РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року
Справа № 906/1641/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя
Крейбух О.Г. , суддя Василишин А.Р.

при секретарі Мулявка М.П.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився

відповідача 1: представник не з'явився

відповідача 2: представник не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу позивача
ОСОБА_1 на рішення господарського суду
Житомирської області від 14.01.14р. у
справі № 906/1641/13 (суддя Соловей Л.А.)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача 1: Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Геозвягель"

до відповідача 2: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

про визнання недійсним договору оренди
нежитлового приміщення від 12.04.2012р. та
застосування наслідків недійсного
правочину шляхом стягнення 28480грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Житомирської області у справі №906/1641/13
від 14.01.14р. у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду
мотивоване тим, що позивачем не
доведено, що відповідачем було
порушено корпоративні права позивача
внаслідок укладення спірного Договору
(в порядку здійснення господарської
діяльності), у зв'язку з чим підстави
для задоволення позову відсутні.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням
суду першої інстанції, ОСОБА_1
звернувся до Рівненського
апеляційного господарського суду із
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції від 14.01.14р. у справі 906/1641/13 та
прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
рішення прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підлягає скасуванню. Крім того,
апелянт, як на підставу скасування
рішення суду першої інстанції,
посилається на те, що воно прийняте з
порушенням вимог чинного
законодавства України, при цьому суд
першої інстанції не в повному обсязі
з'ясував обставини справи, які мають
значення для правильного вирішення
господарського спору, неправильно та
неповно дослідив докази, що призвело до
невідповідності висновків суду
обставинам справи.

Представником відповідача 1 подано
відзив на апеляційну скаргу,
відповідно до якого він просить суд
рішення господарського суду
Житомирської області від 14.01.14р.
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення з підстав, викладених у
відзиві.

Відповідач 2 не скористався правом
подачі письмового відзиву на
апеляційну скаргу, що у відповідності
ч.2 ст.96 Господарського процесуального
кодексу України не перешкоджає
перегляду судового акту.

Представники сторін у судове засідання
не з'явилися.

В судовому засіданні з'ясовано, що
повідомлення про надіслання ухвали про
прийняття апеляційної скарги до
провадження із зазначенням дати та
часу судового засідання, які
направлялися на адреси апелянта та
відповідача 2, повернулися до суду з
відміткою "за закінченням терміну
зберігання" (а.с. 162-163, 165-166).

Відповідно до абз. 1,3 п.3.9.1. постанови
пленуму Вищого господарського суду
України №18 від 26.12.2011 року особи, які
беруть участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64
ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Оскільки явка сторін в судове
засідання обов'язковою не визнавалася,
сторони належним чином були
повідомлені про день, час і місце
розгляду апеляційної скарги, клопотань
про відкладення її розгляду до суду не
надходило, колегія суддів прийшла до
висновку про можливість розгляду
апеляційної скарги без участі сторін
за наявними матеріалами.

Рівненський апеляційний господарський
суд, розглянувши доводи апеляційної
скарги, заперечення на апеляційну
скаргу, дослідивши наявні матеріали
справи, перевіривши повноту
встановлення обставин справи та їх
юридичну оцінку, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, вважає, що
рішення господарського суду
Житомирської області від 14.01.14р. у даній
справі слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу скаржника - без
задоволення, виходячи з наступного.

Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Аналізуючи надані докази, оцінюючи їх у
сукупності, колегією суддів
апеляційної інстанції взято до уваги
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
товариство з обмеженою
відповідальністю "Геозвягель"
засноване фізичними особами
учасниками ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.99-100).

Згідно із п. 8.1 Статуту ТОВ "Геозвягель",
для забезпечення діяльності
товариства за рахунок вкладів
учасників створюється статутний
капітал у розмірі 2000,00 грн. Частка
кожного з учасників складає 50%, що
становить 1000,00 грн.

Метою діяльності товариства є
отримання прибутку від господарської
діяльності товариства (п.6.1 Статуту).

