ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2014 р.
Справа № 914/4826/13

За позовом:Поторицької сільської ради,
Львівська обл., Сокальський р-н, с.
Поториця;до відповідача:Сокальської
районної державної адміністрації,
Львівська обл., м. Сокаль; за участі
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача:Фермерське
господарство ОСОБА_1, АДРЕСА_1; Відділ
Держземагенства у Сокальському районі
Львівської області, м. Сокаль,
Львівська обл.; ОСОБА_1, Львівська обл.,
Сокальський р-н, с. Тартаків;
Сокальська районна рада, Львівська
обл., м. Сокаль;про:визнання частково
недійсним розпорядження Сокальської
районної державної адміністрації № 385
від 30.08.1999р. та визнання недійсним та
скасування державного акту на право
постійного користування землею від
15.12.1999р. Суддя - Крупник Р.В. Секретар -
Яслик Н.М.Представники сторін:від
позивача:Смик Р.В. - голова Поторицької
сільської ради (довіреність № 58 від
03.04.2014р.);від відповідача:Тишко Р.М. -
завідувач юрид. сектору апарату
Сокальської райдержадміністрації
(довіреність № 338/02-25 від 28.03.2014р.);від
третьої особи-1:ОСОБА_1 - представник
(довіреність № 1 від 04.01.2012р.);від
третьої особи-2:Романюк П.Д. -
представник (довіреність № 01-12/2285 від
03.04.2014р.);від третьої особи-3:не
з'явився;від третьої особи-4:не з'явився.

Представникам сторін роз'яснено права
та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК
України. За клопотанням представника
третьої особи фіксування судового
процесу здійснювалося за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
- програмно-апаратного комплексу
«Оберіг».

СУТЬ СПОРУ:

20.12.2013р. на розгляд господарського суду
Львівської області поступила позовна
заява Поторицької сільської ради до
Сокальської районної державної
адміністрації про визнання частково
недійсним розпорядження голови
Сокальської районної державної
адміністрації № 385 від 30.08.1999р., а також
державного акту на право постійного
користування землею від 15.12.1999р.

Ухвалою суду від 26.12.2013р. порушено
провадження у справі, розгляд справи
призначено на 17.01.2014р., залучено до
участі у справі в якості третіх осіб,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
фермерське господарство ОСОБА_1 та
Відділ Держземагенства у Сокальському
районі Львівської області.

17.01.2014р., розгляд справи відкладено на
30.01.2014р., а також залучено до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача - фізичну
особу ОСОБА_1.

Ухвалою від 30.01.2014р. розгляд справи
відкладено на 12.02.2014р., а також залучено
до участі у справі в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача - Сокальську районну раду.

В судовому засіданні 12.02.2014р. судом
прийнято до розгляду заяву позивача
про зменшення розміру позовних вимог
та задоволено клопотання представника
ФГ ОСОБА_1 про зупинення провадження у
справі. Суд зупинив провадження у даній
справі до закінчення розгляду Вищим
господарського суду Львівської
області касаційної скарги у справі №
5015/1470/12.

20.03.2014р. провадження в даній справі
поновлено, розгляд справи призначено
на 03.04.2014р.

Представник позивача в судове
засідання 03.04.2014р. з'явився, зменшені
позовні вимоги підтримав, просив їх
задоволити повністю з підстав,
зазначених в позовній заяві.

Зокрема зазначив, що 30.08.1999р. головою
Сокальської районної державної
адміністрації прийнято Розпорядження
№385 яким, поряд з іншим, вирішено
затвердити проект відведення
земельної ділянки площею 18,7974 га. для
надання її в постійне користування гр.
ОСОБА_1 для ведення фермерського
господарства. На підставі вказаного
розпорядження, 15.12.1999 року гр. ОСОБА_1
видано Державний акт на право
постійного користування землею за №233.

На думку позивача вказані документи
підлягають скасуванню, оскільки в
основу розпорядження покладено
Рішення V сесії І скликання Сокальської
районної ради від 05.03.1999р. «Про
вилучення та надання земельних ділянок
для утворення і розширення селянських
(фермерських) господарств», котре в
частині надання гр. ОСОБА_1 земельної
ділянки рішенням господарського суду
Львівської області від 03.09.2013р. визнано
недійсним. Дане рішення суду залишене
без змін згідно постанови Львівського
апеляційного господарського суду від
03.12.2013р. та постанови Вищого
господарського суду України від
26.02.2014р.

