Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "19" березня 2014 р.
Справа № 906/213/14

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Тимошенко О.М.

за участю представників сторін:

прокурор: Рудченко М.М. (посвідчення
№019274 від 05.08.13.)

від 1-го відповідача: Хижняк Н.І.
(довіреність №26/221 від 03.03.14.)

від 2-го відповідача: Гордійчук Я.В.
(довіреність №5 від 09.01.14.)

від 3-го відповідача: ОСОБА_3
(довіреність №894 від 03.03.14.)

розглянув у судовому засіданні в м.
Житомирі справу

за позовом Прокурора м.Житомира в
інтересах держави в особі

до 1)Виконавчого комітету Житомирської
міської ради (м.Житомир)

2) Комунального підприємства "Агенство
з управлінням майном" Житомирської
міської ради (м.Житомир)

3) Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4
(АДРЕСА_1

про визнання незаконним та скасування
рішення виконавчого комітету
Житомирської

міської ради, визнання недійсним
договору оренди нерухомого майна,
звільнення

приміщення

Прокурор м. Житомира в інтересах
держави звернувся до господарського
суду Житомирської області з позовом
про визнання незаконним та скасування
п.1.7.4 рішення виконавчого комітету
Житомирської міської ради №53 від 01.02.12,
про визнання недійсним договору оренди
нерухомого майна №1386 від 15.02.12, про
звільнення орендованого приміщення
відповідачем-3.

Позовні вимоги грунтуються на тому, що
оскарженим рішенням першого
відповідача надано дозвіл ФОП ОСОБА_4
на укладання договору оренди терміном
на 2 роки 11 місяців нежитлового
приміщення АДРЕСА_3 площею 42,8 кв.м під
склад всупереч ст. 63 Закону України
«Про освіту», у якій передбачено, що
об'єкти освіти і науки, що фінансуються
з бюджету , а також підрозділи,
технологічно пов'язані з навчальним та
науковим процесом, не підлягають
використанню не за призначенням.
Оскільки орендар в орендованому
приміщенні не надає освітніх послуг в
розумінні статті 2 Закону України «Про
освіту», оскаржене рішення першого
відповідача є таким, що суперечить
ст. 19 Конституції України та на
підставі п.10 ст. 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування» підлягає
визнанню недійсним в судовому порядку.
Укладений на підставі вказаного
рішення договір оренди нерухомого
майна № 1386 від 15.02.12 року між другим та
третім відповідачами не відповідає
вимогам ст. 203 Цивільного кодексу
України, а тому в силу приписів ч.1 ст. 215
цього Кодексу підлягає визнанню
недійсним в судовому порядку.

11.03.14 Виконавчий комітет Житомирської
міської ради подав відзив на позовну
заяву №21/1774 від 07.03.14, в якому просить
відмовити прокурору в задоволенні
позову, посилаючись на те, що під час
прийняття рішення про надання
відповідачу-3 приміщення школи в оренду
з боку балансоутримувача приміщення
заперечень не надходило, передане в
оренду приміщення не використовується
і не використовувалось для проведення
навчання, оскільки є підсобним
приміщенням. Згідно з Переліком послуг,
які можуть надаватися закладами
освіти, що належать до державної та
комунальної форми власності, що
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України №796 від 27.08.10,
навчальними закладами освіти можуть
надаватися послуги з надання в оренду
приміщень, споруд, обладнання, що
тимчасово не використовується у
навчально-виховній роботі, у разі коли
це не погіршує соціально-побутових
умов осіб, які навчаються або працюють
в навчальному закладі. (а.с.52-53).

11.03.14 ФОП ОСОБА_4 подав відзив на позовну
заяву, в якому відповідач просить
відмовити в задоволенні позову з
посиланням на те, що орендовані
приміщення визначені як складські і у
навчальному процесі не задіяні,
підприємцем виконуються умови
договору, проведено ремонт приміщення
(а.с.56-59).

У судовому засіданні 11.03.14
оголошувалась перерва до 19.03.14,
відповідно до ст. 77 ГПК України.

