ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2014
Справа № 917/153/14

м. Полтава

за позовом Приватного акціонерного
товариства "Комбінат виробничих
підприємств", 38762, Полтавська область,
Полтавський район, с. Терешки, вул.
Шевченка, буд.18

до Приватного акціонерного товариства
"Пересувна механізована колона 171", 37300,
Полтавська область, м. Гадяч, вул.
Гагаріна, буд.57

про стягнення 59760,00 грн.

Суддя Пушко І.І.

Представники:

Від позивача: Шиян В.В.,
довіреність від 08.01.2014 року;

Від відповідача: Ляскало М.А.,
довіреність № 88 від 19.03.2014 року.

Суть справи: Розглядається позовна
заява про стягнення з відповідача
заборгованості в сумі 59760,00 грн., за
договором купівлі-продажу №7-18 від
10.06.2010 року, з яких: 49800,00 грн. - основний
борг; 9960,00 грн. - штраф.

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним, на думку позивача,
виконанням відповідачем договірних
зобов'язань щодо оплати отриманого
товару у зв'язку з чим позивач вказує на
існування заборгованості та підстави
для нарахування штрафу.

Відповідач проти заявлених вимог
заперечував, просив суд у позові
відмовити, посилаючись на пропуск
позивачем строку позовної давності,
встановленої ст. ст. 256, 267 ЦК України,
про застосування якої подав відповідне
письмове клопотання. Зокрема,
відповідач стверджує, що виходячи з
умов договору, згідно якого розрахунки
за кожну передану партію товару
повинні здійснюватися в безготівковій
формі шляхом перерахування коштів на
поточний рахунок продавця з
відстрочкою платежу в 15 календарних
днів з моменту отримання товару за
накладною, строк позовної давності
стосовно заявленої позивачем вимоги
про стягнення заборгованості за
накладними в сумі 49 800,00 грн. сплив, в
підтвердження чого наводить дати
часткових розрахунків та відповідні
дати спливу позовної давності по
кожній накладній. Відповідач також
зазначив, що ним було відображено в
бухгалтерському обліку дохід від
списання кредиторської заборгованості
та списано з балансу підприємства
кредиторську заборгованість перед ПП
"Комбінат виробничих підприємств",
термін позовної давності якої минув.

Розглянувши матеріали справи, суд
встановив.

Між сторонами по справі укладено
договір купівлі-продажу № 7-18 від 10.06.2010
року (далі - Договір), згідно якого
продавець (позивач) зобов'язався
продати, а покупець (відповідач)
прийняти і оплатити в строк та на
умовах, що обговорені даним договором,
залізобетонні плити кріплення
відкосів ПКУ 30-20 розміром 3000х2000х100мм
(далі - товар).

Ціна одиниці товару вказується в
специфікаціях до договору, що є його
невід'ємною частиною. Також, ціна
товару вказується у рахунку-фактурі, що
видається покупцеві на протязі 1
календарного дня з моменту підписання
кожної специфікації. Факсимільна копія
рахунку має силу оригіналу до моменту
отримання покупцем оригіналу (п. 3.1.
Договору).

Сторонами узгоджено, що точна сума
договору складається з суми вартості
товару у всіх накладних, за якими буде
переданий товар (п. 3.5 Договору).

Покупець сплачує продавцю вартість
кожної партії отриманого товару на
умові 50% передплати та на решту 50 %
вартості партії товару надається
відстрочка платежу на строк 15
календарних днів з моменту отримання
товару за накладною. Зобов'язання по
оплаті наступають за кожною окремою
накладною після закінчення періоду
відстрочки платежу (п. 4.2., 4.3. Договору).

У випадку порушення покупцем
визначеного п. 4.2. Договору строку
оплати за товар більше ніж на 30
календарних днів - він сплачує
неустойку в розмірі 20 % від суми
несплаченої заборгованості та пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла в період прострочки, за
кожен день прострочення оплати, від
несплаченої суми боргу (п. 6.2. Договору).
За п. 6.5. Договору сторони домовились
про встановлення позовної давності,
яка застосовується до вимог,
передбачених цією статтею договору (в
тому числі про стягнення пені та
штрафів) в 36 місяців.

