ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2014 р.Справа № 916/2173/13Одеській
апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів :

головуючого: Мирошниченко М. А.,

суддів: Головей В.М. та Шевченко В.
В.,

(Склад колегії суддів сформовано на
підставі автоматичного розподілу
справ між суддями та розпорядження
голови суду № 175 від 27.02.2014 р.)

при секретарі судового засідання -
Оксенюк О.М.

за участю представників:

Державного підприємства
„Іллічівський морський торговельний
порт" - Перейма Д.О. (на підставі
доручення),

Державної установи "Державна інспекція
сільського господарства в Одеській
області" - Лобанов Р.М. (на підставі
доручення),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одеса апеляційну скаргу
Державної установи "Державна інспекція
сільського господарства в Одеській
області" на рішення господарського
суду Одеської області від 15.01.2014р. по
справі № 916/2173/13 за позовом Державного
підприємства „Іллічівський морський
торговельний порт" до Державної
установи "Державна інспекція
сільського господарства в Одеській
області" про стягнення 48 174,77 грн.

ВСТАНОВИЛА:

16.08.2013 р. у господарському суді Одеської
області Державним підприємством
„Іллічівський морський торговельний
порт" (далі позивач або Порт)
пред'явлено позов до державної
установи "Державна інспекція
сільського господарства в Одеській
області" (далі відповідач або
Інспекція) про стягнення 48 174,77 грн. з
яких 45061,74 грн. заборгованості, 2583,49 грн.
пені та 529,54 грн. - 3% річних.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач посилається на порушення
відповідачем вимог укладеного між
сторонами договору про відшкодування
витрат балансоутримувача на утримання
орендованого нерухомого майна та
надання комунальних послуг орендарю №
78-О від 24.02.2009 р. щодо виконання умов та
порядку оплати за надані послуги в
обсягах і в терміни, передбачені
договором. (а.с.3-4).

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 19.08.2013 р. за вказаним
позовом порушено провадження у справі.
(а.с.1-2).

У письмових запереченнях на позов
відповідач зазначив, що вимоги
позивача необґрунтовані і просив суд
відмовити у задоволенні позову.

При цьому відповідач додав до
заперечень акти, платіжні доручення та
банківську виписку, які, на його думку,
підтверджують відсутність порушень
ним умов договору (а.с.28-35).

В судовому засіданні 16.12.2013р.
представник позивача надав суду першої
інстанції заяву про уточнення
позовних вимог, згідно якої зменшив
розмір позовних вимог, у зв'язку з
частковою сплатою відповідачем боргу
та просив суд стягнути з відповідача
5600,06 грн. - основної заборгованості, 2411,03
грн. - пені та 429,58 грн. - 3% річних (а.с.99)

Рішенням господарського суду Одеської
області від15.01.2014р. 15.01.2014 р. позовні
вимоги, з урахуванням заяви про
уточнення/зменшення позовних вимог,
задоволено повністю. Суд стягнув з
відповідача на користь позивача 5600,06
грн. - основної заборгованості, 2411,03 грн.
- пені та 429,58 грн. - 3%, а також витрати по
сплаті судового збору в розмірі 1720,50
грн..

Обґрунтовуючи це рішення місцевий суд
послався на те, що позивач довів
належними та достатніми доказами факт
невиконання відповідачем умов
договору та наявність вказаної
заборгованості на яку позивач
обґрунтовано нарахував пеню
передбачену умовами договору та три
відсотки річних, розмір яких
розраховано вірно.

Не погоджуючись з прийнятим судом
першої інстанції рішенням відповідач
звернувся до Одеського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою у який просить це рішення
скасувати, та прийняти нове, яким в
задоволенні позову відмовити
повністю за їх безпідставністю та
недоведеністю.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що
між сторонами при розрахунках за
договором склався інший , ніж зазначено
в договорі, порядок розрахунків, а саме
він (відповідач) оплачував позивачу
витрати передбачені умовами договору
після складання актів здачі - приймання
послуг у яких визначалась фактична
сума відшкодування та виставлення на
підставі цих актів рахунків.

Скаржник також зазначає, що штрафна
санкція нарахована позивачем йому
безпідставно, оскільки , по-перше , він
не порушував умови договору, а по-друге,
санкція визначена у порушення
приписів ст.231 ГК України .Одночасно
скаржник зазначив , що суд мав право
зменшити розмір цього нарахування
(пені).