12.04.2012 року між фізичною
особою-підприємством ОСОБА_2
(наймодавець, відповідач 2) та
товариством з обмеженою
відповідальністю "Геозвягель", (наймач,
відповідач 1) укладено договір найму
(оренди) нежитлового приміщення
(а.с.54-56), за умовами якого наймодавець
зобов'язався передати, а наймач
прийняти у тимчасове платне
користування майно, обумовлене цим
договором, яке належить наймодавцю на
праві приватної власності на
розташованій земельній ділянці площею
0,0030 га (п.1.1 Договору).

Предметом найму (оренди) є нерухоме
майно, а саме: нежитлове приміщення,
магазин "ІНФОРМАЦІЯ_1", загальною
площею, 30 кв.м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 (п.1.3 Договору).

Пунктом 2.2 договору сторони встановили,
що загальний розмір орендної плати за
користування приміщенням становить
1500,00 грн.

Додатковою угодою №1 до договору
оренди від 12.04.2012 року сторони
збільшили розмір орендної плати до 2000,00
грн. (а.с.57).

На виконання умов договору оренди
нежитлового приміщення від 12.04.2012 року
ФОП ОСОБА_2 передав, а ТОВ "Геозвягель"
прийняв приміщення, розташоване за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 30
кв.м. Актами приймання-передачі
виконаних послуг до договору від
12.04.2012р. підтверджується надання послуг
з оренди вищевказаного приміщення
(а.с.58-73).

В свою чергу, ТОВ "Геозвягель" сплатило
ФОП ОСОБА_2 орендні платежі на загальну
суму 28450,00 грн., що підтверджується
квитанціями та видатковими касовими
ордерами (а.с.58-74 на звороті).

Слід зазначити, що дія договору оренди
від 12.04.2012 року припинена за взаємною
згодою сторін з 01.11.2013 року, про що
свідчить підписана між сторонами
Додаткова угода до Договору оренди
нежитлового приміщення від 12.04.2012 року
(а.с.132).

Згідно акту прийому-передачі
приміщення від 29.10.2013 року наймач
повернув, а наймодавець прийняв
приміщення, що є предметом оренди, і
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 30 кв.м. (а.с.133).

Перевірку взаємовідносин
відповідачів, у тому числі, за
укладеним договором оренди від 12.04.2012
року проведено Новоград-Волинською
ОДПІ Головного управління Міндоходів у
Житомирській області Міністерства
доходів і зборів України, про що
складено акт від 26.09.2013 року
№628/22-00/37808277 (а.с.29-49).

Позивач вважає, що укладеним договором
порушено його корпоративні права на
управління товариством та на отримання
доходів (дивідендів) від господарської
діяльності, оскільки, на думку
позивача, укладення директором ТОВ
"Геозвягель" правочинів на суму більше
1000,00грн. потребує рішення загальних
зборів учасників товариства. Також
зазначає, що загальні збори щодо
прийняття рішення про укладання
Договору оренди від 12.04.2013р. не
проводились, а сума платежів за угодою
за період з 12.04.2012р. по червень 2013р.
склала 28480,00грн., що перевищує 50%
статутного капіталу товариства.

Зважаючи, що підставами для визнання
недійсним договору оренди майна за
застосування наслідків його
недійсності позивач вказує порушення
його права, як учасника Товариства на
участь в управління справами
Товариства та на отримання дивідендів,
слід зазначити наступне.

У відповідності до ч.1 статті 167
Господарського кодексу України
корпоративні права - це права особи,
частка якої визначається у статутному
капіталі (майні) господарської
організації, що включають
правомочності на участь цієї особи в
управлінні господарською
організацією, отримання певної частки
прибутку (дивідендів) даної
організації та активів у разі
ліквідації останньої відповідно до
закону, а також інші правомочності,
передбачені законом та статутними
документами.

За приписами статті 116 Цивільного
кодексу України учасники
господарського товариства мають право
у порядку, встановленому установчим
документом товариства та законом,
зокрема: брати участь в управлінні
товариством у порядку, визначеному в
установчому документі, крім випадків,
встановлених законом; брати участь у
розподілі прибутку товариства і
одержувати його частину (дивіденди);
одержувати інформацію про діяльність
товариства у порядку, встановленому
установчим документом. Учасники
господарського товариства можуть
також мати інші права, встановлені
установчим документом товариства та
законом.

Аналогічні права передбачені ст. 10
Закону України "Про господарські
товариства" та п. 3.1. Статуту Товариства.

