ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2014 року
Справа №920/491/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Бондаренко І.П., суддя
Ільїн О.В., суддя Россолов В.В.

при секретарі Голозубовій О.І.

за участю представників сторін:

прокурор - Кондратюк Н.А.;

позивач - не з'явився;

відповідач - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу заступника
прокурора Сумської області (вх.№290С/1-35)
на рішення господарського суду
Сумської області від 24 квітня 2013 року у
справі №920/491/13

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1, с. Коровинці, Недригайлівській
район, Сумська область

до Комунального підприємства
"Центральна районна аптека № 18", смт.
Недригайлів, Сумська область

про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської
області від 24 квітня 2013 року у справі
№920/491/13 (суддя Джепа Ю.А.) позов
задоволено. Визнано за фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 право
власності на нерухоме майно, а саме:
нежитлову будівлю - аптека, літ. А-І,
загальною площею 96,8 м2; нежитлову
будівлю - сарай, літ. Б, площа забудови
29,4 м2, будівельний об'єм 73 м3; нежитлову
будівлю - сарай, літ. В, площа забудови
17,6 м2, будівельний об'єм 34 м3; нежитлову
будівлю - сарай, літ. Г, площа забудови
10,9 м2, будівельний об'єм 23 м3; нежитлову
будівлю - уборна, літ. У, площа забудови
3,6 м2, будівельний об'єм 8 м3; огорожу № 1-2
(ворота з хвірткою № 1, забор № 2), яке
розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Заступник прокурора Сумської області з
рішенням місцевого господарського
суду не погодився та подав до
Харківського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу,
в якій просить рішення господарського
суду Сумської області від 24 квітня 2013
року у справі №920/491/13 скасувати та
прийняти нове, яким в відмовити у
задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги
заступник прокурора Сумської області
посилається на те, що рішення суду
першої інстанції прийнято з порушенням
норм матеріального права та при
неповному з'ясуванні всіх обставин
справи.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу
зазначив, що прокурор не надав
переконливих доказів на підтвердження
своєї позиції у справі, просив скаргу
залишити без задоволення, а рішення
суду першої інстанції - без змін.

Будучи належним чином повідомлені про
дату і місце судового розгляду, позивач
і відповідач своїми правами,
передбаченими ст. 22 ГПК України не
скористались, у засідання суду не
з'явились, повноважних представників
до суду не направили, про причини
неявки суд не повідомили. Відзивів на
апеляційну скаргу не надали.

Прокурор у засіданні підтримав
апеляційну скаргу, просив її
задовольнити, рішення місцевого суду
скасувати.

Відповідно до частини 2 статті 96
Господарського процесуального кодексу
України відсутність відзиву на
апеляційну скаргу не перешкоджає
перегляду рішення місцевого
господарського суду.

Враховуючи належне повідомлення
учасників процесу про дату, час та
місце розгляду справи, судова колегія
вважає за можливе розглядати справу за
відсутності позивача і відповідача, за
наявними у справі матеріалами, згідно
статті 75 Господарського
процесуального кодексу України.

Перевіривши повноту встановлення
судом обставин справи та докази на їх
підтвердження, їх юридичну оцінку та
доводи апеляційної скарги в межах
вимог, передбачених статтею 101
Господарського процесуального Кодексу
України, вислухавши прокурора, колегія
суддів встановила наступне.

Як встановлено господарським судом та
вбачається з матеріалів справи, 12.02.2013
р. було проведено аукціон з продажу
майна.

За результатами аукціону з продажу
майна КП "Центральна районна аптека №18
смт. Недригайлів" ФОП ОСОБА_1 отримала
право на придбання лоту № 1, а саме:

нежитлова будівля - аптека, літ. А-І,
загальною площею 96,8 м2;

нежитлова будівля - сарай, літ. Б, площа
забудови 29,4 м2, будівельний об'єм 73 м3;

нежитлова будівля - сарай, літ. В, площа
забудови 17,6 м2, будівельний об'єм 34 м3;

нежитлова будівля - сарай, літ. Г, площа
забудови 10,9 м2, будівельний об'єм 23 м3;

нежитлова будівля - уборна, літ. У, площа
забудови 3,6 м2, будівельний об'єм 8 м3;

огорожа № 1-2 (ворота з хвірткою № 1,
забор № 2),

які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Склад майна відповідає даним
інвентаризаційної справи.

Між сторонами - КП "Центральна районна
аптека №18" в особі ліквідатора -
арбітражного керуючого Удовенка Р.П. та
ФОП ОСОБА_1 12.02.2013 р. укладено договір
купівлі-продажу переліченого
нерухомого майна з аукціону.

Актом приймання-передачі нерухомого
майна у власність від 12.02.2013 р. сторони
підтверджують, що майно продавцем
передане покупцю своєчасно і в строки,
встановлені Договором купівлі-продажу.
Розрахунки за майно покупцем проведені
повністю на суму 45571,40 грн. без ПДВ.
Претензій щодо стану майна сторони не
мають.

Для проведення подальшої державної
реєстрації договору купівлі-продажу
позивач надіслав вимогу ліквідатору КП
"Центральна районна аптека №18", в якій
просить сприяти нотаріальному
посвідченню вищевказаного договору
купівлі-продажу.

