КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2014 р. Справа№ 911/46/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Єршова С.В. - за дов.

від відповідача: Павлюк І.І. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу
Дочірнього підприємства
«Києво-Святошинське управління по
експлуатації газового господарства»
Публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Київоблгаз»

на рішення Господарського суду
Київської області від 29.01.2014

у справі № 911/46/14 (суддя Мальована Л.Я.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України»

до Дочірнього підприємства
«Києво-Святошинське управління по
експлуатації газового господарства»
Публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Київоблгаз»

про стягнення 101 324 грн. 47 коп.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» (далі, позивач)
звернулось до Дочірнього підприємства
«Києво-Святошинське управління по
експлуатації газового господарства»
Публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Київоблгаз» (далі, відповідач) з
позовом про стягнення 3 % річних у
розмірі 5 821,96 грн., пені в сумі 29 109,78 грн.
та штрафу у розмірі 66 392,74 грн.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 29.01.2014
№ 911/46/14 позовну заяву було задоволено
повністю.

Присуджено до стягнення з Дочірнього
підприємства «Києво-Святошинське
управління по експлуатації газового
господарства ВАТ «Київоблгаз» на
користь Публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України» 29 109,78 грн.
пені, 66 392,74 грн. штрафу, 5 821,96 грн. трьох
відсотків річних, 2 026,49 грн. судового
збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
Дочірнє підприємство
«Києво-Святошинське управління по
експлуатації газового господарства»
Публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Київоблгаз» звернулося до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, відповідно до
якої просить рішення Господарського
суду Київської області від 29.01.2014 у
справі № 911/46/14 скасувати та припинити
провадження у справі.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
відповідача у справі № 911/46/14 було
передано на розгляд судді Київського
апеляційного господарського суду
Михальській Ю.Б.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
27.02.2014 для розгляду апеляційної скарги
у справі № 914/46/14 було сформовано
колегію суддів у складі головуючого
судді Михальської Ю.Б., суддів: Отрюха
Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 27.02.2014
апеляційну скаргу Дочірнього
підприємства «Києво-Святошинське
управління по експлуатації газового
господарства» Публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації «Київоблгаз» прийнято до
провадження, розгляд справи призначено
на 25.03.2014.

Представник позивача письмового
відзиву на апеляційну скаргу не надав,
у судовому засіданні просив у її
задоволенні відмовити, а рішення суду у
даній справі залишити без змін.

Представник відповідача підтримав
доводи, викладені у апеляційній скарзі,
просив її задовольнити, рішення суду
скасувати, а провадження у справі
припинити.

Розглянувши в судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи та зібрані у ній
докази, заслухавши пояснення
представників сторін, судова колегія
встановила наступне:

30.03.2012 між Публічним акціонерним
товариством «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України»
(продавцем) та Дочірнім підприємством
«Києво-Святошинське управління по
експлуатації газового господарства»
Публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Київоблгаз» (покупцем) укладено
договір купівлі-продажу природного
газу № 140005/12-ПР (далі, Договір) (том 1, а.с.
11-16), відповідно до умов якого позивач
зобов'язується передати у власність
відповідачу у 2012 році природний газ, а
покупець зобов'язується прийняти та
оплатити газ на умовах цього Договору.

Відповідно до пункту 1.2. Договору газ,
що продається за цим Договором,
використовується покупцем виключно
для подальшої реалізації промисловим
споживачам та іншим суб'єктам
господарювання, які є кінцевими
споживачами газу.

На виконання умов Договору позивач
передав у власність відповідача
природний газ на загальну суму 17 744 300,68
грн., що підтверджується наявними в
матеріалах справи копіями актів
приймання-передачі природного газу.

Згідно пункту 6.1. Договору оплата за
природний газ проводиться покупцем
виключно грошовими коштами в такому
порядку:

- оплата в розмірі 30 % від вартості
запланованих місячних обсягів
проводиться не пізніше ніж за 5
банківських днів до початку місяця
поставки газу;

- оплата в розмірі 70 % від вартості
запланованих місячних обсягів
проводиться в порядку, визначеному у
пункті 6.2. Договору.

Пунктом 6.2. договору встановлено, що
остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 20 числа
наступного за місяцем поставки газу.