На виконання умов Договору, за
довіреністю № 48 від 21.06.2010 року, №63 від
16.07.2010 року, №144 від 18.10.2010 року (а.с. 15-17)
відповідач отримав від позивача у
власність товар на загальну суму 255690,44
грн. Товар був переданий за товарними
накладними №1186 від 16.07.2010 року, №1195 від
19.07.2010 року, № 987 від 24.06.2010 року, №1964 від
19.10.2010 року, (а.с. 11-14).

Зазначені накладні свідчать про
узгодження сторонами ціни, кількості,
найменування товару.

Як свідчать матеріали справи товар
отримувався відповідачем без будь-яких
зауважень щодо його кількості чи
якості.

Судом береться до уваги, що укладений
між сторонами Договір за своєю
правовою природою є договором
купівлі-продажу.

Виходячи зі ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно з п. 1 ст. 692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно зі статтею 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір
є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом враховується, що згідно п. 4.2., 4.3.
Договору строк сплати отриманого
товару за накладними на момент
звернення з позовом до суду настав, а
відповідач вважається таким, що
прострочив грошове зобов'язання.

Суд зобов'язував позивача ухвалою від
04.02.2014 року надати акти звірки
взаєморозрахунків з відповідачем,
підписання яких передбачає п.4.4
Договору, а за їх відсутності -
провести звірку розрахунків з
відповідачем. Проте такі акти позивач
не надав, посилаючись на їх
відсутність, також не був підписаним зі
сторони відповідача акт звірки
розрахунків, що направляв відповідач
супровідним листом 18.02.2014 року (а.с. 26-28).

За розрахунком позивача (а.с. 3)
відповідач погасив заборгованість на
суму 205890,44 грн., що підтверджується
банківськими виписками (а.с. 29-36), на
наявність інших доказів оплати сторони
не посилаються.

Таким чином, матеріалами справи
підтверджено, що позивач передав
відповідачу у власність товар, а
відповідач не виконав належним чином
своїх зобов'язань за Договором, а саме
не сплатив у повному обсязі вартість
отриманого товару, в зв'язку з чим
станом на момент розгляду справи в суді
відповідач заборгував позивачу кошти в
сумі в сумі 49800,00 грн.

В свою чергу, відповідач просить
застосувати до вимог позивача
трирічний строк позовної давності.

Так, згідно ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Загальне правило початку перебігу
позовної давності міститься у ч. 1 ст. 261
ЦК України: перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

В ч. 3 ст. 267 ЦК України передбачено
правило, згідно з яким позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
судом рішення.

При розгляді справи по суті судом були
враховані наступні обставини.

В наданих позивачем виписках банку
щодо надходжень грошових коштів на
розрахунковий рахунок позивача (а.с.
29-36) вбачається, що відповідачем було
здійснено оплату 04.02.2011р. на суму 34000
грн. та 10.02.2011 р. на суму 2000 грн. з
зазначенням підстави платежу "за
матеріалами згідно рахунку № 1195 від
1.07.2010р.".

Відповідні рахунки щодо поставки
товарів згідно товарних накладних № 987
від 24.06.2010 року, № 1186 від 16.07.2010 року, №1195
від 19.07.2010 року, № 1964 від 19.10.2010 року суд
витребував ухвалою від 20.03.2014 року, але
їх надано сторонами не було.

В зв'язку з цим суд виходить з того, що
номер рахунку, який зазначався
відповідачем як підстава платежу в
платіжному дорученні, відповідає
аналогічному номеру накладної на
передачу товару, оскільки жодною із
сторін не доведено інше.

За таких обставин, вартість товару на
суму 34680 грн., отриманого по накладній №
1195 від 19.07.2010р., була сплачена
відповідачем повністю 04.02.2011р. та
10.02.2011р. Таким чином позовні вимоги
стосовно стягнення заборгованості за
товар, переданий за цією накладною, є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають.

Як свідчать надані позивачем
банківські виписки, жоден з платежів,
здійснених відповідачем з 03.08.2010р., на
які посилається позивач в позовній
заяві, не містив посилання на рахунок з
номерами 987 від 24.06.2010р. та 1964 від 19.10.2010р.