Скаржник також вважає, що стягнення з
нього судового збору є порушенням ст..48
Бюджетного Кодексу України.

Скаржник також заявив клопотання про
відновлення йому строку на подання
цієї скарги.

Ухвалою Одеського апеляційного
господарського суду від 28.02.2014 р.
скаржнику відновлено строк на подання
цієї скарги, її з прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 27.03.2014 р. о 10.00, про що всі сторони були
належним чином повідомлені.

Фіксація судового процесу
здійснювалась за допомогою технічних
засобів.

Представник скаржника (відповідача) в
усних поясненнях наданих суду просив
суд задовольнити його скаргу,
скасувати рішення місцевого суду та
ухвалити нове яким відмовити в
задоволенні позову. При цьому не він не
обґрунтував чому не він погоджується з
рішенням в частині стягнення
заборгованості, а лише звертав увагу на
безпідставність застосування штрафних
санкцій.

Представник в усних поясненнях наданих
суду просив суд залишити скаргу без
задоволення, а рішення місцевого суду
без змін..

Згідно ст. 85 ГПК України, в судовому
засіданні оголошувались лише вступна
та резолютивна частини судової
постанови.

Заслухавши усні пояснення учасників
процесу, обговоривши доводи, викладені
в апеляційній скарзі, дослідивши
фактичні обставини справи та наявні у
матеріалах справи докази, а також
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, та
ці обставини дослідив місцевий
господарський суд, 22.09.2008р. між
Регіональним відділенням Фонду
державного майна України по Одеській
області (Орендодавцем) та Одеською
обласною Державною хлібною інспекцією
Міністерства аграрної політики
України (Орендарем) укладено договір
оренди нерухомого майна, що належить до
державної власності № 3/13, згідно умов
якого орендодавець передає, а орендар
приймає в строкове платне користування
державне нерухоме майно, а саме:
нежитлове приміщення, загальною площею
102,1 кв.м., що перебуває на балансі ДП
„ІМТП" за адресою: 68001, Одеська область,
м. Іллічівськ, пл. Праці, 6, службова
будівля 3-го терміналу інв. № 4082 (а.с.37-40)

Згідно п. 5.9. цього договору орендар
зобов'язався здійснювати витрати та
компенсацію, пов'язані з утриманням
орендованого майна. Протягом 15 робочих
днів після підписання цього договору
орендар зобов`язався укласти з
Балансоутримувачем орендованого майна
договір про відшкодування витрат
балансоутримувача на утримання
орендованого майна та надання
комунальних послуг Орендарю.

З акту приймання - передачі державного
нерухомого майна, що перебуває на
балансі Порту від 22.09.2008 р. до договору
оренди від 22.09.2008 р., вбачається, що
Орендодавець передав, а Орендар
прийняв в строкове платне користування
державне нерухоме майно передбачене
умовами договору оренди.(а.с.44)

Матеріали справи свідчать, що на
виконання п.5.9. вищезазначеного
договору оренди 24.02.2009 р. між Портом
(Балансоутримувачем) та Одеською
обласною Державною хлібною інспекцією
Міністерства аграрної політики
України (Орендарем) укладено договір
про відшкодування витрат
балансоутримувача на утримання
орендованого майна та надання
комунальних послуг Орендарю № 78-О
(Договір), відповідно до п. 1.1 умов якого,
Балансоутримувач забезпечує
обслуговування, експлуатацію та ремонт
будівлі, що знаходиться за адресою: 68001,
Одеська область, м. Іллічівськ, пл.
Праці, 6, службова будівля 3-го
терміналу, загальною площею 102,1 кв. м., а
також утримання прибудинкової
території, а Орендар бере участь у
витратах Балансоутримувача на
виконання вказаних робіт пропорційно
до займаної ним площі в цій Будівлі,
якщо інше не випливає з характеру
послуг, наданих Балансоутримувачем за
цим договором.(а.с.10-12).