Пунктами 7.1. та 7.2. Договору визначено,
що за невиконання або неналежне
виконання своїх зобов'язань за
договором сторони несуть
відповідальність згідно з цим
Договором і чинним законодавством
України.

У разі невиконання покупцем умов
пунктів 6.1., 6.2. цього Договору він у
безспірному порядку зобов'язується
сплатити продавцю крім суми
заборгованості пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня, від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 днів додатково
сплатити штраф у розмірі 7 відсотків
від суми простроченого платежу.

З матеріалів справи вбачається, що
продавець виконав свої зобов'язання з
поставки газу, а покупець прострочив
оплату отриманого газу, чим порушив
вимоги пункту 6.2. Договору. Зазначений
факт сторонами не заперечувався.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
задоволення позовних вимог позивача у
повному обсязі з огляду на наступне.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є таке
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 599 Цивільного
кодексу України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Відповідно до статті 527
Цивільного кодексу України боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту.

Зазначена норма кореспондується з
приписами статті 193 Господарського
кодексу України.

Так, у відповідності до частини 1 статті
193 Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

Згідно частини 2 статті 193
Господарського кодексу України кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язань, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Одним із видів господарських санкцій
згідно з частиною другою статті 217
Господарського кодексу України є
штрафні санкції, до яких віднесено
штраф та пеню (частина 1 статті 230
Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 549 Цивільного
кодексу України штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до
частини четвертої статті 231
Господарського кодексу України
встановлюється законом, а в разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини 6 статті 231
Господарського кодексу України
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Частиною 6 статті 232 Господарського
кодексу України визначено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Згідно статей 1, 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Можливість одночасного стягнення пені
та штрафу за порушення окремих видів
господарських зобов'язань передбачено
частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою статтею 627 Цивільного
кодексу України, коли сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Враховуючи вищезазначені норми закону
та умови Договору, а також ту обставину,
що відповідачем порушено вимоги
Договору щодо строків своєчасної
оплати за поставлений газ, колегія
суддів, перевіривши правильність
нарахування позивачем штрафу та пені,
погоджується з висновком суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог в частині стягнення з
відповідача 29 109,78 грн. пені та 66 392,74 грн.
штрафу.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Вимагати сплати суми боргу з
врахуванням індексу інфляції є правом
кредитора, яке він може реалізувати, а
може від нього відмовитися.

Вказана стаття також передбачає
можливість стягувати за прострочення
виконання грошового зобов'язання
проценти річних. Розмір процентів
річних визначається сторонами в
договорі. Якщо сторони в договорі не
передбачили сплату процентів річних та
їх розмір, підлягають сплаті три
проценти річних від простроченої суми
за весь час прострочення. Проценти
річних, передбачені статтею 625
Цивільного кодексу України, є
самостійною формою цивільно-правової
відповідальності за порушення
грошових зобов'язань та можуть
стягуватися поряд із пенею.

Таким чином, враховуючи доведеність
порушення відповідачем зобов'язання за
Договором, колегія суддів, перевіривши
здійснений позивачем розрахунок 3 %
річних, погоджується з висновком суду
першої інстанції про обґрунтованість
позовних вимог Публічного
акціонерного товариства «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України» про стягнення з Дочірнього
підприємства «Києво-Святошинське
управління по експлуатації газового
господарства» Публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації «Київоблгаз» 3% річних на
загальну суму 5 821,96 грн.

Також, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
відсутності підстав для задоволення
заявленої представником відповідача
заяви про зменшення розміру пені (том 1,
а.с. 86-88) з огляду на те, що відповідачем
не доведено та належним чином не
підтверджено документально тяжкого
фінансового становища Дочірнього
підприємства «Києво-Святошинське
управління по експлуатації газового
господарства Публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації «Київоблгаз».

У апеляційній скарзі відповідач
зазначає, що 28.01.2014 між ним та позивачем
укладена Додаткова угода № 2 до
Договору (далі, Додаткова угода) (том 1,
а.с. 118), якою продовжено строк
розрахунків за Договором до 31.01.2014.

Так, згідно змісту Додаткової угоди
сторони вирішили викласти абзац 2
пункту 6.2. статті 6 Договору у наступній
редакції: «Остаточний розрахунок за
фактично переданий газ за Договором
здійснюється до 31.01.2014».