Прокурор у судових засіданнях позов
підтримав у повному обсязі з підстав,
викладених у позовній заяві.

Представник 1-го відповідача проти
позовних вимог прокурора заперечив у
відповідності до відзиву на позовну
заяву.

Представник 2-го відповідача проти
позову заперечив. Пояснив, що КП
"Агенство з управлінням майном" при
укладанні спірного договору оренди
керувалося рішенням виконавчого
комітету Житомирської міської ради №53
від 01.02.12.

Представник 3-го відповідача в
засіданні суду позов прокурора не
визнав з підстав викладених у відзиві
на позовну заяву. В судове засідання
19.03.14 не з'явився, причини не повідомив.

Заслухавши прокурора та представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Виконавчим комітетом Житомирської
міської ради 01 лютого 2012 року прийнято
рішення №53 "Про оренду комунального
майна та внесення змін в рішення
міськвиконкому" ( далі - рішення № 53),
пунктом 1.7.4. якого вирішено надати
дозвіл фізичній особі-підприємцю
ОСОБА_4 на укладення договору оренди
нежитлового приміщення площею 28,5 кв. м.
за адресою АДРЕСА_3 склад строком на 2
роки 11 місяців (а.с. 18).

Пунктом 4 рішення №53 вирішено
Комунальному підприємству "Агенство з
управління майном" Житомирської
міської ради укласти договори оренди з
орендарями.

Пунктом 5 рішення № 53 вирішено
керівникам комунальних установ
підписати акти приймання-передачі
орендованого майна з орендарями у день
укладання договору оренди та укласти
договори про відшкодування
експлуатаційних витрат.

15 лютого 2012 року між Комунальним
підприємством "Агенство з управління
майном" Житомирської міської ради як
орендодавцем та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 як орендарем
укладено Договір оренди нерухомого
майна №1386 ( далі - Договір оренди).

За умовами п.1.1. Договору оренди,
орендодавець передає, а орендар
приймає в строкове платне користування
нежитлове приміщення під склад за
адресою: АДРЕСА_3 (а.с.24).

За актом приймання-передачі від 15.02.12
року приміщення передане третьому
відповідачу у користування ( а.с. 27).

На підставі рішення Виконавчого
комітету Житомирської міської ради №585
від 04.12.13, 05 грудня 2013 року сторони
внесли зміни до договору оренди №1386,
змінивши п.1.1 договору в частині площі
переданого в оренду приміщення та
склали Акт про прередачу в орендду
відповідачу-3 приміщення площею 42,8кв.м.
(а.с.22,29,30).

У Статуті балансоутримувача
орендованого майна - Житомирської
вечірньої загальноосвітньої школи
ІІ-ІІІ ступенів №2 (ВЗОШ №2) зазначено,
що загальноосвітній заклад забезпечує
реалізацію права громадян на загальну
освіту і виховання в інтересах особи,
суспільства та держави. Засновником
ВЗОШ № 2 є Житомирська міська рада.
Юридична адреса школи: АДРЕСА_3 (а.
с.31).

Приміщення, яке знаходиться по АДРЕСА_3,
належить Територіальній громаді
м.Житомира в особі Житомирської
міської ради в оперативному управлінні
вечірньої загальноосвітньої школи
ІІ-ІІІ ступенів №2, що підтверджується
свідоцтвом про право власності від
20.12.12 та витягом про державну
реєстрацію прав (а.с.38,39).

Дослідивши зібрані по справі докази,
надавши їм правову оцінку в порядку ст.
43 ГПК України, господарський суд
прийшов до висновку, що позов прокурора
підлягає задоволеню виходячи з
наступного.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 8 квітня 1999 року у
справі № 1-1/99 державні інтереси
закріплюються як нормами Конституції
України, так і нормами інших правових
актів. Інтереси держави відрізняються
від інтересів інших учасників
суспільних відносин. В основі перших
завжди є потреба у здійсненні
загальнодержавних (політичних,
економічних, соціальних та інших) дій,
програм, спрямованих на захист
суверенітету, територіальної
цілісності, державного кордону,
гарантування державної, економічної,
інформаційної, екологічної безпеки,
охорону землі як національного
багатства, захист прав усіх суб'єктів
права власності та господарювання
тощо.