Відповідно до п. 2.1. Договору
Балансоутримувач (порт) зобов'язався:

- забезпечувати виконання всього
комплексу робіт, пов'язаних з
обслуговуванням та утриманням будівлі
з прибудинковою територією, а також
створення необхідних умов для
здійснення господарської діяльності, у
тому числі, Орендарю і його
співробітникам, відповідно до вимог
чинного законодавства про
користування будівлями (п.2.1.1 Договору);

- забезпечувати надання Орендарю
комунальних послуг за діючими
розцінками і тарифами (п.2.1.2 Договору);

- інформувати Орендаря про зміни витрат
на утримання Будівлі і тарифів на
послуги (п.2.1.3 Договору).

Відповідно до п. 2.2.3 Договору Орендар, в
свою чергу, зобов'язався не пізніше 12
числа місяця, наступного за звітним,
вносити плату у розмірі 933,56 грн. з
урахуванням ПДВ на рахунок
Балансоутримувача будівлі за
санітарне обслуговування
прибудинкової території та допоміжних
приміщень будівлі, технічне
обслуговування будівлі відповідно до
загальної площі приміщення, на ремонт
відповідно до відновлюваної вартості
приміщення, а також за комунальні
послуги згідно з Додатком.

Сторони також передбачили, що розмір
вищезгаданих витрат та послуг може
бути переглянуто Балансоутримувачем в
односторонньому порядку у випадку
зміни державних цін і тарифів та в
інших випадках, передбачених
законодавством України.

Згідно п. 4.2 Договору сторони
домовились, що за несвоєчасні
розрахунки за комунальні послуги
Орендар сплачує пеню у розмірі 1% від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочки.

При несвоєчасному внесенні плати,
Орендар сплачує пеню із розрахунку
подвійної облікової ставки НБУ від
несплаченої суми наданих послуг за
кожний день прострочення.

П. 5.1 Договору встановлено, що Договір
набуває чинності від дня його
укладання сторонами, але регламентує
взаємовідносини між сторонами з
22.09.2008р. відповідно до строку дії
договору № 3/13 згідно зі ст. 631 ЦК
України.

Згідно п.5.4. Договору у разі відсутності
заяви однієї із сторін про припинення
або зміну цього договору після
закінчення строку його чинності
протягом одного місяця, він вважається
продовженим на той самий термін і на
тих самих умовах, які були передбачені
цим Договором.

Указом Президента України „Про
оптимізацію системи центральних
органів виконавчої влади" від 09.12.2010 р.,
Одеська обласна Державна хлібна
інспекцією Міністерства аграрної
політики України реорганізована у
державну установу „Державна інспекція
сільського господарства в Одеській
області".

Додатковою угодою від 29.08.2012р. до
Договору(а.с.15-16) в преамбулі договору -
замінено Одеську обласну Державну
хлібну інспекцію Міністерства
аграрної політики України на Державну
інспекцію сільського господарства в
Одеській області;

- доповнено п. 1.2 Договору наступним
змістом: „п. 1.2 Сума договору
(розрахункова) на 2012 р. складає 81779,78 грн.
в т.ч. ПДВ 13629,96 грн., з яких: 24214,85 грн. -
ВЕВ на утримання об`єкту оренди та
приміщень загального використання,
1425,86 грн. - водопостачання та
водовідведення, 26592,19 грн. -
теплопостачання (електрокотел), 29546,88
грн. - електропостачання. Сума договору
є орієнтованою (розрахунковою) та
залежить від обсягу спожитих послуг (у
т.ч.) визначених за приладами обліку та
розміру діючих тарифів на час
споживання послуг";

- п. 2.2.3 Договору викладено у наступній
редакції: „Не пізніше 12 числа місяця,
наступного за звітним, сплачувати на
рахунок Балансоутримувача:
відшкодування витрат на утримання
об'єкту оренди та користування
земельною ділянкою в сумі 19,76 грн., у т.ч.
ПДВ (за 1 кв. м.); за водопостачання та
водовідведення в сумі 66,01 грн., у т.ч. ПДВ
за 1 куб. м.; за електроенергію та
відшкодування собівартості
експлуатаційних витрат з передачі
електричної енергії в обсязі,
визначеному приладом обліку № 72027589,
виходячи з розрахунку вартості 1 кВт -
1,4564 грн., у т.ч. ПДВ; за теплопостачання -
плату за електроенергію, що
споживається електричним котлом для
опалення приміщення та відшкодування
собівартості експлуатаційних витрат з
передачі електричної енергії в обсязі,
визначеному приладом обліку № 72020966
(електричний котел), із застосуванням
коефіцієнту 0,4.";

- п. 5.4 Договору доповнено та викладено у
наступній редакції: „Строк чинності
договору до 31.12.2012 р."

До цієї додаткової угоди сторони
уклали додаток №1 в якому визначили
методику та розміри відшкодування
наданих послуг передбачених договором.
(а.с.17).

Додатковою угодою від 12.06.2013р. до
Договору (а.с.18):

- доповнено Договір п. 1.2.1 наступного
змісту: „п. 1.2.1 Сума договору
(орієнтовний розрахунок) на 2013 р.
складає 58060,70 грн. з урахуванням ПДВ";

- п. 2.2.3 Договору викладено у наступній
редакції: „Не пізніше 12 числа місяця,
наступного за звітним, Орендар, згідно
з „Порядком розрахунків" (Додаток № 1
до договору), сплачує на рахунок
Балансоутримувача: відшкодування
витрат на утримання об'єкту оренди та
користування земельною ділянкою із
розрахунку 27,41 грн. у т.ч. ПДВ за кожний
квадратний метр займаної площі (на дату
укладення договору); за водопостачання
із розрахунку 34,22 грн. у т.ч. ПДВ за 1
м/куб (тариф вартості водопостачання на
дату укладення договору); на
водовідведення із розрахунку 31,79 грн. у
т.ч. ПДВ за 1 м/куб (тариф вартості
водопостачання на дату укладення
договору)".

Умови додаткової угоди розповсюджують
свою дію на період до її укладання,
тобто з 01.01.2013 р., відповідно до ч. 3 ст. 631
ЦК України.

Оскільки жодною зі сторін не подано
заяви про припинення або зміну цього
договору протягом місяця після 31.12.2012
р., він вважається продовженим на той
самий термін і на тих самих умовах, які
були передбачені цим Договором.

Матеріали справи свідчать, що на
виконання умов Договору Портом за
період з грудня 2012 р. по квітень 2013 р.
надано відповідачу послуги
передбачені умовами цього договору,
розмір плати за які розраховані Портом
згідно умов договору, додатку №1 до
договору „Порядок розрахунків", з
урахуванням додаткових угод та діючих
тарифів на конкретні послуги.

Для оплати цих послуг Портом та було
виставлено відповідачу наступні
рахунки(а.с.19-23):

-№ Пр/37308 від 27.12.2012 р. (за грудень 2012р.) на
суму 8911,5 грн.;

-№ Пр/2718 від 30.01.2013 р. (за січень 2013р.) на
суму 9536,41 грн.;

-№ Пр/6776 від 28.02.2013 р. (за лютий 2013р.) на
суму 11099,83 грн.;

-№ Пр/9924 від 31.03.2013 р. (за березень 2013р.)
на суму 8084,92 грн.;

-№ Пр/14 504 від 29.04.2013 р. (за квітень 2013р.)
на суму 7429,08 грн., а всього на загальну
суму 45061,74 грн..

Колегія суддів звертає увагу, що
відповідач не надав суду першої
інстанції доказів, які б доводили
невірність розрахунків позивача за
надані послуги і, що ці послуги не
надавались.

Слід зазначити, що скаржник також не
надав таких доказів суду апеляційної
інстанції і не обґрунтував
безпідставність стягнення цієї
заборгованості.

Матеріали справи свідчать, і ці
обставини встановив місцевий суд, що
вищевказані виставлені рахунки
відповідач оплатив лише частково, а
саме в розмірі 39461,68 грн., що
підтверджується:

-платіжними дорученнями № 1030, № 1033 та №
1053 від 24.07.2013 р. на суми 621,82 грн., 18339,76
грн. та 1939,14 грн. відповідно (а.с.31,33,34);

-банківською випискою від 29.08.2013 р. на
суму 10412,96 грн.(а.с.35);

-платіжними дорученнями № 1303, №1304 та №
1305 від 11.09.2013 р. на суми 6189,98 грн., 167,67 грн.
та 1790,35 грн. відповідно (а.с.103-105);

Доказів оплати решти суми боргу - 5600,06
грн. відповідач у порушення приписів
ст.. 33 ГПК України ні суду першої
інстанції ні суду апеляційної
інстанції не надав, а позивач заперечує
факт отримання цієї оплати.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 526 ЦК
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Аналогічні вимоги щодо виконання
зобов'язань містяться і у ч. ч. 1, 7 ст. 193
ГК України.

