ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2014 р.
Справа № 904/7990/13

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Широбокової
Л.П. - доповідача

суддів Орєшкіної Е.В., Кузнецової
І.Л. (зміна складу судової колегії
відбулася на підставі розпорядження
секретаря судової палати Кузнецової
І.Л. від 19.03.2014р.)

при секретарі судового засідання Валяр
М.Г.

за участю представників сторін:

від позивача: Саркісов А.В. представник,
довіреність № б/н від 05.07.13;

інші учасники судового процесу у
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлені
належним чином

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ГУДВЕЙ ТРАНС" на
рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 16.12.2013р.
у справі №904/7990/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ГУДВЕЙ ТРАНС",

м. Дніпропетровськ

до Відповідача 1: Публічного
акціонерного товариства "Ніжинський
завод

сільськогосподарського
машинобудування",

м. Ніжин Чернігівської
області

Відповідача 2: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3

Володимировича, м.
Дніпропетровськ

про стягнення 17 198,80 грн боргу за
договором транспортного
експедирування

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 16.12.2013р.
(суддя Юзіков С.Г.) позов
задоволено частково. Стягнуто з
Публічного акціонерного товариства
"Ніжинський завод
сільськогосподарського
машинобудування" на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю "Гудвей
Транс" - 4 402,50 грн - пені, 1 279,30 грн - 3 %
річних, 568,39 грн судового збору та з
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гудвей Транс" - 300,00
грн пені та 30,01 грн судового збору У
решті позову відмолено з огляду на
недоведеність Позивачем вини
Відповідача-1 у затримці розвантаження
автомобілів у пункті призначення.

Не погодившись із зазначеним рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Гудвей Транс"
звернулось з апеляційною скаргою, в
якій, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить рішення в частині
відмови в позові скасувати, в цій
частині прийняти нове рішення про
стягнення з Публічного акціонерного
товариства "Ніжинський завод
сільськогосподарського
машинобудування" на його користь
збитків у сумі 7 417, 70 грн. В
обґрунтування апеляційної скарги
посилається на те, що понаднормовий
простій 3-х автомашин протягом 144 год
підтверджується відбитками на
міжнародних товарно-транспортних
накладних CMR. Завантаження цих машин
було здійснено силами Відповідача-1 із
значним запізненням, внаслідок чого
виник простій. Рішенням господарського
суду Київської області від 16.05.2013р. у
справі №911/930/13 з Позивача на користь
ТОВ "Васт-Транс" (перевізник) було
стягнено штраф за понаднормовий
простій - 5800 грн, який ним сплачений.
Вважає, що сплачений ним штраф та сума
стягнутого судового збору (1 617,00 грн) є
витратами, яких він зазнав внаслідок
неналежного виконання Відповідачем-1
своїх зобов`язань за договором, тобто
збитками. Зазначив, що судом першої
інстанції було помилково застосовано
норми ст. 1166 Цивільного кодексу
України, оскільки відшкодування
заявлених до стягнення збитків
пов`язане із неналежним виконанням
договірних відносин, а не завданням
позадоговірної шкоди.

Відповідачі відзив на апеляційну
скаргу не надали, явку повноважних
представників в судове засідання не
забезпечили, причин неявки не
повідомили, не зважаючи на те, що про
час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
Позивача, обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
приходить до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Як встановлено господарським судом
та підтверджується матеріалами справи,
23.06.2011р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Гудвей Транс" -
експедитор (надалі - Позивач) та
Публічним акціонерним товариством
"Ніжинський завод
сільськогосподарського
машинобудування" - клієнт (надалі -
Відповідач- 1) був укладений договір
транспортного експедирування №114-33
(далі Договір) строком дії на один рік з
моменту його укладення та з умовою
пролонгації на кожний наступний
календарний рік в разі відсутності
письмових звернень сторін за 30 днів до
закінчення строку його дії.

