ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.03.14р. Справа № 904/114/14

За позовом Асоціації "Об'єднання
співвласників багатоквартирних
будівників "Олімпік-2", смт. Ювілейне

до Приватного акціонерного товариства
"Аграрно-виробниче підприємство
"Содружество", смт. Ювілейне

про визнання договору недійсним

Суддя Первушин Ю.Ю.

Представники:

від позивача: Антонюк А.О. - представник,
довіреність № б/н від 07.12.2013 року;

від відповідача: Кононова Т.О. -
представник, довіреність № 190 від 24.04.2012
року.

СУТЬ СПОРУ:

Асоціація "Об'єднання співвласників
багатоквартирних будівників "Олімпік-2"
звернулась до господарського суду
Дніпропетровської області із позовом
до Приватного акціонерного товариства
"Аграрно-виробниче підприємство
"Содружество" про визнання недійсним
договору про спільне використання
мереж водопостачання та
водовідведення від 02 жовтня 2010 року, а
також про стягнення судового збору 1 147
грн. 00 коп.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що укладання
спірного договору є вимушеною дією з
боку Позивача, оскільки Відповідач на
сьогодні є єдиним підприємством, що
володіє фактичною можливістю за
допомогою власного трубопроводу
здійснювати транспортування води і
стоків від мережі КП "Дніпроводоканал"
до мереж Позивача. Також, позивач
зазначає, що з огляду на положення ст. 42
Конституції України, ст. 13 Цивільного
кодексу України, ч. 3 ст. ст. 13 Закону
України "Про захист економічної
конкуренції" зміст правочину
направленого на зловживання правом,
використання цивільних прав з метою
зловживанням монопольним становищем
на ринку суперечить не тільки
Цивільному кодексу України та іншим
актам цивільного законодавства, тому
вказані обставини є підставою для
визнання правочину недійсним
відповідно до ст. 13, 16, 203, 215 Цивільного
кодексу України.

Ухвалою господарського суду від 10.01.2014
року порушено провадження у справі та
призначено справу до розгляду у
судовому засідання на 05.02.2014 року.

05.02.2014 року до канцелярії
господарського суду від представника
відповідача надійшов відзив на позовну
заяву № 25 від 30.01.2014 року (а.с. 28-30), в
якому останній повідомляє, що на момент
укладання спірного договору 02.10.2010 року
Відповідача не було визнано
монополістом, більш того на поточний
час Відповідача не визнано
монополістом, оскільки рішення
адміністративної колегії
Дніпропетровського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України від
27.09.2013 року № 63/01-12/04-13 (справа №904/9781/13)
оскаржується в господарському суді та
просить суд припинити провадження у
справі, оскільки існує рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 05.03.2012 року по справі
№22/5005/15408/2011 яким факт того, що зміст
спірного правочину не суперечить
Цивільному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства вже був
встановлений господарським судом і не
підлягає обговоренню при розгляді
даної справи.

В судовому засіданні 05.02.2014 року
оголошувалась перерва на 17.02.2014 року.

У судовому засіданні 17.02.2014 року
представник позивача подав
заперечення на відзив (а.с. 62-66) в якому
зазначає, щодо тверджень Відповідача
стосовно того, що на поточний час його
не визнано монополістом, оскільки дане
рішення оскаржується, то чинним
законодавством не передбачено норм,
відповідно до яких рішення
адміністративної колегії
Дніпропетровського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету не мало б
юридичної сили під час його оскарження
в суді. Стосовно посилання Відповідача
на рішення господарського суду по
справі № 22/5005/15408/2011 слід зазначити, що
коли ухвалювалось відповідне рішення
Відповідача не було визнано
монополістом, оскільки рішення колегії
Дніпропетровського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України
прийняте 27.09.2013 року, тому зазначені
обставини ще не були встановлені
належним чином, та при ухваленні дані
обставини не відомі і не могли
враховуватися при вирішенні справи.

В судовому засіданні 03.03.2014 року
оголошувалась перерва до 11.03.2014 року.

11.03.2014 року у судовому засіданні
представник позивача подав заяву про
продовження строку розгляду справи на
15 днів у зв'язку з необхідністю подання
додаткових доказів та пояснень.

Ухвалою господарського суду від 11.03.2014
року продовжено строк розгляду справи
до 26.03.2014 року, розгляд справи
відкладено на 19.03.2014 року.

19.03.2014 року до канцелярії
господарського суду від представника
відповідача надійшли письмові
пояснення № 80 від 18.03.2014 року (а. с. 80-82) в
яких останній зазначає, що укладений
між Позивачем та Відповідачем договір
про спільне використання мереж від
02.10.2010 року відповідає нормам чинного
законодавства України, спір виник
тільки з приводу розміру ціни за
послуги. Якщо після укладання договору
Позивач дійшов до висновку, що його не
задовольняє один із пунктів договору
(ціна), відповідно до приписів ст.651,652,653
Цивільного Кодексу України та ст.188
Господарського Кодексу України, він
повинен був звернутися до Відповідача
з пропозицією про зміну договору
(пункту 3.4 договору від 02.10.2010р.) також,
якщо сторони не досягли б згоди щодо
зміни договору, Позивач мав право до
закінчення строку дії договору
передати спір на вирішення суду.
Позивач цим правом не скористався.
Більше того, законодавець чітко
прописав, що треба робити у разі
порушення антимонопольного
законодавства: відповідно до приписів
п.6 ст.180 Господарського кодексу України
у разі визнання погодженої сторонами в
договорі ціни такою, що порушує вимоги
антимонопольно-конкурентного
законодавства, антимонопольний орган
має право вимагати від сторін зміни
умови договору щодо ціни, в т.ч. в
судовому порядку . Не можна визнати
недійсним договір, треба було вносити
зміни до договору (п.3.4 договору)
протягом терміну дії договору. Станом
на сьогодні договір вже виконаний,
зобов'язання сторін договору виконані,
послуги Відповідачем надані в повному
обсязі, Позивач за рішенням судів
послуги оплатив, термін дії договору
скінчився. Крім того, оскільки згідно
приписів п.4 статті 60 Закону України
«Про захист економічної конкуренції»
порушення господарським судом
провадження у справі про визнання
недійсним рішення органу
Антимонопольного комітету України,
прийнятого згідно з частиною першою
статі 48 цього Закону, зупиняє виконання
зазначеного рішення органу
Антимонопольного Комітету України на
час розгляду цієї справи, то на
сьогодні, враховуючи, що рішення
адміністративної колегії
Дніпропетровського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України від
27.09.2013р. №63/01-12/04-13 (справа №40/04-10-1/13)
оскаржується в Господарському суді
Дніпропетровської області (справа
№904/9781/13), то зупинено виконання рішення
і стосовно монопольного становища
Відповідача, і стосовно штучно
завищеної ціни в договорі, тобто,
відсутні підстави для визнання
недійсним договору, на які посилається
Позивач.

У судовому засіданні 19.03.2014 року
представник позивача подав письмові
пояснення (а.с. 83-87) в яких стверджує, що
Відповідача з 02 жовтня 2010 року й на
поточний час визнано монополістом,
згідно з рішенням адміністративної
колегії Дніпропетровського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України від
27 вересня 2013 року по справі №40/04-10-1/13.
Той факт, що дане рішення оскаржується
в Господарському суді
Дніпропетровської області, не означає,
що воно не вступило в законну силу, адже
чинним законодавством не передбачено
норм, відповідно до яких рішення
адміністративної колегії
Дніпропетровського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету не мало б
юридичної сили під час його оскарження
в суді. Такж, відповідач посилається на
існування рішення Господарського суду
Дніпропетровської області від 05
березня 2012 року по справі №22/5005/15408/2011,
яким Позивачу (Асоціації ОСББ
«Олімпік-2») в позовних вимогах про
визнання договору недійсним
відмовлено та на Постанову Вищого
Господарського суду України від 22
травня 2013 року по справі №27/5005/9319/2012,
відповідно до якої встановлено, що у
період з вересня 2011 року по вересень 2012
року Відповідач надав послуги на суму
130000,00 грн., й Постанову Вищого
Господарського суду України від 20
червня 2013 року по справі №904/611/13-г, в
якій зазначено, що суди попередніх
інстанцій встановили факт належного
виконання Відповідачем умов договору
щодо надання Позивачу послуг
користування мережами водопостачання
та каналізування за період з жовтня по
грудень 2012 року. Відповідач зазначає,
що підставою для задоволення позову
Відповідача є встановлений судами факт
надання таких послуг, а отже підстави
для задоволення даного позову й
визнання правочину недійсним відсутні.
Але підстави позовної заяви від 28
жовтня 2011 року були зовсім інші (в
порядку ст.235 ЦК України), а також, на той
час не було встановлено факту визнання
Відповідача монополістом. Тож, у
зв'язку з цим, не було підстав для
відмови у прийнятті позовної заяви,
адже справа була призначена до
розгляду, так само відсутні підстави
для припинення провадження у справі.

У судовому засіданні 19.03.2014 року
оголошувалась перерва до 26.03.2014 року.

Клопотання про здійснення технічної
фіксації судового процесу
представниками сторін не заявлялось.

У порядку ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України у
судовому засіданні 26.03.2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача та відповідача, оцінивши
надані до матеріалів справи докази в їх
сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

02.10.2010 року між Закритим акціонерним
товариством "Аграрно-виробниче
підприємство "Содружество",
правонаступником якого є Приватне
акціонерне підприємство "Содружество"
як основним споживачем, та Асоціацією
"Об'єднання співвласників
багатоквартирних будинків "Олімпік-2",
як субспоживачем, було укладено
договір про спільне використання мереж
водопостачання та водовідведення (далі
- Договір) згідно п. 1.1 якого основний
споживач зобов'язався забезпечити
субспоживачу доступ до мереж
водопостачання та водовідведення, які
належать основному споживачу, в межах
величин, дозволених субспоживачу до
використання, а субспоживач - своєчасно
сплачувати за використання мереж
водопостачання та водовідведення.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що
основний споживач зобов'язаний
забезпечувати технічну можливість для
доступу субспоживачу до систем
водопостачання та каналізування
основного споживача для споживання
води та здійснення стоків в межах 270
м3/добу.

Відповідно до п. 3.4 Договору основний
споживач має право на отримання від
субспоживача плати за послуги за
користування мережами водопостачання
та каналізування в сумі 10 000,00 грн. за
місяць, в т. ч. ПДВ - 1666,67 грн.

Пунктом 4.1 Договору встановлено
обов'язок субспоживача здійснювати
оплату за використання мереж
водопостачання та каналізування
основного споживача за розрахунковий
період. Плата за використання мереж
водопостачання та каналізування
основного споживача вноситься
субспоживачем на підставі рахунку,
одержаного від основного споживача,
або на підставі цього договору.
Тривалість періоду для оплати
становить 7 календарних днів з дати
закінчення розрахункового періоду.

Пунктом 4.2 Договору передбачено
забезпечення безперешкодного доступу
уповноважених осіб основного
споживача та постачальника води до
мереж та засобів обліку споживачання
води, а також для контролю встановлених
режимів споживання води.

Даний договір укладається на термін до
31 грудня 2011 року, набирає чинності з дня
його підписання та вважається
продовженим на наступний календарний
рік, якщо за місяць до закінчення цього
терміну не буде заявлено однією із
сторін про відмову від цього договору
або його перегляд. Договір може бути
розірвано і в інший термін за
ініціативою будь-якої із сторін у
порядку, визначеному законодавством (п.
11.1 договору).

Як вбачається з матеріалів справи,
спірний договір сторонами виконано в
повному обсязі.

Відповідно до п. 2.4 постанови №11 "Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
від 29.05.2013 року зазначено, що у процесі
вирішення спору сторони можуть самі
усунути у встановленому порядку
порушення, які тягнуть за собою
визнання правочину недійсним, зокрема,
шляхом: вчинення нового правочину;
погодження правочину з відповідним
державним органом, якщо це необхідно
було для даного правочину, а таке
погодження не було раніше здійснено
тощо. Сторони також не позбавлені права
вчинити правочин про внесення змін до
правочину з метою приведення його у
відповідність із законом (крім зміни
ціни в договорі після його виконання,
оскільки згідно з частиною третьою
статті 632 ЦК України така зміна не
допускається). Якщо згаданий правочин
(про внесення змін) не суперечить
вимогам закону, господарський суд
приймає судове рішення, виходячи з його
умов.