Листом від 18.02.2013 р. позивача було
повідомлено про неможливість
нотаріального посвідчення договору
через те, що відповідне майно
закріплене за підприємством-банкрутом
на праві господарського відання, в той
час як Порядком вчинення нотаріальних
дій нотаріусами України, затвердженого
Наказом Міністерства юстиції України
№ 296/5 від 22.02.2012 р. не передбачено
можливості нотаріального посвідчення
договору купівлі-продажу нерухомого
майна, закріпленого на праві
господарського відання.

Статтею 182 Цивільного кодексу України
закріплено, що право власності та інші
речові права на нерухомі речі,
обмеження цих прав, їх виникнення
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації.

У свою чергу, відповідач не лише не
сприяв здійсненню державної
реєстрації права власності позивача, а
і ухилився від нотаріального
посвідчення укладеного з позивачем
договору купівлі-продажу нерухомого
майна. Це позбавило набувача майна
можливості провести державну
реєстрацію права власності на придбане
нерухоме майно.

Задовольняючи позов, місцевий
господарський суд виходив з
наступного.

Статтею 11 Цивільного кодексу України
закріплені підстави виникнення
цивільних прав та обов'язків і
зазначено, що це є, зокрема, договори та
інші правочини.

Відповідно до статей 316, 317 Цивільного
кодексу України правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб;
власнику належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Стаття 321 Цивільного кодексу України
встановлює, що право приватної
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 328 Цивільного кодексу
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16
Цивільного кодексу України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання; кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого майнового або немайнового
права та інтересу.

У скарзі прокурор зазначає, що у разі
недодержання стороною вимоги про
нотаріальне посвідчення договору,
такий договір на підставі статті 220
Цивільного кодексу України має бути
визнаний нікчемним.

Також, прокурор стверджує, що згідно ч. 3
ст. 334 Цивільного кодексу України право
власності на майно за договором, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
виникає у набувача з моменту такого
посвідчення або з моменту набрання
законної сили рішенням суду про
визнання договору, не посвідченого
нотаріально, дійсним. Підсумовуючи
викладене, прокурор дійшов висновку
про неправильне застосування судом
норм матеріального права до спірних
правовідносин і не врахував, що позивач
не набув право власності на спірне
майно та неправильно обрав спосіб
захисту своїх майнових прав та
інтересів.

Проаналізувавши матеріали апеляційної
скарги, колегія суддів зазначила, що з
твердженнями, викладеними в ній,
погодитись не може і звертає увагу на
наступне.

Відповідно до статті 38 Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
з дня прийняття господарським судом
постанови про визнання боржника
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури припиняються повноваження
органів управління банкрута щодо
управління банкрутом та розпорядження
його майном.

У відповідності до статті 44 Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» після
проведення інвентаризації та оцінки
майна ліквідатор здійснює продаж майна
банкрута такими способами: проведення
аукціону; продаж безпосередньо
юридичній або фізичній особі.

Отже, твердження прокурора у скарзі про
відсутність у продавця правомочності
відчужувати відповідне майно колегія
суддів не може прийняти до уваги.

Враховуючи те, що було оголошено
аукціон з продажу майна ліквідованого
підприємства, на якому позивач став
переможцем і правомірно уклав договір
купівлі-продажу майна, здійснив
розрахунок у повному обсязі відповідно
до квитанцій від 06.02.2013 р. та 20.02.2013 р.,
акту приймання-передачі, він мав право
на реєстрацію цього договору належним
чином.

Оскільки відповідач обмежив позивача у
реалізації його права, останній
звернувся до суду за захистом
порушеного права.

Приписами статті 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
мають право звертатися до
господарського суду за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Згідно статті 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Виходячи з положень статті 392
Цивільного кодексу України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Згідно з частиною 2 статті 328
Цивільного кодексу України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Статтею 638 ЦК України, яка
кореспондується із нормами статті 180 ГК
України унормовано, що договір
вважається укладеним, якщо між
сторонами досягнуто згоди щодо усіх
його істотних умов (предмету,
визначених законом необхідних умов для
договорів даного виду та визначених за
заявою сторін умов).

У відповідності до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент його вчинення
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені частиною першою-третьою,
п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу

Наявні в матеріалах справи докази не
засвідчують факту нікчемністі
спірного договору, а є такими, що в
розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України можуть
бути підставою для визнання спірних
договорів недійсними з інших підстав
та мотивів, наявність яких позивачем в
межах даної справи не доведена.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Оскільки, договір купівлі-продажу є
дійсним, в судовому порядку недійсним
не визнаний, чинність цього договору
сторонами не оспорюється, тому, він
породжує цивільні права і обов'язки для
сторін договору.

Відповідно до статті 392 Цивільного
кодексу України власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає вимоги позивача такими, що
підлягають задоволенню, а рішення
місцевого суду - обґрунтованим.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103,
статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Сумської області залишити
без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської
області від 24 квітня 2013 року у справі
№920/491/13 залишити без змін.

Повний текст постанови підписаний
28.02.2014 року.

Головуючий суддя
Бондаренко В.П.

Суддя
Ільїн О.В.

Суддя
Россолов В.В.