Відповідно до п. 1.1. Договору Позивач
зобов'язався від свого імені за рахунок
коштів Відповідача-1 здійснити
комплекс робіт з організації
перевезень вантажів автомобілями на
міських, міжміських та міжнародних
сполученнях, фрахтуючи для даних цілей
автотранспорт третьої сторони -
Перевізника, а Відповідач-1 -
оплачувати вказані послуги.

Отже, між сторонами склалися
правовідносини транспортного
експедирування, які врегульовані
главою 65 Цивільного кодексу України,
зокрема. Відповідно до ст. 929 Кодексу за
договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

На виконання умов Договору, між
Позивачем та ТОВ "Васт-Транс" як
перевізником було укладено
договір-заявку на перевезення вантажу
№138 від 25.04.2012р., за якою перевізник
зобов'язався перевезти вантаж
Відповідача -1 власними силами з
використанням свого автотранспорту, а
Позивач зобов'язався сплатити вартість
послуг ТОВ "Васт-Транс".

Умови перевезення вантажу, строки
поставки вантажу, пункти завантаження
та розвантаження, умови завантаження
вантажу, допустимий нормативний
простій вантажу під час перевезення
погоджено Позивачем та Відповідачем-1
шляхом оформлення заявок на
перевезення вантажу №376 від 28.09.2012р. та
№380 від 04.10.2012р. (а.с. 22, 25).

Позивач виконав свої зобов`язання, що
підтверджується підписаними сторонами
актами здачі-прийняття робіт №ОУ - 0000385
від 18.10.2012р. на суму 96 000,00 грн та №ОУ
-0000416 від 10.11.2012р. на суму 48 000,00 грн. На їх
оплату Відповідачу-1 виставлені
рахунки № СФ-0000373 від 09.10.2012р. на суму 96
000,00 грн та № СФ-0000362 від 02.10.2012р. на суму
48 000 грн.

Відповідно до п. 3.10 Договору
Відповідач-1 зобов`язався своєчасно
протягом 3-х робочих днів з моменту
підписання акту виконаних робіт
оплачувати надані послуги, якщо інший
строк не обумовлений транспортною
заявкою.

Як вбачається із заявки на
перевезення вантажу №376 від 28.09.2012р.
встановлений наступний строк та
порядок оплати: 50% - попередня оплата та
50% - по факту доставки вантажу та
підписання акту виконаних робіт. Акт
виконаних робіт за заявкою №376 був
підписаний сторонами 18.10.2012р., тобто
строк остаточної оплати за заявкою №376
- 18.10.2012р. За заявкою №380 строк кінцевої
оплати - протягом 5 банківських днів з
моменту підписання акту. Акт за заявкою
№380 підписаний 10.11.2012р., тобто оплата за
даною заявкою мала бути здійснена до
17.11.2012р. включно.

Відповідач-1 здійснив наступні
платежі: по рахунку №0000373 - 16.10.2012р.
сплатив 24 000,00 грн (а.с.36) та 02.07.2013р. - 5000,00
(а.с.50), по рахунку №0000362: 03.10.2013р. - 40 000,00
грн, 08.11.2012р. - 4000,00 грн, 23.11.2013р. - 4000,00
грн, 20.03.2013р. - 9300,00 грн, 02.07.2013р. - 5000,00 грн,
16.07.2013р. - 10 000,00 грн, 30.07.2013р. - 42 700,00 грн
(а.с. 37-40, 50- 53). За надані послуги
Відповідач-1 розрахувався у повному
обсязі, сплачено усього 144 000,00 грн,
проте з істотним порушенням
обумовлених строків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 216-217, 230-231
Господарського кодексу України
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання, шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Пунктом 4.7. Договору визначено, що при
недотриманні Відповідачем-1 умов
оплати за Договором, він зобов'язаний
сплатити пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ за час
прострочення виконання зобов'язання з
моменту доставки вантажу відповідно до
супровідних документів.