Таким чином, апелянт зазначає, що
заборгованість за Договором від 30.03.2012
у нього відсутня, а нарахування
штрафних санкцій за Договором можливе
лише на заборгованість, що
обліковується за ним з 01.02.2014.

В обгрунтування неможливості подання
Додаткової угоди до суду першої
інстанції апелянт наголошує на тому, що
вона була отримана представником
відповідача після прийняття рішення у
справі, а тому і не могла бути подана до
суду.

З огляду на наведене, скаржник
зазначає, що на підставі пункту 1-1
частини 1 статті 80 Господарського
процесуального кодексу України
провадження у справі має бути
припинене у зв'язку з відсутністю
предмета спору.

Колегія суддів не приймає до уваги
вищезазначені доводи апелянта з огляду
на наступне.

Згідно статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно частини 1 статті 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Додаткові докази приймаються судом,
якщо заявник обгрунтував неможливість
їх подання суду першої інстанції з
причин, що не залежали від нього.

Обґрунтовуючи неможливість подання
доказів суду першої інстанції, особа,
яка бажає подати нові докази, має
довести обставини, що об'єктивно
перешкоджали їй подати ці докази
місцевому господарському суду.

Відповідно до пункту 9 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 7 від 17.05.2011 «Про деякі
питання практики застосування розділу
XII Господарського процесуального
кодексу України» у вирішенні питань
щодо прийняття додаткових доказів суд
апеляційної інстанції повинен повно і
всебічно з'ясовувати причини їх
неподання з урахуванням конкретних
обставин справи і об'єктивно оцінити
поважність цих причин. У разі прийняття
додаткових доказів у постанові
апеляційної інстанції мають
зазначатися підстави такого прийняття.

Відповідно до частини 3 статті 22
Господарського процесуального кодексу
України сторони зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Колегія суддів вважає
необґрунтованими доводи відповідача
стосовно неможливості подання
Додаткової угоди до суду першої
інстанції, оскільки зазначена угода
була укладена сторонами 28.01.2014, про що
свідчать їх підписи на угоді, завірені
печатками підприємств. Таким чином, про
факт існування Додаткової угоди
відповідачу було відомо ще 28.01.2014.
Водночас, під час судового засідання
суду першої інстанції у даній справі,
призначеному на 29.01.2014, відповідач про
зазначену обставину суд не повідомив.

З огляду на вищевикладене, враховуючи
те, що обов'язок по доказуванню
покладений на сторони судового
процесу, колегія суддів приходить до
висновку про те, що в силу зазначених
обставин, суду першої інстанції не було
та не могло бути відомо про існування
Додаткової угоди на дату прийняття ним
рішення у справі, а тому рішення
Господарського суду Київської області
від 29.01.2014 було прийняте у цілковитій
відповідності з нормами матеріального
та процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом поданих сторонами у
справі належних і допустимих доказів.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи
спір по суті заявлених позовних вимог,
суд першої інстанції повно та всебічно
дослідив обставини справи, дав їм
належну правову оцінку, дійшов
правильних висновків щодо прав та
обов'язків сторін, які грунтуються на
належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно частини 1 статті 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції про задоволення
позовних вимог Публічного
акціонерного товариства «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України», а заперечення скаржника,
викладені у апеляційній скарзі, не
приймає до уваги, оскільки останні не
спростовують висновків суду першої
інстанції станом на дату прийняття
рішення у справі.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає рішення суду по даній справі
обґрунтованим та таким, що відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи,
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається. Апеляційна скарга
Дочірнього підприємства
«Києво-Святошинське управління по
експлуатації газового господарства»
Публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Київоблгаз» є необґрунтованою та
задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього
підприємства «Києво-Святошинське
управління по експлуатації газового
господарства» Публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації «Київоблгаз» на рішення
Господарського суду Київської області
від 29.01.2014 у справі № 911/46/14 залишити без
задоволення.

Рішення Господарського суду Київської
області від 29.01.2014 у справі № 911/46/14
залишити без змін.

Матеріали справи № 911/46/14 повернути до
Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Ю.Б. Михальська

Судді
Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко