ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2014 р.
Справа № 914/408/14

За позовом: Львівського міського
комунального підприємства
"Львівтеплоенрего", м. Львів,до
відповідача:Львівського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України
(надалі - Антимонопольний комітет), м.
Львів,про: скасування пунктів 2, 3, 4
рішення адміністративної колегії
Львівського обласного територіального
відділення Антимонопольного комітету
України від 17.12.2013 року №331.Суддя Т.
РимЗа участю
представників:позивача:Бекерська О.І. -
довіреність від 30.09.2013
р.,відповідача:Оленюк С.Л. - представник
за довіреністю.На розгляд
Господарського суду Львівської
області подано позов Львівського
міського комунального підприємства
"Львівтеплоенрего" до Львівського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України про
скасування рішення адміністративної
колегії Львівського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України.
Ухвалою від 08.02.2014 р. провадження у
справі порушено, позовну заяву
прийнято до розгляду, розгляд справи
призначено на 26.02.2014 р. Рух справи
відображено в попередніх ухвалах суду.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
відповідач дійшов безпідставного
висновку про вчинення позивачем
порушення законодавства про захист
економічної конкуренції, що полягає у
зловживанні монопольним (домінуючим)
становищем на ринку послуг з
постачання теплової енергії, не
включивши істотні умови до договорів з
категорією споживачів "інші споживачі",
що може призвести до ущемлення
інтересів споживачів, які були б
неможливими за умов існування значної
конкуренції на ринку. У своїх
поясненнях позивач доводить, що не є
виконавцем житлово-комунальних послуг
та не укладає договорів про надання
таких послуг. З огляду на зазначене
відповідач помилився в тлумаченні норм
матеріального права, що призвело до
прийняття невірного рішення.

Позивач подав заяву про уточнення
позовних вимог. Згідно з цією заявою
просить визнати нечинним та скасувати
пункти 2, 3, 4 рішення Антимонопольного
комітету від 17.12.2013 р. №331. Ухвалою від
26.02.2014 року зазначену заяву прийнято до
розгляду, а тому суд здійснює розгляд
справи з урахуванням поданої заяви.

У поданому поясненні відповідач
зазначає, що опалення, підігрів води
належить до комунальних послуг.
Договори про постачання теплової
енергії у гарячій воді за своєю правою
природою є договорами про надання
житлово-комунальних послуг, на які
розповсюджується дія норм статті 26
Закону України "Про житлово-комунальні
послуги". За таких обставин позивач,
укладаючи договори на постачання
теплової енергії в гарячій воді у
відповідній редакції, має змогу
уникнути зобов'язань щодо здійснення
перерахунків про надані послуги у
неповному обсязі та не нести
відповідальність за надання неякісних
послуг. Зазначене може призвести до
ущемлення інтересів споживачів та є
неможливим за умови існування
конкуренції на ринку.

Позивач повністю заперечив проти
пояснень відповідача з огляду на те, що
викладені у рішенні Антимонопольного
комітету висновки не відповідають
обставинам справи. У рішенні не було
обґрунтовано, чому у договорі про
постачання теплової енергії в гарячій
воді, повинен зазначатись порядок
перерахунків розміру плати за
житлово-комунальні послуги в разі їх
ненадання або надання в неповному
обсязі. Позивач укладає зі споживачами
договір про постачання теплової
енергії, який не тотожний договору про
надання житлово-комунальних послуг. У
зв'язку з цим до цих відносин не можуть
застосовуватися положення Закону
України "Про житлово-комунальні
послуги".

Позивачем в судове засідання від 02.04.2014
р. подано додаткові пояснення. У
поданих поясненнях позивач зазначає,
що ЛМКП "Львівтеплоенерго" не має
можливості контролювати якість
теплоносія який знаходиться за межею
балансової належності підприємства.
Такі дії повинні проводити установи, на
балансі/власності яких знаходиться
внутрішньобудинкова система опалення,
чи з якими кінцевий споживач уклав
угоду про надання житлово-комунальних
послуг, і які здійснюють
обслуговування внутрішньобудинкової
системи. Протягом 2013 року жодної
претензії чи звернення щодо проведення
перерахунку кількості та вартості
теплової енергії не надходило.
Корекції по нарахуваннях проводились
ЛМКП "Львівтеплоенерго" у зв'язку зі
зміною кількості мешканців, зміною
показів квартирних лічильників;
неподанням споживачами показів
лічильників ГВП та теплової енергії;
встановлення у квартирах
індивідуального опалення; перерахунок
вартості плати за приєднане теплове
навантаження.

Відповідач у доповненні до відзиву
зазначив, що відповідно до рішення
Львівської міської ради від 02.09.2001 р.
№801 Підприємство зобов'язано завершити
процес переукладення прямих угод з
орендарями та власниками нежитлових
приміщень, що знаходяться у будинках
житлового фонду.

Вислухавши представників сторін,
проаналізувавши матеріали справи, суд
установив таке.

Львівським обласним територіальним
відділенням Антимонопольного комітету
України (надалі - Антимонопольний
комітет) проведено планову перевірку
Львівського міського комунального
підприємства "Львівтеплоенрго" (надалі
- Підприємство) стосовно дотримання
вимог законодавства про захист
економічної конкуренції на ринку послу
з постачання теплової енергії. За
результатами проведеної перевірки
Антимонопольним комітетом прийнято
рішення від 17.12.2013 року №331 у справі
№1-02-235/2013 "Про порушення законодавства
про захист економічної конкуренції"
(надалі - Рішення).

Зазначеним Рішенням установлено, що
Підприємство займає монопольне
(домінуюче) становище на ринку послуг з
постачання теплової енергії та гарячої
води в межах території, на якій
розташовані власні діючі мережі із
часткою 100%.; Підприємство вчинило
порушення законодавства про захист
економічної конкуренції, передбачене
пунктом 2 статті 50 Закону України "Про
захист економічної конкуренції", а саме
зловживання монопольним (домінуючим)
становищем на ринку послуг з
постачання теплової енергії (не
включивши істотної умови до договорів
з категорією споживачів "інші
споживачі"), що можуть призвести до
ущемлення інтересів споживачів, які
були б неможливими за умов існування
значної конкуренції на ринку (частина
перша статті 13 названого Закону). За
вчинення такого правопорушення на
Підприємство накладено штраф у розмірі
10.000,00 грн.

Рішення мотивовано тим, що:

- укладені між ЛМКП
"Львівтеплоенрего" та юридичними
особами, фізичними особами -
підприємцями договори на постачання
теплової енергії у гарячій воді за
своєю правовою природою є договори про
надання житлово-комунальних послуг, на
які розповсюджується дія Закону
України "Про житлово-комунальні
послуги";

- статтею 26 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги"
передбачені істотні умови договору на
надання житлово-комунальних послуг,
зокрема: порядок перерахунків розміру
плати за житлово-комунальні послуги в
разі їх ненадання або надання не в
повному обсязі, зниження їх якості;

- незазначення в договорах
істотної умови про порядок
перерахунків розміру плати за
житлово-комунальні послуги їх не
надання або надання не в повному
обсязі, зниження їх якості є
зловживанням монопольним (домінуючим)
становищем на ринку послуг з
постачання теплової енергії, що можуть
призвести до ущемлення інтересів
споживачів, які були б неможливими за
умов існування значної конкуренції на
ринку.

На підставі наведеного вище,
Антимонопольним комітетом зроблено
висновок, що незазначення в договорах
істотної умови про порядок
перерахунків розміру плати за
житлово-комунальні послуги їх не
надання або надання не в повному
обсязі, зниження їх якості суперечить
вимогам статті 26 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги". Зазначені
обставини можуть, на думку
Антимонопольного комітету, призвести
до ущемлення інтересів споживачів, які
користуються послугами з постачання
теплової енергії у гарячій воді.

Рішення отримано позивачем 27.12.2013 р.
разом із повідомленням від 20.12.2013 р.
№13/03-3505, про що свідчить відмітка на
примірнику повідомлення, долученому до
матеріалів справи.

Відповідно до рішення Львівської
міської ради №365 від 08.06.2007 р. визначено,
що виробником послуг з теплопостачання
є ЛМКП Львівтеплоенерго", ЛКП
"Залізничнетеплоенерго".

За договорами про постачання теплової
енергії в гарячій воді №553/А від 01.10.2011
р., №4688/А від 01.10.2010 р., №49/Л від 19.05.2011 р.,
№1432/А від 01.11.2012 р., №1538/А від 01.04.2013 р.
сторонами є теплопостачальна
організація та споживач. Предметом
зазначених договорів є постачання
теплової енергії для опалення та
гаряче водопостачання.

Як убачається із матеріалів справи,
основними напрямками діяльності ЛМКП
"Львівтеплоенерго" є виробництво
теплової енергії (ліцензія НКРЕ серія
АД №041756 від 03.08.2012 р. №259, діє до 22.08.2017),
транспортування теплової енергії
магістральними та місцевими тепловими
мережами (ліцензія НКРЕ серія АД №041757
від 03.08.2012 р. №259, діє до 22.08.2017),
постачання теплової енергії (ліцензія
НКРЕ серія АД №041758 від 03.08.2012 р. №259, діє
до 22.08.2017), виробництво теплової енергії
на теплоелектроцентралях та
установках з використанням
нетрадиційних та поновлювальних
джерел енергії (ліцензія НКРЕ серія АГ
№500441 від 29.09.2011 р. №1787, діє до 04.10.2021).

При ухваленні рішення суд виходив з
такого.

Відносини, які виникли між сторонами,
регулюються положеннями
Господарського кодексу України,
Цивільного кодексу України, Закону
України "Про захист економічної
конкуренції", Законом України "Про
Антимонопольний комітет України",
Законом України "житлово-комунальні
послуги", Законом України "Про
теплопостачання".

Частиною 3 статті 42 Конституції України
визначено, що держава забезпечує
захист конкуренції у підприємницькій
діяльності. Не допускаються
зловживання монопольним становищем на
ринку, неправомірне обмеження
конкуренції та недобросовісна
конкуренція. Види і межі монополії
визначаються законом.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про
засади внутрішньої і зовнішньої
політики" однією з основних засад
внутрішньої політики в економічній
сфері є розвиток конкуренції як
основного чинника підвищення
ефективності економіки, забезпечення
дієвого регулювання діяльності
природних монополій, недопущення
проявів монополізму на державному та
регіональному рівнях.

Згідно зі статтею 42 Господарського
кодексу України підприємництвом
визнається самостійна, ініціативна,
систематична, на власний ризик
господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Частиною 1 статті 25 Господарського
кодексу України визначено, що держава
підтримує конкуренцію як змагання між
суб'єктами господарювання, що
забезпечує завдяки їх власним
досягненням здобуття ними певних
економічних переваг, внаслідок чого
споживачі та суб'єкти господарювання
отримують можливість вибору
необхідного товару і при цьому окремі
суб'єкти господарювання не визначають
умов реалізації товару на ринку.
Аналогічне за своєю суттю поняття
відображено і в статті 1 Закону України
"Про захист економічної конкуренції".

Наведене визначення дозволяє зробити
висновок, що конкуренцією є таке
змагання суб'єктів господарювання, яке
призводить або може призвести до
отримання такими суб'єктами певних
економічних переваг. При цьому такі
переваги забезпечуються завдяки їх
власним досягненням. Наслідком такого
змагання є те, що споживачі отримують
можливість вибору необхідного товару і
при цьому окремі суб'єкти
господарювання (учасники
конкурентного змагання) не визначають
та не диктують умов реалізації товару
чи послуг на ринку.

Матеріалами справи підтверджується та
позивачем не заперечується, що
Підприємство є суб'єктом
господарювання, який здійснює
господарську діяльність на ринку
послуг з постачання теплової енергії
та гарячої води у місті Львові протягом
2011-2012 років та поточного 2013 року та
займає монопольне (домінуюче)
становище на ринку послуг з постачання
теплової енергії та гарячої води, із
часткою 100 відсотків.

Необхідно зазначити, що відповідно до
положень статті 59 Закону України "Про
захист економічної конкуренції"
підставами для зміни, скасування чи
визнання недійсними рішень органів
Антимонопольного комітету України є:

- неповне з'ясування обставин, які
мають значення для справи;

- недоведення обставин, які мають
значення для справи і які визнано
встановленими;

- невідповідність висновків,
викладених у рішенні, обставинам
справи;

- порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

Порушення або неправильне
застосування норм процесуального
права може бути підставою для зміни,
скасування чи визнання недійсним
рішення тільки за умови, якщо це
порушення призвело до прийняття
неправильного рішення.

Підприємство вказує, що підставою
позову є неправильне застосування
відповідачем норм матеріального права
а також недоведення обставин, які мають
значення для справи і які визнано
встановленими.

Згідно з частиною 1 статті 13 Закону
України "Про захист економічної
конкуренції" зловживанням монопольним
(домінуючим) становищем на ринку є дії
чи бездіяльність суб'єкта
господарювання, який займає монопольне
(домінуюче) становище на ринку, що
призвели або можуть призвести до
недопущення, усунення чи обмеження
конкуренції, або ущемлення інтересів
інших суб'єктів господарювання чи
споживачів, які були б неможливими за
умов існування значної конкуренції на
ринку. Частиною 2 цієї ж статті
визначається перелік (невичерпний)
форм зловживання монопольним
(домінуючим) становищем на ринку.

Як убачається з пункту 14 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року №15 "Про
деякі питання практики застосування
конкурентного законодавства" для
кваліфікації дій суб'єктів
господарювання як зловживання
монопольним (домінуючим) становищем на
ринку не є обов'язковим з'ясування
настання наслідків у формі відповідно
недопущення, усунення чи обмеження
конкуренції, ущемлення інтересів інших
суб'єктів господарювання (конкурентів,
покупців) чи споживачів, зокрема через
заподіяння їм шкоди (збитків) або
іншого реального порушення їх прав чи
інтересів, чи настання інших
відповідних наслідків. Достатнім є
встановлення самого факту вчинення
дій, визначених законом як зловживання
монопольним (домінуючим) становищем
(частина друга статті 13 Закону України
"Про захист економічної конкуренції").

Позивач при обґрунтуванні підстав для
визнання недійсним Рішення
Антимонопольного комітету
покликається на те, що Антимонопольним
комітетом помилково застосовано норми
матеріального права при зазначенні
того, що ЛМКП "Львівтеплоенерго" надає
житлово-комунальні послуги, а тому така
умова договору як перерахунок розміру
плати за житлово-комунальні послуги в
разі їх ненадання або надання в
неповному обсязі є обов'язковою умовою
договору. В цій частині суд відзначає
таке.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги"
житлово-комунальні послуги - результат
господарської діяльності, спрямованої
на забезпечення умов проживання та
перебування осіб у жилих і нежилих
приміщеннях, будинках і спорудах,
комплексах будинків і споруд
відповідно до нормативів, норм,
стандартів, порядків і правил.

Відповідно до статті 13 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги"
залежно від функціонального
призначення житлово-комунальні
послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване
постачання холодної та гарячої води,
водовідведення, газо- та
електропостачання, централізоване
опалення, а також вивезення побутових
відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд
та прибудинкових територій (прибирання
внутрішньобудинкових приміщень та
прибудинкової території,
санітарно-технічне обслуговування,
обслуговування внутрішньобудинкових
мереж, утримання ліфтів, освітлення
місць загального користування,
поточний ремонт, вивезення побутових
відходів тощо);

3) послуги з управління будинком,
спорудою або групою будинків
(балансоутримання, укладання договорів
на виконання послуг, контроль
виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень,
будинків, споруд (заміна та підсилення
елементів конструкцій та мереж, їх
реконструкція, відновлення несучої
спроможності несучих елементів
конструкцій тощо).

З наведеного вбачається, що
господарська діяльність, пов'язана із
централізованим постачання холодної
та гарячої води, централізованим
опаленням, визнається комунальними
послугами.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" комунальні
послуги - результат господарської
діяльності, спрямованої на задоволення
потреби фізичної чи юридичної особи у
забезпеченні холодною та гарячою
водою, водовідведенням, газо- та
електропостачанням, опаленням, а також
вивезення побутових відходів у
порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до положень статті 19 Закон
України "Про житлово-комунальні
послуги" учасниками відносин у сфері
житлово-комунальних послуг є: власник,
споживач, виконавець, виробник.
Виробник послуг може бути їх
виконавцем. Особливими учасниками
відносин у сфері житлово-комунальних
послуг є балансоутримувач та
управитель, які залежно від
цивільно-правових угод можуть бути
споживачем, виконавцем або виробником.

Статтею 1 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" визначено,
що виконавець - суб'єкт господарювання,
предметом діяльності якого є надання
житлово-комунальної послуги споживачу
відповідно до умов договору; виробник -
суб'єкт господарювання, який виробляє
або створює житлово-комунальні
послуги.

Як убачається із матеріалів справи та
стверджено позивачем у позовній заяві
основними видами діяльності ЛМКП
"Львівтеплоенерго" є виробництво,
транспортування та постачання
теплової енергії.

За договорами про постачання теплової
енергії в гарячій воді сторонами є
теплопостачальна організація та
споживач. Предметом зазначених
договорів є постачання теплової
енергії для опалення та гаряче
водопостачання. Разом з тим, відповідно
до положень статті 13 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги"
централізоване постачання холодної та
гарячої води, водовідведення,
централізоване опалення належить до
комунальних послуг, тобто кінцеві
споживачі отримують не теплову
енергію, а послуги з централізованого
опалення та постачання гарячої води

Таким чином, ЛМКП "Львівтеплоенерго" є
учасником відносин у сфері
житлово-комунальних послуг.

Положення статті 26 Закон України "Про
житлово-комунальні послуги" визначають
істотні умови договору між
виконавцем/виробником та споживачем
житлово-комунальних послуг. У пункті 5
цієї статті передбачено, що істотною
умовою договору на надання
житлово-комунальних послуг визначено
порядок перерахунків розміру плати за
житлово-комунальні послуги в разі їх
ненадання або надання не в повному
обсязі, зниження їх якості. Крім того,
відповідно до положень частини
четвертої статті 26 Закон України "Про
житлово-комунальні послуги" у разі якщо
виконавець не є виробником, відносини
між ним та виробником регулюються
окремим договором, який укладається
відповідно до вимог цієї статті.

З наведеного вбачається, що споживач
повинен здійснювати оплату за фактично
отримані комунальні послуги із
постачання гарячої води та теплову
енергію.

Відповідно до статті 5 Закону України
"Про захист прав споживачів" держава
забезпечує споживачам захист їх прав,
надає можливість вільного вибору
продукції, здобуття знань і
кваліфікації, необхідних для прийняття
самостійних рішень під час придбання
та використання продукції відповідно
до їх потреб, і гарантує придбання або
одержання продукції іншими законними
способами в обсязі, що забезпечує
рівень споживання, достатній для
підтримання здоров'я і
життєдіяльності.

Як убачається із договорів про
постачання теплової енергії в гарячій
воді, долучених до матеріалів справи,
ЛМКП "Львівтеплоенерго", укладаючи
прямі договори із споживачами, не
визначило у цих договорах порядку
перерахунку розміру плати за
житлово-комунальні послуги в разі їх
ненадання або надання не в повному
обсязі, зниження їх якості. Таким чином,
виконавець/виробник послуг, укладаючи
у зазначеній редакції договори,
створює перешкоди споживачу при
реалізації наданого права на отримання
комунальних послуг із постачання
гарячої води та теплову енергію
належної якості, оплату за фактично
отримані послуги.

При цьому суд констатує, що така
редакція договорів за певних умов
створює умови для унеможливлення
перерахунку вартості наданих послуг у
випадку їх низької вартості.

Відповідно до пункту 17 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування конкурентного
законодавства" від 26.12.2011 р. №15 стаття 13
Закону України "Про захист економічної
конкуренції" не містить положень
стосовно мінімальної кількості фактів
(подій), яка вважалася б достатньою для
кваліфікації дій суб'єктів
господарювання за ознаками
зловживання монопольним (домінуючим)
становищем. Отже, в принципі й
одноразове відповідне порушення,
належним чином встановлене й доведене,
може бути підставою для здійснення
такої кваліфікації. Таким чином,
встановлення факту ущемлення прав
споживачів із якими ЛМКП
"Львівтеплоенерго" укладало прямі
договори на гаряче водопостачання та
опалення є достатньою підставою для
встановлення зловживання монопольним
(домінуючим) становищем.

За таких обставин Рішення
адміністративної колегії Львівського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України від
17.12.2013 р. №331 є обґрунтованим.

Суд відхиляє твердження позивача про
те, що ЛМКП "Львівтеплоенерго" постачає
теплову енергію як товар, проте не
надає житлово-комунальні послуги.
Обгрунтовуючи цю позицію, суд виходив
із такого.

Відповідно до статті 6 Закону України
"Про державне регулювання у сфері
комунальних послуг" до повноважень
Комісії віднесено, зокрема:
ліцензування господарської діяльності
з централізованого водопостачання та
водовідведення в обсягах, що
перевищують рівень, який
встановлюється умовами та правилами
провадження господарської діяльності
(ліцензійними умовами); ліцензування
господарської діяльності з
виробництва теплової енергії (крім
діяльності з виробництва теплової
енергії на теплоелектроцентралях,
теплоелектростанціях, атомних
електростанціях і когенераційних
установках та установках з
використанням нетрадиційних або
поновлюваних джерел енергії),
транспортування її магістральними та
місцевими (розподільчими) тепловими
мережами, постачання теплової енергії
в обсягах, що перевищують рівень, який
встановлюється умовами та правилами
провадження господарської діяльності
(ліцензійними умовами); встановлення
тарифів на комунальні послуги
суб'єктам природних монополій та
суб'єктам господарювання на суміжних
ринках, ліцензування діяльності яких
здійснюється Національною комісією, що
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг.

Статтею 1 Закону України "Про
теплопостачання" визначено: теплова
енергія - товарна продукція, що
виробляється на об'єктах сфери
теплопостачання для опалення,
підігріву питної води, інших
господарських і технологічних потреб
споживачів, призначена для
купівлі-продажу; тариф (ціна) на теплову
енергію - грошовий вираз витрат на
виробництво, транспортування,
постачання одиниці теплової енергії (1
Гкал) з урахуванням рентабельності
виробництва, інвестиційної та інших
складових, що визначаються згідно із
методиками, розробленими центральним
органом виконавчої влади у сфері
теплопостачання.

В той же час, підпунктом 3 пункту 1
статті 1 Закону України "Про державне
регулювання у сфері комунальних
послуг" визначено, що тарифи на
комунальні послуги - тарифи на теплову
енергію (крім тарифів на виробництво
теплової енергії на
теплоелектроцентралях,
теплоелектростанціях, атомних
електростанціях і когенераційних
установках та установках з
використанням нетрадиційних або
поновлюваних джерел енергії),
транспортування теплової енергії
магістральними та місцевими
(розподільчими) тепловими мережами,
постачання теплової енергії, а також
тарифи на послуги централізованого
водопостачання та водовідведення.

Таким чином, Національною комісією, що
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг, встановлюється
тариф (ціна) на теплову енергію як на
товарну продукцію, який містить три
складові, а саме, тариф на виробництво,
транспортування та постачання
теплової енергії.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги"
централізоване постачання холодної та
гарячої води, водовідведення,
централізоване опалення належить до
комунальних послуг, тобто кінцеві
споживачі (зокрема, населення)
отримують не теплову енергію, а послуги
з централізованого опалення та
постачання гарячої води.

За таких обставин Антимонопольний
комітет не допустив порушень норм
матеріального права, а тому суд дійшов
висновку про необхідність відмови в
задоволенні позову.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати залишаються за позивачем.

Враховуючи наведене, керуючись
статтями 1, 43, 33, 38, 43, 49, 82, 83, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Повне рішення складено 07.04.2014 р.

Суддя
Рим Т.Я.