У зв`язку із порушенням строків оплати
за перевезення Позивач просить
стягнути пеню, нараховану на суму
заборгованості 62 700,00 грн, яка була
сплачена з 02.07.2013р. по 30.07.2013р., за 6
місяців прострочення відповідно до ч. 6
ст. 232 Господарського кодексу України в
сумі 4 702,50 грн. З урахування того, що
період нарахування пені за рахунком
№0000373 становить з 18.11.2012р. по 18.05.2013р., а
за рахунком №0000362 - з 19.10.2012р. по 19.04.2013р.
та фактично включає шестимісячний
строк, за який заборгованість
становила 62 700,00 грн, колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції та вважає правомірним
нарахування пені за заявлений
Позивачем період у сумі 4 702,50 грн.

24.06.2011р. між Позивачем та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 (надалі -
Відповідач-2) був укладений договір
поруки №0012, за яким у разі порушення
зобов'язання, в якому Відповідач-1 є
боржником, Відповідач -2 несе солідарну
відповідальність з Відповідачем-1 за
прострочення виконання зобов'язань
(штрафу) в межах 300,00 грн.

З метою досудового врегулювання
даного спору, 20.12.2012р.
Відповідачеві -2 вручено вимогу №0015
від 20.12.2012р. про сплату боргу за надані
Відповідачеві-1 послуги за Договором в
межах його відповідальності - 300,00 грн.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу
України у разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Таким чином, судом першої інстанції
було правомірно стягнуто з
Відповідача-2 пеню в межах його
відповідальності за договором поруки -
300 грн та пеню з Відповідача-1 - 4 402,50
грн.

Відповідно до п.4.4. Договору за кожен
день простою з вини Відповідача-1, що
визначається із розрахунку умов,
обумовлених заявкою, або якщо
загальний час завантаження,
розвантаження та митного огляду
перевищує 96 годин, Відповідач-1
зобов`язаний сплатити Позивачу штраф в
розмірі 800,00 грн за кожен день.

В матеріалах справи містяться листи
Позивача № 52 від 23.07.2012р., №61 від
20.08.2012р., №75 16.10.2012р. (а.с. 32-34), якими він
повідомляв Відповідача про те, що
вантаж з митного терміналу м. Ярославль
(РФ) відпущено лише 05.05.2012р., а доставку
товару здійснено 06.05.2012р., про що було
складено акт виконаних робіт №135 від
06.05.2012р. Внаслідок затримки спричинено
понаднормовий простій чотирьох
автомобілів з вантажем на 3 доби. Тому,
керуючись пунктом 4.4. Договору,
Позивачем нараховано штраф у сумі - 9
600,00 грн, який він просить стягнути з
Відповідача-1.

В обґрунтування позовних вимог про
стягнення штрафу 9600,00 грн та судових
витрат у розмірі - 1 617,00 грн Позивач
посилається на рішення господарського
суду Київської області від 16.05.2013р. у
справі №911/930/13, яким стягнуто з
Позивача на користь ТОВ "Васт-Транс"
штраф за понаднормовий простій
транспортних засобів на митному
переході м. Ярославль (РФ) у розмірі - 5
800,00 грн та судові витрати у розмірі - 1
617,00 грн. Вказане рішення, на думку
Позивача, є преюдиційним доказом вини
Відповідача-1 в понаднормовому простої.

Частиною 2 статті 35 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що факти, встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, що вирішує господарські спори)
при розгляді однієї справи не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів за участю тих же сторін.

Оскільки, спір у справі №911/930/13
вирішувався між іншими сторонами,
відповідач-1 не був залучений до участі
у справі, то факти, встановлені
рішенням Господарського суду
Київської області від 16.05.2013р. у цій
справи не можуть бути преюдиційними
фактами для даної справи, тобто такими,
що не підлягають доведенню. Крім того, з
цього рішення суду не вбачається
пов'язаності даних справ, в ньому не
зазначено, хто був замовником
перевезення, маршрути, інші дані, які б
давали змогу зробити висновок, що спір
стосувався саме перевезень, які
розглядаються у справі №904/7990/13,
оскільки ТОВ "Васт-Транс" та ТОВ
"Гудвей-Транс" працюють на ринку
транспортних та експедиційних послуг
та можуть мати і інші замовлення.

Вина Відповідача-1 в понаднормовому
простої, що є підставою для
відповідальності згідно п. 4.4. договору,
вказаним рішенням суду не встановлена,
як і не доведена позивачем. З
урахуванням наведеного апеляційний
суд не вбачає підстав для стягнення
штрафу з Відповідача-1 на підставі п.4.4.
Договору.

04.12.2013р. Відповідачем-1 до суду першої
інстанції було подано заяву про
застосування спеціальної позовної
давності в один рік щодо стягнення
штрафу - 9600 грн (ст. 258 Цивільного
кодексу України). Відповідачем
правомірно зазначено про сплив
позовної давності щодо цих вимог, проте
суд не застосовує позовну давність до
вимог, правомірність стягнення яких
судом не встановлена. В позові слід
відмовити саме з підстав
неправомірності вимог.

Щодо вимог про стягнення збитків - 1
617,00 грн. (сплачений судовий збір у
справі №911/930/13) апеляційний суд
зазначає наступне.

Згідно зі ст.224 ГК України учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено. Під збитками
розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Для застосування такої
відповідальності, як відшкодування
збитків, потрібна наявність повного
складу цивільного правопорушення,
як-то: протиправна поведінка; збитки;
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою заподіювача та збитками;
вина. За відсутності хоча б одного з цих
елементів цивільна відповідальність
не настає.

У зв`язку з наведеним, апеляційний
суд погоджується з позицією суду
першої інстанції щодо відсутності
складової цивільного правопорушення
для стягнення збитків - 1617 грн, оскільки
з рішення господарського суду
Київської області не вбачається
причинно-наслідкового зв`язку між
стягненням цієї суми з Позивача та
діями Відповідача-1, а також не
встановлена його вина.

Заява про уточнення позовних вимог
від 09.12.2013р. правомірно не прийнята
господарським судом до розгляду,
оскільки була подана після початку
розгляду справи по суті (протокол
судового засідання від 18.11.2013р., а.с. 68)
без дотримання вимог ст.ст. 54-56
Господарського процесуального кодексу
України.

Апелянт безпідставно вважає свою
заяву як заяву про зменшення позовних
вимог. По своїй суті вона є заявою про
зміну предмету позову в частині
стягнення штрафу 9600 грн на стягнення
збитків - 5800 грн.

Як зазначено в п.3.10, 3.12 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №18 від 16.12.2011р. «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» під
збільшенням або зменшенням розміру
позовних вимог слід розуміти
відповідно збільшення або зменшення
кількісних показників за тією ж самою
вимогою, яку було заявлено в позовній
заяві. Під предметом позову
розуміється певна матеріально-правова
вимога позивача до відповідача,
стосовно якої позивач просить прийняти
судове рішення. Відтак, зміна предмету
позову означає зміну вимоги, з якою
позивач звернувся до відповідача.
Штраф та збитки - є різними
матеріально-правовими вимогами, а,
отже, вказана заява позивача є за своєю
суттю заявою про зміну предмету позову.

З огляду на наведене, доводи апелянта,
викладені в апеляційній скарзі,
колегією суддів відхиляються.

В силу ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України позивачем правомірно заявлені
до стягнення та задоволені судом 3%
річних за весь час прострочення
виконання грошового зобов'язання, які
за період прострочення з 19.11.2012р. по
30.07.2013р. у сукупності по сумам
прострочення з урахуванням здійснених
за цей час оплат становлять 1279,30 грн.

Враховуючи викладене, підстав для
скасування чи зміни рішення суду
відповідно до ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України не
вбачається. Апеляційну скаргу слід
залишити без задоволення, а рішення
суду - без змін.

Судові витрати по апеляційній
скарзі покладаються на Позивача.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "ГУДВЕЙ
ТРАНС" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 16.12.2013р.
у справі № 904/7990/13 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з часу
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
господарського суду України через
Дніпропетровський апеляційний
господарський суд протягом
двадцятиденного строку з дати її
прийняття.

Повний текст постанови складений
24.03.2014р.

Головуючий суддя
Л.П. Широбокова

Суддя
І.Л. Кузнєцова

Суддя
Е.В. Орєшкіна