сприяння будівництву»№ 509-УІ від 16.09.2008
року.

З 14 жовтня 2008 року набрала чинності
ст..27-1 Закону України «Про планування
та забудову територій», якою
передбачено, що Замовник, який має
намір здійснити будівництво об'єкта
містобудування у населеному пункті ,
зобов'язаний взяти участь у створенні і
розвитку інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури населеного
пункту, крім випадків, передбачених
частиною четвертою цієї статті.

В той же час, частиною 10 ст.27-1 Закону
України «Про планування та забудову
територій» передбачено, що договір про
пайову участь у створенні і розвитку
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури населеного пункту
укладається не пізніше п'ятнадцяти
робочих днів з дня реєстрації
звернення замовника про його
укладення, але до одержання дозволу на
виконання будівельних робіт.

Як вже зазначалося раніше, дозвіл на
виконання будівельних робіт був
отриманий відповідачем ще в квітні 2007
року, задовго до набрання чинності
положеннями ст.27-1 Закону України «Про
планування та забудову територій».

З огляду на викладене, на момент
початку виконання відповідачем
будівельних робіт та отримання
відповідних дозволів не існувало його
обов'язку на укладення договору про
пайову участь у створенні і розвитку
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури, а отже, укладення
зазначеного договору є правом, а не
обов'язком відповідача з урахуванням
положень чинного законодавства, що
діяло на момент виникнення права на
забудову.

З огляду на викладене, суд вважає
вимоги позивача щодо зобов'язання до
укладення договору про пайову участь у
створенні і розвитку
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури м.Трускавця є
безпідставними та такими, що не
підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати залишити за позивачем.

З огляду на викладене, виходячи з
положень чинного законодавства
України, матеріалів та обставин справи,
суд прийшов до висновку , що позов не
обґрунтований і не підлягає до
задоволення.

Керуючись 3,4,41,42,43, 44;45,46,12,32,33,34,
43,49,69,82,84,85 ГПК України, суд , -

В И Р І Ш И В:

1.В задоволенні позову Управління
житлово-комунального господарства і
будівництва Трускавецької міської
ради до фізичної особи підприємця
ОСОБА_1 про спонукання до укладення
договору про пайову участь у створенні
і розвитку інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури м.Трускавця
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено
протягом 10 днів до Львівського
апеляційного господарського суду .

Повний текст рішення виготовлений та
підписаний 19.03.2014 року.

Суддя
Березяк Н.Є.