Слід зазначити, що оскаржуючи рішення
місцевого суду в цієї частині скаржник
не навів будь-яких доводів та не надав
доказів яки б спростовували
обґрунтованість висновку місцевого
суду та доводили їх помилковість,
зокрема відсутність цієї
заборгованості.

Доводи скаржника про те, що між
сторонами фактично склався інший, ніж
передбачений умовами договору порядок
розрахунків, зокрема здійснення
розрахунків після складання актів
здачі приймання послуг та виставлення
рахунків, а тому це порядок слід
враховувати, не можуть прийматись до
уваги, оскільки умовами п. 2.2.3 договору
встановлений конкретно визначений
порядок та терміни розрахунків, а саме
не пізніше 12 числа місяця, наступного
за звітним і не передбачено складання
актів та виставлення рахунків і зміни в
ці умови договору (порядок розрахунків)
сторонами не вносились.

За таких обставин, колегія суддів
апеляційного суду дійшла висновку, що
місцевий суд правильно застосувавши
норми матеріального права
обґрунтовано задовольнив позовні
вимоги позивача про стягнення вказаної
заборгованості, оскільки строк її
сплати настав, але відповідач не
здійснив її у встановлені договором
строки.

Оцінюючи вимоги позивача в частині
стягнення пені та 3% річних, висновки
суду першої інтонації з цього питання
та доводи скаржника щодо
необґрунтованості цих нарахувань
колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 230 ГК України
штрафними санкціями в цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
зобов'язання. Вимогами п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК
України також передбачено, що одним із
наслідків порушення зобов'язання є
сплата неустойки, а в силу вимог ч. 2 ст.
551 ЦК України якщо предметом неустойки
є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом, умовами Договору
сторони визначили, що при
несвоєчасному внесенні плати за
послуги згідно цього договору
відповідач сплачує позивачу пеню із
розрахунку подвійної облікової ставки
НБУ на дату нарахування пені від суми
заборгованості, за кожний день
прострочення.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок пені в розмірі 2411,03 грн.
(а.с.101) колегія суддів дійшла висновку,
що його зроблено математично та
методологічно вірно, з урахуванням
строків оплати встановлених умовами п
2.2.3 договору, дат фактичного здійснення
частини оплати та діючих облікових
ставок НБУ за період прострочення.

Доводи скаржника про те, що судом не
встановлено за яке порушення
нараховані штрафні санкції (за
несвоєчасні розрахунки або
несвоєчасне здійснення плати) і що ст..
231 ГК України для бюджетних установ
встановлений конкретно визначений
розмір пені (1% вартості робіт), а тому
розраховувати пеню слід з цього
визначеного законом, а не договором
розміру, не приймаються до уваги, з
огляду на таке.

Приписи ч. 2 ст.. 231 ГК України, які
встановлюють нарахування пені за
порушення строків виконання
зобов'язання в розмірі 1% вартості
товарів (робіт і послуг) не
застосовуються до грошових
зобов'язань, а в даному випадку
зобов'язання відповідача по
перерахуванню грошових коштів є
грошовими.

Умовам п. 4.2. договору передбачено, що
за несвоєчасні розрахунки за
комунальні послуги Орендар сплачує
пеню у розмірі 1% від суми простроченого
платежу за кожний день прострочки, а
при несвоєчасному внесенні плати,
Орендар сплачує пеню із розрахунку
подвійної облікової ставки НБУ від
несплаченої суми наданих послуг за
кожний день прострочення.

Можливість стягнення пені за
несвоєчасні розрахунки за спожиті
комунальні послуги в розмірі одного
відсотка від суми простроченого
платежу за кожний день прострочення,
якщо інший розмір пені не встановлено
угодою сторін, але не більше 100
відсотків загальної суми боргу
передбачена Законом України „Про
відповідальність суб'єктів
підприємницької діяльності за
несвоєчасне внесення плати за спожиті
комунальні послуги та утримання
прибудинкових територій".

Проте зазначена правова норма
застосовується у відносинах які
виникли у безпосередніх
постачальників цих комунальних послуг
(з теплопостачання, водопостачання
енергозабезпечення) та споживачів.