В кожному конкретному випадку прокурор
чи його заступник самостійно визначає,
з посиланням на законодавство,
підстави подання позову, вказує в чому
саме відбулося чи може відбутися
порушення матеріальних інтересів
держави, обґрунтовує необхідність їх
захисту та зазначає орган
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах.

Міністерство освіти і науки України
(МОН України) відповідно до Положення
затвердженого Указом Президента
України від 25.04.13 №240/2013 є центральним
органом виконавчої влади, діяльність
якого спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України. МОН
України входить до системи органів
виконавчої влади і є головним органом у
системі центральних органів
виконавчої влади із забезпечення
формування та реалізації державної
політики у сферах освіти і науки,
наукової, науково-технічної та
інноваційної діяльності,
інформатизації, формування і
використання національних електронних
інформаційних ресурсів, створення умов
для розвитку інформаційного
суспільства, а також у сфері здійснення
державного нагляду (контролю) за
діяльністю навчальних закладів
незалежно від їх підпорядкування і
форми власності.

У статті 5 Закону України "Про освіту"
від 23 травня 1991 року N 1060-XII ,
зазначено, що державний нагляд
(контроль) у сфері освіти здійснюється
з метою реалізації єдиної державної
політики в галузі освіти. Державний
нагляд (контроль) здійснюється
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
освіти, та місцевими органами
управління освітою.

Однак Міністерство України як
центральний орган виконавчої влади не
наділене правом звернення до суду, у
разі виявлення порушень вимог
вищевказаного закону іншими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування.

В абз. 2 п. 5 Рішення 16 квітня 2009 року N
7-рп/2009 у справі N 1-9/2009 (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування) Конституційний Суд
України дійшов висновку, що системний
аналіз конституційних і законодавчих
положень та положень пункту 5 статті 121,
пункту 9 розділу XV "Перехідні
положення" Конституції України
свідчить, що на прокуратуру України
покладено нагляд за додержанням прав і
свобод людини і громадянина,
додержанням законів з цих питань
органами місцевого самоврядування.

З 01 грудня 2012 року прокурор набув право
звертатись з позовом до господарського
суду у випадку, коли орган,
уповноважений здійснювати функції
держави у спірних правовідносинах, не
наділений правом звернення до
господарського суду самостійно.

З огляду на припис частини п'ятої
статті 23 Закону України "Про
прокуратуру" прокурор може звернутися
до суду щодо визнання протиправним
рішення чи окремих його положень і
щодо скасування або визнання
нечинним рішення чи окремих його
положень.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Господарський суд прийшов до висновку,
що оскаржене рішення № 53 не відповідає
Законам України "Про оренду державного
та комунального майна", "Про освіту",
"Про приватизацію державного майна", а
також підзаконним нормативно-правовим
актам, в редакції, що була чинною на
дату його прийняття першим
відповідачем, виходячи з наступного.

У частині 2 статі 2 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" від 10 квітня 1992 року N 2269-XII (далі -
Закон про оренду) зазначено, що
державну політику у сфері оренди
здійснюють органи місцевого
самоврядування - щодо майна, яке
перебуває в комунальній власності.

Згідно частини 2 статті 4 цього Закону
не можуть бути об'єктами оренди об'єкти
державної власності, що мають
загальнодержавне значення і не
підлягають приватизації відповідно до
частини другої статті 5 Закону України
"Про приватизацію державного майна"
від 4 березня 1992 року № 2163-XII (далі -
Закон про приватизацію).

Згідно частини 2 статті 5 Закону України
"Про приватизацію державного майна"
загальнодержавне значення мають і не
підлягають приватизації - об'єкти
освіти .

У частині 2 ст. 18 Закону України "Про
освіту" від 23 травня 1991 року N 1060-XII
передбачено, що навчальні заклади,
засновані на загальнодержавній або
комунальній власності, мають статус
державного навчального закладу.

У частині 7 ст. 36 Закону про освіту
передбачено, що для здобуття загальної
середньої освіти можуть створюватися,
зокрема, вечірні (змінні) школи.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про
загальну середню освіту" вечірня
(змінна) школа II-III ступенів -
навчальний заклад для громадян, які
не мають можливості навчатися у школах
з денною формою навчання.

У частині 1 ст. 61 Закону про освіту
передбачено, що фінансування державних
навчальних закладів здійснюється,
зокрема, за рахунок коштів відповідних
бюджетів.

Матеріально-технічна база навчальних
закладів та установ, організацій,
підприємств системи освіти включає
будівлі, споруди, землю, комунікації,
обладнання, транспортні засоби,
службове житло та інші цінності. Майно
навчальних закладів та установ,
організацій, підприємств системи
освіти належить їм на правах,
визначених чинним законодавством. ( ч. 1
ст. 63 Закону про освіту).

Об'єкти освіти і науки, що фінансуються
з бюджету, а також підрозділи,
технологічно пов'язані з навчальним та
науковим процесом, не підлягають
приватизації, перепрофілюванню або
використанню не за призначенням ( ч.5
цієї статті).

На думку господарського суду , терміни
"об'єкт освіти" та "навчальний заклад"
вживаються у цих законах в одному
значенні , як синоніми, тому навчальні
заклади, засновані на комунальній
власності, джерелами фінансування
яких є кошти місцевих бюджетів , не
підлягають використанню не за
призначенням , тобто не для навчального
та наукового процесу.

Оскільки згідно абз. 5 ч. 4 статті 61
Закону про освіту додатковими
джерелами фінансування навчальних
закладів, заснованих, в тому числі, на
комунальній власності є також доходи
від надання в оренду приміщень, споруд,
обладнання, то господарський суд, з
врахуванням наведеного у статті 2
Закону про оренду визначення "оренди"
вважає, що Законами України про оренду
та освіту дозволяється оренда
приміщень у таких навчальних закладах
(об'єктах освіти), якщо останні
необхідні орендареві також для
навчального та наукового процесу.

Згідно частини 2 ст. 44 Закону України
"Про загальну середню освіту" вимоги до
матеріально-технічної бази
загальноосвітніх навчальних закладів
визначаються відповідними
будівельними і санітарно-гігієнічними
нормами і правилами.

Згідно з п. 3.19 Державних санітарних
правил і норм влаштування, утримання
загальноосвітніх навчальних закладів
та організації навчально-виховного
процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, здача в оренду
території, будівель, приміщень,
обладнання підприємствам, установам,
організаціям іншим юридичним та
фізичним особам для використання, що не
пов'язано з навчально-виховним
процесом, не дозволяється. Ці норми
затверджені постановою Головного
державного санітарного лікаря України
№63 від 14.08.01 та розповсюджуються на
загальноосвітні навчальні заклади І,
І-ІІ, І-ІІІ ступенів, спеціалізовані
школи І, ІІ, ІІІ ступенів, гімназії,
ліцеї, колегіуми, які проектуються,
будуються, реконструюються та ті, що
функціонують незалежно від типу, форм
власності та підпорядкованості.

Таким чином, оскарженим рішенням № 53
фактично змінене цільове призначення
приміщення вечірньої
загальноосвітньої школи № 2 та
визначено його використання під
склад, тобто для проведення
господарської (підприємницької)
діяльності орендарем, що являється
грубим порушенням вищенаведених
законодавчих норм.

Обставини невикористання школою
вказаного приміщення для навчального
процесу не дають підстав вважати
спірне рішення відповідача -1 законним,
оскільки можливість використання
цього приміщення з іншою метою в силу
приписів закону - заборонена.

Згідно із ч. 10 ст. 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" акти
органів та посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Згідно частини 2 статті 21 Цивільного
кодексу України суд визнає незаконним
та скасовує нормативно-правовий акт
органу місцевого самоврядування, якщо
він суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Все вище викладене дає суду підстави
визнати п.1.7.4. оскарженого рішення №53
незаконним.

Стосовно позовної вимоги про визнання
спірного договору оренди від 15.02.2012
року № 1386 недійсним господарський суд
зазначає наступне.

За змістом ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога
про визнання оспорюваного правочину
недійсним може бути заявлена як однією
зі сторін правочину, так і іншою
заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину (абз. 5 п. 5
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними").

Міністерство освіти і науки, молоді та
спору України, в інтересах якого
прокурором фактично заявлено позов,
по відношенню до спірного договору
є заінтересованою особою.

Цивільний кодекс України не дає
визначення поняття "заінтересована
особа". Тому інтерес зазначеного органу
державної влади у визнанні спірного
договору оренди має бути законним, не
суперечити Конституції і Законам
України, суспільним інтересам,
справедливості, добросовісності,
розумності та іншим загальноправовим
засадам, а також відповідати критеріям
охоронюваного законом інтересу,
офіційне тлумачення якого надане в
резолютивній частині Рішення
Конституційного Суду України від 01.12.2004
N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний
законом інтерес) .

У п.3.2 3.2. зазначеного Рішення КСУ
наведено статті 18, 32, 34, 35, 36, 39, 41, 44, 79, 89,
104, 121, 127, 140 Конституції України як
приклад застосування поняття "інтерес"
у широкому сенсі, та здійснено
інтерпретацію поняття "інтерес" у
вузькому розумінні цього слова, яке на
відміну від інтересу в широкому
розумінні, перебуває виключно у
логічно-смисловому зв'язку із
суб'єктивними правами.

Оскільки Міністерство забезпечує
реалізацію державної політики у сфері
освіти, а держава у ст. 51 Закону про
освіту гарантує право вихованцям
(учням) безпечні умови навчання та
праці, тому інтерес останнього до
спірного договору є виключно публічним
та спрямованим, в конкретному випадку,
на захист інтересів учнів ВЗОШ № 2.

Як зазначено в абз. 2 п.3.5 Рішення КСУ від
01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний
законом інтерес) одним із способів
захисту інтересів є визнання правочину
недійсним.

Так, господарський суд погоджується із
доводами прокурора про те, що в момент
вчинення (укладення) спірного договору
оренди не були недодержані вимоги,
встановлені частиною 1 статті 203
Цивільного кодексу України про те, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами ( абз. 2
ч. 3 ст. 6 ЦК України).

Згідно абз. 2 ч.1 статті 638 ЦК України
істотною умовою будь-якого договору
є умова про його предмет.

Відповідно до ст. 10 Закону про оренду
істотною умовою договору оренди є
об'єкт оренди (склад і вартість майна з
урахуванням її індексації).

Оскільки приміщення ВЗОШ № 2 площею 42,8
кв.м за адресою АДРЕСА_3 не може бути
об'єктом оренди для використання його у
підприємницькій діяльності третього
відповідача , договір оренди від 15.02.2012
року №1386 є недійсним.

Стосовно позовної вимоги про
звільнення орендованого приміщення
господарський суд зазначає наступне.

За нормами статті 236 ЦК України,
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення.

Згідно статті 216 ЦК України, недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі
все, що вона одержала на виконання
цього правочину.

Оскільки даним рішенням суд визнав
недійсним договір оренди приміщення
№1386 від 15.02.12, за яким відповідач-3
отримав в оренду приміщення ВЗОШ № 2
площею 42,8 кв.м за адресою АДРЕСА_3, ФОП
ОСОБА_4 мусить звільнити вказане
приміщення та повернути його
орендодавцю.

Стосовно розподілу судового збору.

У пункті 2.11 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України" №7 від 21.02.13, зазначено,
якщо в позовній заяві об'єднано дві або
більше вимог немайнового характеру,
пов'язаних між собою підставами
виникнення або поданими доказами,
судовий збір сплачується окремо з
кожної з таких вимог.

Оскільки три позовні вимоги носять
немайновий характер, то вони
оплачуються окремо з кожної вимоги, що
становить 3654,00грн.(1218х3).

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ГПК України
судовий збір, від сплати якого позивач
у встановленому порядку звільнений,
стягується з відповідача в доход
бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач
не звільнений від сплати судового
збору.

У пункті 4.6. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України" №7 від 21.02.13, зазначено,
що приймаючи рішення зі справи,
провадження в якій порушено за заявою
прокурора, господарський суд у разі
повного або часткового задоволення
позову (скарги) стягує судовий збір з
відповідача (повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), якщо він не
звільнений від сплати судового збору.
Оскільки жоден із відповідачів не
звільнений від сплати судового збору,
оплата судового збору покладається на
відповідачів наступним чином:

- вимога про визнання незаконним та
скасування рішення виконавчого
комітету Житомирської міської ради
задоволена судом, тому судовий збір за
подання даної вимоги в розмірі 1218,00грн.
покладається на орган, який прийняв
незаконне рішення - виконком
Житомирської міської ради;

- вимога про визнання недійсним
договору оренди нерухомого майна
задоволена судом, тому судовий збір за
подання даної вимоги в розмірі 1218,00грн.
покладається на сторони, які уклали
недійсний договір - Комунальне
підприємство "Агенство з управління
майном" та ФОП ОСОБА_4 в рівних частинах
по 609,00грн.;

- вимога про звільнення приміщення
задоволена судом, тому судовий збір за
подання даної вимоги в розмірі 1218,00грн.
покладається на особу, яка має
звільнити приміщення - ФОП ОСОБА_4.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України,
господарський суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити.

2.Визнати незаконним та скасувати пункт
1.7.4 рішення виконавчого комітету
Житомирської міської ради №53 від 01.02.12
зі змінами, які внесені пунктом 7.1
рішення виконавчого комітету
Житомирської міської ради №585 від 04.12.13
щодо надання фізичній особі-підприємцю
ОСОБА_4 дозволу на укладення договору
оренди нежитлових приміщень по
АДРЕСА_3.

3.Визнати недійсним договір оренди
нерухомого майна №1386 від 15.02.12, який
укладений між Комунальним
підприємством "Агенство з управління
майном" Житомирської міської ради та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4.

4.Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4
звільнити приміщення площею 42,8 кв.м. по
АДРЕСА_3, яке є предметом договору
оренди нерухомого майна №1386 від 15.02.12,
який укладений між Комунальним
підприємством "Агенство з управління
майном" Житомирської міської ради та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4.

5. Стягнути з виконавчого комітету
Житомирської міської ради ( 10014, м.
Житомир, майдан С.П.Корольова, 4/2; ) - 1218,00грн. судового збору в
дохід Державного бюджету України (
доходний рахунок 3002, МФО 811039, Банк
одержувача ГУДКСУ у Житомирській
області, одержувач УДКСУ у м. Житомирі
(м. Житомир), 22030001, код ЄДРПОУ суду 03499916,
код одержувача 380357260).

6. Стягнути з Комунального підприємства
"Агенство з управління майном"
Житомирської міської ради" ( 10014, м.
Житомир, вул. Щорса,4 , ) -
609,00грн. судового збору в дохід
Державного бюджету України ( доходний
рахунок 3002, МФО 811039, Банк
одержувача ГУДКСУ у Житомирській
області, одержувач УДКСУ у м. Житомирі
(м. Житомир), 22030001, код ЄДРПОУ суду 03499916,
код одержувача 380357260).

7.Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 (АДРЕСА_1; ідент. номер НОМЕР_1) -
1827,00 грн. судового збору в дохід
Державного бюджету України ( доходний
рахунок 3002, МФО 811039, Банк
одержувача ГУДКСУ у Житомирській
області, одержувач УДКСУ у м. Житомирі
(м. Житомир), 22030001, код ЄДРПОУ суду 03499916,
код одержувача 380357260).

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення. У разі якщо в судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 21.03.14

Суддя
Тимошенко О. М.

Віддрукувати:

1- в справу

2 - ФОП ОСОБА_4 (рек з повідомл)