Як вбачається із зареєстрованого 05.12.2011
Статуту ТОВ "Геозвягель" та Витягу з
ЄДР, учасниками останнього є ОСОБА_3 та
ОСОБА_1, із частками у статутному
капіталі Товариства 50%. При цьому
ОСОБА_3 є директором ТОВ.

Згідно ч.1 ст.92 ЦК України, юридична
особа набуває цивільних прав та
обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.
Порядок створення органів юридичної
особи встановлюється установчими
документами та законом.

За ч.3 ст. 92 ЦК України, орган або особа,
яка відповідно до установчих
документів юридичної особи чи закону
виступає від її імені, зобов'язана
діяти в інтересах юридичної особи,
добросовісно і розумно та не
перевищувати своїх повноважень.

Вищим органом товариства є загальні
збори учасників. Вони складаються з
учасників товариств або призначених
ними представників. Загальні збори
мають право приймати рішення з усіх
питань діяльності товариства, у числі і
з тих, що передані загальними зборами
до компетенції виконавчого органу
(п.15.1, п.15.7 Статуту).

Відповідно до п.15.8 Статуту, загальні
збори скликаються не рідше двох разів
на рік. Позачергові загальні збори
скликаються головою товариства у разі
неплатоспроможності товариства, а
також у будь-якому іншому випадку, якщо
цього потребують інтереси товариства в
цілому, зокрема, якщо виникає загроза
значного скорочення статутного
капіталу. Загальні збори повинні також
скликатися на вимогу виконавчого
органу.

У п.15.10 Статуту передбачено, що питання,
віднесені до виключної компетенції
загальних зборів, не можуть бути
передані для вирішення виконавчому
органу товариства.

Згідно п.16.1 Статуту, виконавчим органом
товариства є директор, який обирається
загальними зборами учасників
безстроково та здійснює поточне
керівництво його діяльністю і є
підзвітним загальним зборам. Зазначене
відповідає приписам ч.1 ст.62 Закону
України "Про господарські товариства".

У відповідності до п. 16.2. Статуту,
директор товариства вирішує усі
питання діяльності товариства, за
винятком тих, що належать до виключної
компетенції загальних зборів. Директор
підзвітний загальним зборам і
організовує виконання їх рішень.
Директор діє від імені Товариства в
межах, встановлених законодавством та
цим Статутом. Директор Товариства без
довіреності діє від імені Товариства
та представляє Товариство у всіх
державних органах, установах та
організаціях.

Пунктом 16.3. Статуту визначено
повноваження директора, згідно яких
останній має право, зокрема, приймати
рішення про укладення правочинів, у
тому числі договорів застави, продажу
основних засобів Товариства, кредитні
договори, тощо, на суму, що не перевищує
50% статутного капіталу Товариства.
Витягом з ЄДР за №985558 від 04.11.2013 року
також підтверджується, що ОСОБА_3 як
керівник товариства приймає рішення
про укладання правочинів, в тому числі
договорів застави, продажу основних
засобів товариства, кредитні договори
тощо, на суму, що не перевищує 50%
статутного капіталу товариства.

Згідно п.8.1. Статуту Товариства, для
забезпечення діяльності останнього за
рахунок вкладів Учасників створюється
Статутний капітал у розмірі 2000,00 (дві
тисячі гривень 00 копійок) гривень.

Таким чином, п.16.3 Статуту дійсно
встановлено обмеження на укладення
директором правочинів на суму до
1000,00грн.

При цьому підпунктом 6 п. 15.10. Статуту
визначено, що до виключної компетенції
Загальних зборів належить прийняття
рішення про укладення правочинів на
суму, що перевищує 50 відсотків
балансової вартості активів
Товариства за даними останньої
фінансової звітності.

Отже, у разі укладення правочинів на
суму більше 50% балансової вартості
активів товариства за даними останньої
фінансової звітності повинно
прийматись рішення загальних зборів, в
інших випадках, згідно абз.2 п.16.2
статуту, директор вирішує всі питання
діяльності товариства, за винятком тих,
які відносяться до виключної
компетенції загальних зборів,
одноособово.