16.12.2010 року між Комунальним
підприємством "Дніпроводоканал" та
Асоціацією "Об'єднання співвласників
багатоквартирних будинків "Олімпік-2"
укладено Договір на надання послуг з
централізованого водопостачання та
водовідведення № 52083 (а.с. 20-23).

Позивач звернувся до суду з позовом про
визнання договору від 02.10.2010 року про
спільне використання мереж
водопостачання та водовідведення
недійсним, оскільки рішенням від 27
вересня 2013 року по справі № 40/04-10-1/13
адміністративною колегією
Дніпропетровського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України
(витяг з рішення - а.с. 15-19) Відповідача -
ПрАТ «АВП «Содружество» визнано таким,
що займає монопольне (домінуюче)
становище на ринку послуг користування
мережами водопостачання та
водовідведення (каналізування) з 02
жовтня 2010 року по поточний період 2013
року на території см.т. Ювілейне
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області в межах
діючих мереж, що належать товариству та
використовуються ним для надання цих
послуг Асоціації «ОСББ «Олімпік-2»,
оскільки не зазнає значної конкуренції
внаслідок обмеженості можливостей
доступу інших суб'єктів господарювання
на цей ринок. А також, визнано дії ПрАТ
«АВП «Содружество» щодо встановлення
штучно завищеної плати за послугу
користування мережами водопостачання
та водовідведення (каналізування), що
призвели до ущемлення інтересів
споживачів, порушенням законодавства
про захист економічної конкуренції,
передбаченим п.2 ст.50 Закону України
«Про захист економічної конкуренції»,
визначеним п.1 ч.2 ст.13 цього Закону, у
вигляді зловживання монопольним
(домінуючим) становищем на ринку послуг
користування мережами водопостачання
та водовідведення (каналізування),
шляхом встановлення таких цін
реалізації товару, які неможливо було б
встановити за умов існування значної
конкуренції на ринку.

Дослідивши матеріали справи,
господарський суд прийшов до висновку,
що позовні вимоги не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного
кодексу України встановлено, що якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Таким чином, виходячи з положень ст. 215
Цивільного кодексу України та згідно з
роз'ясненнями Пленуму Вищого
господарського суду України в п. 2
постанови N 11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними" від 29.05.2013 року,
зазначено про те, що правочин може бути
визнаний недійсним з підстав,
передбачених законом.

Такими підставами є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені ст. 203 Цивільного
Кодексу України, а саме: 1. Зміст
правочину не може суперечити
Цивільному кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. 2. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. 3. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі. 4.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. 5. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, недійсність правочину може
наступати лише за певні порушення
закону. За таких обставин, вирішуючи
спір про визнання договору недійсним,
необхідним є встановлення наявності
тих обставин, з якими закон пов'язує
визнання угод недійсними і настання
відповідних наслідків.

Таким чином, посилання позивача, на
рішення від 27 вересня 2013 року по справі
№40/04-10-1/13 адміністративної
колегії Дніпропетровського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України
(витяг з рішення - а.с. 15-19), як на
підставу визнання спірного договору
недійсним, суд вважає їх
необґрунтованими, у зв'язку з чим
правові підстави для визнання
зазначеного договору недійсним
відсутні.

Відповідно до ст. ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Крім того, як свідчить з матеріалів
справи, рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 05.03.2012
року по справі № 22/5005/15408/2011
встановлено, що зміст спірного
правочину не суперечить Цивільному
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особи, які вчиняли правочин,
мали необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасників
правочину були вільними і відповідали
внутрішній волі; правочин був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
тобто підстави для визнання правочину
недійсним відсутні.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд дійшов висновку, що спірний
договір, який укладено між позивачем та
відповідачем не містять ознак
недійсності відповідно до чинного
законодавства.

Враховуючи вищевикладене,
господарський суд прийшов до висновку,
що у задоволенні позовних вимог
позивача слід відмовити.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати залишаються за Позивачем.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене
протягом десяти днів з дня підписання
рішення шляхом подання апеляційної
скарги до Дніпропетровського
апеляційного господарського суду
через господарський суд
Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення складено 28.03.2014
року.

Суддя Ю.Ю. Первушин