Отже, суд констатує, що в матеріалах
справи відсутні докази оплати
відповідачем товару, отриманого по
накладним № 987 від 24.06.2010р. та № 1964 від
19.10.2010 року.

Таким чином, строк позовної давності в
частині вимог про оплату товару,
отриманого за цими накладними,
розпочав свій перебіг після закінчення
15 календарних днів з моменту отримання
товару по кожній з цих накладних, тобто
з 10.07.2010 року та 04.11.2010 року відповідно
(ст.253 ЦК України)

Ст.257 ЦК України передбачено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки,
такий же строк позовної давності (36
місяців) був встановлений угодою
сторін (п. 6.5. Договору).

Враховуючи те, що позов було подано
позивачем 03.02.2014р. (згідно з відбитком
штемпеля реєстрації вхідної
кореспонденції канцелярії
господарського суду), строк позовної
давності за вказаними вимогами є
пропущеним на момент надання позову.

Платежі з посиланням на рахунок № 1186
від 16.07.2010р. були здійснені
відповідачем 03.11.2010р. та 31.01.11р., про що
свідчать надані позивачем банківські
виписки.

Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

За змістом п.4.4.1. Постанови Пленуму ВГСУ
"Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів" № 10
від 29.05.2013року, у дослідженні обставин,
пов'язаних із вчиненням зобов'язаною
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку
(частина перша статті 264 ЦК України),
господарському суду необхідно у
кожному випадку встановлювати, коли
конкретно вчинені боржником
відповідні дії, маючи на увазі, що
переривання перебігу позовної
давності може мати місце лише в межах
строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу
або іншого обов'язку, можуть, з
урахуванням конкретних обставин
справи, зокрема, належати часткова
сплата боржником або з його згоди іншою
особою основного боргу та/або сум
санкцій. При цьому якщо виконання
зобов'язання передбачалося частинами
або у вигляді періодичних платежів і
боржник вчинив дії, що свідчать про
визнання лише певної частини (чи
періодичного платежу), то такі дії не
можуть бути підставою для переривання
перебігу позовної давності стосовно
інших (невизнаних) частин платежу.

Суд прийшов до висновку, що строк
позовної давності стосовно вимог про
оплату товару, отриманого по накладній
№ 1186 від 16.07.2010р., перервався 31.01.2011р.,
розпочав свій перебіг заново з 01.02.2011р.
відповідно до ч.3 ст.264, ч.1 ст.260, ч.1 ст.253
ЦК України, закінчив свій перебіг
відповідно 01.02.2014р. (ч.1 ст.254 ЦК України)
та є пропущеним на день подання позову
(03.02.2014р.).

Стосовно вимог про стягнення 9960,00 грн.
штрафу, передбаченого п. п.6.2 договору,
суд вважає за необхідне зазначити
наступне.

Право вимоги штрафу виникло у позивача
після закінчення 30 днів з моменту
закінчення 15 денного строку оплати,
встановленого п.4.2 договору по кожній
накладній окремо.

Відповідачем не здійснювалися платежі
щодо часткової сплати штрафу та не
вчинялись дії, які б свідчили про
визнання вимог про його стягнення.

Отже, строк позовної давності по
вимогам про стягнення штрафу є
пропущеними.

Частина 3 ст. 267 ЦК України визначає, що
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За таких обставин, враховуючи те, що
строк позовної давності за вимогами,
заявленими позивачем, є пропущеним, а
відповідачем подана заява про
застосування строку позовної давності,
позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

Крім того, згідно ст.266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна
давність спливла і до додаткової
вимоги (стягнення неустойки,
накладення стягнення на заставлене
майно тощо).

Таким чином, суд, керуючись п. 4 ст.267 ЦК
України, дійшов висновку, що в
задоволенні позову слід відмовити
повністю.

Судові витрати покладаються
відповідно до ст. 44, частини 5 ст. 49 ГПК
України, на позивача.

Керуючись ст.ст. 44 (ч.5), 49, 82-85 ГПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Суддя
Пушко І.І.