Згідно Акту Новоград-Волинської
об'єднаної державної податкової
інспекції від 26.09.2013р. №628/22-00/37808277 "Про
результати позапланової виїзної
документальної перевірки товариства з
обмеженою відповідальністю
"Геозвягель" з питань дотримання вимог
податкового законодавства, валютного
та іншого законодавства за період з
01.01.2012р. по 30.06.2013р." (а.с.29-46), балансова
вартість активів ТОВ "Геозвягель"
станом на 01.01.2013р. склала 221700,00грн.
Тобто, у 2012 році до компетенції
Загальних зборів відповідача-1
належало прийняття рішення про
укладення правочину у розмірі понад
11850,00грн.

Матеріалами справи підтверджено, що за
період користування орендованим
приміщенням згідно Договору найму від
12.04.2012р. ТОВ "Геозвягель" сплатив ФОП
ОСОБА_2 28450,00грн. орендних платежів
(а.с.57-74), що перевищує 50% статутного
капіталу ТОВ, однак, не перевищує 50
відсотків балансової вартості активів
Товариства, що п.п. 6 п. 15.10. Статуту не
віднесено до компетенції загальних
зборів.

За вказаного та виходячи з приписів п.
16.2. Статуту товариства, суд приходить
до висновку, що саме цим пунктом
Статуту узгоджено повноваження
директора та загальних зборів на
прийняття рішень про укладення
правочинів.

Водночас, зважаючи на мотивацію позову,
суд вважає за доцільне зазначити, що
підпункт "і" ч.5 ст. 41 і ст. 59 Закону
України "Про господарські товариства"
до компетенції загальних зборів
учасників товариства з обмеженою
відповідальністю віднесено
затвердження договорів, укладених на
суму, що перевищує вказану в статуті
товариства. Статут Товариства не
містить положень щодо затвердження
укладених директором договорів.

Також слід зазначити, що за приписами
ч.2 ст.207 ЦК України правочини від імені
юридичної особи підписуються особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

В контексті змісту цієї правової норми
та положень ст.16 Статуту ТОВ
"Геозвягель" директор є тією особою, яка
підписує правочини від імені юридичної
особи та скріплює його печаткою,
незалежно від того, який орган
(загальні збори чи виконавчий орган)
прийняв рішення про вчинення такого
правочину.

Вимоги частини 2 статті 203 ЦК України
про те, що особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності та ч.3 ст.92 ЦК
України про те, що орган або особа, яка
відповідно до установчих документів
юридичної особи виступає від її імені,
зобов'язана не перевищувати своїх
повноважень, поширюються виключно на
виконавчий орган товариства з
обмеженою відповідальністю, оскільки
загальні збори учасників товариства
мають право приймати рішення з усіх
питань діяльності товариства, у тому
числі і з тих, що передані загальними
зборами до компетенції виконавчого
органу (ст.98 ЦК України, ст.59 Закону
України "Про господарські товариства",
п.15.7 Статуту).

За вказаного укладення договору оренди
майна директором узгоджується з
приписами ч.1 ст.638 ЦК України та не
суперечив вимогам ч.3 ст.92 ЦК України на
дату його вчинення (укладення) (абз.4 п.2.1
Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 року
№11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними").

Враховуючи вищевикладене, зокрема,
зміст п.16.2 Статуту ТОВ, те, що прийняття
рішення загальних зборів для укладення
оспорюваного договору чи його
затвердження Статутом Товариства та
законодавством в імперативному
порядку не передбачено, а також те, що
на дату звернення з позовом до суду
загальні збори, на розгляд яких
ставилося б питання про затвердження
спірного Договору, не проводилися,
наведені позивачем обставини не можуть
свідчити про порушення корпоративних
прав позивача на управління
Товариством.

Тобто, не знаходять свого
підтвердження доводи позивача про те,
що прийняття рішення про укладення
Договору оренди від 12.04.2012 директором
ТОВ "Геозвягель" без рішення загальних
зборів учасників товариства є
порушенням корпоративних прав
учасника на управління.

Що стосується посилань позивача на те,
що укладання директором ТОВ
"Геозвягель" спірного договору оренди
від 12.04.2012р. суперечить меті діяльності
товариства, порушує порядок розподілу
прибутку товариства та впливає на
права учасника щодо отримання доходів
від господарської діяльності
товариства (дивідендів), суд зазначає
таке.

Відповідно до п.6.1 статуту ТОВ
"Геозвягель", метою діяльності
товариства є отримання прибутку від
господарської діяльності Товариства.

Статтею 14 Статуту ТОВ "Геозвягель" (яка
кореспондується зі ст.15 Закону України
"Про господарські товариства") прибуток
товариства утворюється з надходжень
від господарської діяльності після
покриття матеріальних та прирівняних
до них витрат і витрат на оплату праці.
З балансового прибутку товариства
вносяться передбачені законодавством
України податки та інші платежі до
бюджету. Чистий прибуток, одержаний
після зазначених розрахунків,
залишається у повному розпорядження
товариства і розподіляється між його
учасниками пропорційно розмірам
часток у Статутному капіталі чи іншим
чином відповідно до рішення загальних.
Право на отримання частки прибутку
пропорційно частці кожного з учасників
мають особи, які є учасниками
товариства на початок строку виплати
дивідендів.

Відповідно до пункту "д" частини 5 та
частини 6 статті 41 Закону України "Про
господарські товариства", затвердження
річних результатів діяльності
акціонерного товариства, порядку
розподілу прибутку, строку та
порядку виплати частки прибутку
(дивідендів) належить до виключної
компетенції загальних зборів.

З протоколів загальних зборів
учасників ТОВ "Геозвягель" (а.с.104-110) та з
Акту Новоград-Волинської ОДПІ від
26.09.2013р. №628/22-00/37808277 (а.с.29-43) вбачається
та не заперечується сторонами, що у 2012
році загальними зборами приймались
рішення про виплату дивідендів, які
були повністю виплачено у розмірі
252000,00грн.

Отже, судом встановлено, що у 2012 році
позивач отримав дивіденди, а за
результатами 2013 році рішення стосовно
виплати дивідендів загальними зборами
ТОВ "Геозвягель" не приймалось, тому
посилання позивача про порушення його
корпоративного права в частині виплати
дивідендів є необґрунтованим.

Крім того, отримавши дивіденди від
діяльності Товариства, позивач
здійснив значущі дії, спрямовані на
схвалення спірного договору, який, як
він стверджує, був підписаний не
уповноваженою особою.

Таким чином позивачем не доведено, що
укладений договір оренди порушує його
права як учасника на отримання
дивідендів.

Прийняття директором товариства
рішення щодо оренди приміщення за
оспорюваним договором не порушує
корпоративних прав позивача; укладений
договір спрямований на досягнення
цілей товариства, в межах поточної
господарської діяльності, і не зменшує
обсягу майна товариства.

Статтею 15 ЦК України передбачено право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
не визначення або оспорювання. Під
захистом слід розуміти дії
уповноваженої особи, а також
діяльність органів та осіб, які у
передбаченому законом порядку
зобов'язані вжити заходів до
поновлення порушеного, оспорюваного чи
невизнаного цивільного права, особу,
яка такі права порушує.

Статтею 1 ГПК України встановлено, що
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи, мають право
звернутися до господарського суду
згідно із встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

За змістом ч.3 ст.215 ЦК України вимога
про визнання оспорюваного правочину
недійсним може бути заявлена як однією
зі сторін правочину, так і іншою
заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину (абз.5 п.5 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року №9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними").

Як зазначено в абз.2 п.3.5 Рішення
Конституційного Суду України від
01.12.2004р. №18-рп/2004 (справа про
охоронюваний законом інтерес) одним із
способів захисту інтересів є визнання
правочину недійсним.

Поняття "охоронюваний законом інтерес"
наведено у Рішенні КСУ від 01.12.2004р.
№18-рп/2004, відповідно до якого вказане
поняття необхідно розуміти як
прагнення до користування конкретним
матеріальним та/або нематеріальним
благом, як зумовлений загальним
змістом об'єктивного і прямо
неопосередкований у суб'єктивному
праві простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загально правовим засадам.

Під порушенням слід розуміти такий
стан суб'єктивного права, при якому
воно зазнало протиправного впливу з
боку правопорушника, внаслідок якого
суб'єктивне право уповноваженої особи
зазнало зменшення або ліквідації як
такого. Зазначені вище чинні норми
права передбачають необхідність
доведення наявності порушень прав і
інтересів позивача відповідачем при
його звернені з позовом до
господарського суду.

Таким чином, згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК
України, ст. 1 ГПК України, необхідною
умовою для задоволення позову є
наявність факту порушення або
оспорювання прав та інтересів позивача
у справі, на захист яких і спрямовано
звернення з позовом до суду. При цьому
позовні вимоги повинні знаходиться у
взаємозв'язку з порушенням права або
інтересу, тобто забезпечувати захист
та відновлення порушеного права у
встановлений законом спосіб.
Аналогічні приписи містяться і в ст. 20
ГК України.

Також вираховуючи приписи пункту 11
Постанови № 13 Пленуму Верховного Суду
України від 24.10.2008 "Про практику
розгляду судами корпоративних спорів"
зазначено, що вирішуючи спір по суті,
господарський суд, в першу чергу,
повинен встановити наявність в особи,
яка звернулася з позовом, суб'єктивного
матеріального права або законного
інтересу, на захист якого подано позов,
а також з'ясувати наявність чи
відсутність факту їх порушення або
оспорювання.

Тобто, навіть встановлення факту
недотримання у даному спорі приписів
ст.ст. 203, 215 ЦК України не може бути
підставою для задоволення вимог
позивача щодо визнання договору
недійсним, за відсутності порушення
корпоративних прав позивача, оскільки
в такому випадку, задоволення позову
суперечитиме приписам першого речення
п.51 Постанови.

Однак, позивач не довів, що укладеним
договором оренди порушено зазначені
ним інтереси як учасника товариства.
Відсутність або недоведеність факту
порушення права або інтересу є
підставою для відмови у позові.

Що стосується застосування наслідків
недійсності Договору, слід зазначити,
що оскільки позивач не є стороною
оспорюваного договору оренди майна, то
обраний ними спосіб захисту порушеного
права шляхом застосування реституції
не призведе до захисту порушеного
права, навіть якби судом було
встановлено факт такого порушення,
оскільки застосування наслідків
недійсності угоди (реституція) не
поширюється на права позивача (не
сторони договору).

Крім того, слід зазначити, що зі змісту
господарського договору випливає, що
зобов'язання за цим договором може бути
припинено лише на майбутнє, оскільки
неможливо повернути усе одержане за
ним (наприклад, вже здійснене
користування за договором майнового
найму (оренди), користування
електроенергією, спожиті послуги,
зберігання, здійснене за відповідним
договором, тощо) (п.2.7 Постанови Пленуму
ВГСУ від 29 травня 2013 року №11 "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів недійсними").

Суд вважає за доцільне зауважити, що
Договір оренди нежитлового приміщення
від 12.04.2012 року на час звернення з
позовом до суду виконано у повному
обсязі та припинив свою дію.

За вказаного, а також з урахуванням
відмови у вимозі визнати недійсним
договір оренди, є підставою для відмови
у вимозі про застосування реституції,
яка є похідною в даному спорі.

Відповідно до статей 33 та 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень належними та допустимими у
справі доказами.

Згідно ч.1 ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку, що позивачем не
доведено, що відповідачем було
порушено корпоративні права позивача
внаслідок укладення спірного Договору,
у зв'язку з чим підстави для
задоволення позову, з визначених
позивачем підстав, відсутні.

З огляду на зазначені правові
положення та встановлені обставини
справи апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що доводи,
викладені позивачем в апеляційній
скарзі, є необґрунтованими, оскільки
вони спростовуються зібраними по
справі доказами і не відповідають
вимогам закону.

Враховуючи наведене, Рівненський
апеляційний господарський суд вважає,
що рішення господарського суду першої
інстанції прийняте з врахуванням всіх
обставин справи та з дотриманням норм
чинного законодавства, а тому не вбачає
підстав для його зміни чи скасування.

Витрати по сплаті судового збору за
розгляд апеляційної скарги
покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від 30.01.14р.
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Житомирської області від 14 січня 2014
року у справі №906/1641/13 залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу №906/1641/13 повернути
господарському суду Житомирської
області.

Головуючий суддя
Юрчук М.І.

Суддя
Крейбух О.Г.

Суддя
Василишин А.Р.