В даному випадку позивач не надає
відповідачу ці комунальні послуги,
оскільки не є постачальником цих
послуг адже він сам є споживачем і
розраховується з постачальниками за
них, а відповідач лише відшкодовує йому
частину понесених ним витрат, а відтак
у відносинах позивача та відповідача
приписи вказаного закону не можна
застосовувати.

Водночас умовами договорами чітко
визначено, що при несвоєчасному
внесенні плати, відповідач сплачує
позивачу пеню із розрахунку подвійної
облікової ставки НБУ від несплаченої
суми наданих послуг за кожний день
прострочення, тобто встановлено пеню
за несвоєчасне виконання грошового
зобов'язання і саме за це порушення
позивач нарахував відповідачу пеню.

Доводи відповідача щодо можливості
зменшення судом першої інстанції пені
також не заслуговують на увагу, з
огляду на таке.

Так п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України надає суду
право зменшувати у виняткових випадках
розмір неустойки, яка підлягає
стягненню зі сторони, що порушила
зобов'язання.

Частина третя ст. 551 ЦК України
передбачає, що суд може зменшити розмір
неустойки, якщо він значно перевищує
розмір збитків та за наявності інших
обставин, які мають істотне значення.

Частина перша ст. 233 ГК України також
передбачає можливість зменшення судом
розміру неустойки. При цьому згідно
приписів цієї статті при зменшення
розміру неустойки повинно бути взяти
до уваги: ступень виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але і
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

На переконання колегії суддів,
відповідач посилаючись у скарзі на
необхідність зменшення розміру
стягнення пені не обґрунтував свою
позицію і не довів наявність
вищевказаних обставин, які б надали
можливість суду першої інстанції
застосувати вищевказані процесуальну
і матеріальні норми права.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. При цьому
вимогами ч. 1 ст. 625 ЦК України
передбачено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок річних в розмірі 492,58 грн.,
(а.с.101) колегія судді дійшла висновку,
що його зроблено математично та
методологічно вірно, з урахуванням
строків оплати встановлених умовами п.
2.2.3 договору, дат фактичного здійснення
частини оплати.

З огляду на викладене колегія суддів
дійшла висновку, що місцевий суд
обґрунтовано стягнув з відповідача
зазначені у позові (заяві про зменшення
позовних вимог) суми пені та 3% річних,
адже правові підстави для скасування
рішення суду в цієї частини та
ухвалення нового про відмову в
задоволенні цих вимог відсутні.

Доводи скаржника щодо
необґрунтованості стягнення з нього
судового збору, оскільки це стягнення є
порушенням приписів ст.. 48 Бюджетного
кодексу України також не приймаються
колегією суддів до уваги, оскільки
Законом України „Про судовий збір"
відповідача не звільнено від сплати
судового збору при розгляді спорів в
господарських судах, а ст.. 49 ГПК
України передбачає, що у разі
задоволення позову судові витрати
покладаються на відповідача.

Згідно Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 6 від
22.03.2012 р. Про судове рішення" рішення
господарського суду повинно
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до статті 104 ГПК України
підставами для скасування або зміни
рішення суду є: 1) неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими; 3) невідповідність
висновків, викладених у рішенні
місцевого господарського суду,
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.

На думку судової колегії місцевий суд
повністю встановив та дослідив
фактичні обставини справи дав повну та
всебічну оцінку наявним у ній доказам
та правильно застосував норми
матеріального права, тобто рішення
місцевого суду відповідає
вищезазначеним вимогам.

Наведені скаржником в апеляційній
скарзі доводи, як зазначалось вище, не
спростовують висновків місцевого суду
та не доводять їх помилковість, а тому
не можуть бути підставою для
скасування судового рішення та
ухвалення нового про відмову в
задоволенні позову.

Враховуючи викладене та керуючись ст.
ст. 99, 101-105, ГПК України, колегія суддів
Одеського апеляційного господарського
суду ,

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської
області від 15.01.2014 р. по справі № 916/2173/13
залишити без змін, а апеляційну скаргу
Державної установи "Державна інспекція
сільського господарства в Одеській
області" - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України,
набуває законної сили з дня її
оголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 27.03.2014
р.

Головуючий:
Мирошниченко М. А.

Судді:
Головей В.М.

Шевченко В.В.