Оскільки оскаржуване розпорядження
голови Сокальської районної державної
адміністрації та державний акт на
право постійного користування землею є
похідними від рішення Сокальської
районної ради №6 від 05.03.1999р.,
недійсність первинного рішення
районної ради на основі та на виконання
якого видано оскаржуване
розпорядження та акт також зумовлює їх
незаконність.

Представник відповідача в судове
засідання 03.04.2014р. з'явився, проти
позовних вимог заперечив, просив
відмовити в їх задоволенні з підстав,
зазначених у відзиві на позовну заяву.

В засіданні наголосив, що оскаржуване
розпорядження є законним та виданим у
відповідності до чинного
законодавства, яке діяло на час його
видачі. Вказане розпорядження було
прийняте у відповідності до статтей 50,
51, 52 ЗК України на основі проекту
відведення земельних ділянок. Оскільки
відповідно до ст. 58 Конституції України
закони та нормативно-правові акти не
мають зворотної дії в часі, тому
позовні вимоги є необґрунтованими та
безпідставними.

Представник третьої особи-1 - ФГ ОСОБА_1
в судове засідання 03.04.2014р. з'явився,
проти позовних вимог заперечив, просив
відмовити в їх задоволенні та
припинити провадження.

Зокрема, в судовому засіданні зазначив,
що позивачем в даній справі пропущено
строк позовної давності і не ставиться
питання про її поновлення, а тому в
позові слід відмовити на підставі ч.3, 4
ст.267 ЦК України. Крім цього, на думку
представника, в позові слід відмовити,
оскільки Поторицька сільська рада є
неналежним позивачем у справі і в суду
відсутні підстави для захисту її прав,
оскільки спірна земельна ділянка
знаходиться за межами населеного
пункту с. Поториця і на підставі вимог
п.12 Перехідних положень ЗК України
права на розпорядження даною ділянкою
поширюються на Сокальську РДА, а не на
Поторицьку сільську раду. Також, як
зазначає представник третьої особи,
провадження у справі слід припинити,
так як дана справа не підсудна
господарським судам, тому що
стосується регулювання земельних
відносин та адміністративних відносин
управління за участю органів державної
влади та місцевого самоврядування, які
є суб'єктами владних повноважень та не
є суб'єктами, наділеними господарською
компетенцією.

Представник Відділу Держземагенства у
Сокальському районі Львівської
області в судове засідання 03.04.2014р.
з'явився, позовні вимоги підтримав,
просив позов задоволити повністю.

Представники третіх осіб - гр. ОСОБА_1 та
Сокальської районної ради в судове
засідання 03.04.2014р. не з'явилися, хоча
належним чином були повідомлені про
час та місце слухання справи. Від
районної ради надійшло клопотання
слухати справу за відсутності її
представника.

В судовому засіданні представником ФГ
ОСОБА_1 заявлене клопотання про
зупинення провадження у справі і
звернення до Верховного Суду України
для вирішення питання стосовно
внесення до Конституційного Суду
України подання про відповідність
Конституції України положень ч.1
Постанови Пленуму ВГСУ №6 від 17.05.2011р.

Представники позивача та відповідача
проти задоволення клопотання
заперечили.

Розглянувши подане клопотання суд не
знаходить підстав для його
задоволення, з огляду на наступне.

Норми статті 79 ГПК України містять
вичерпний перелік обставин, за яких
провадження у справі може бути
зупинено господарським судом. Зокрема,
відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України
господарський суд зупиняє провадження
у справі в разі неможливості розгляду
даної справи до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, що розглядається
іншим судом, а також у разі звернення
господарського суду із судовим
дорученням про надання правової
допомоги до іноземного суду або іншого
компетентного органу іноземної
держави. Господарський суд має право
зупинити провадження у справі у
випадках призначення господарським
судом судової експертизи, надсилання
матеріалів справи до слідчих органів
та заміни однієї з сторін її
правонаступником (ч. 2 ст. 79 ГПК України).

Таким чином, виходячи з положень
вказаної статті, господарський суд не
наділений повноваженнями зупиняти
розгляд справи у зв'язку із зверненням
до Верховного Суду України. Крім цього,
нормами господарського процесуального
законодавства також не передбачено і
самої можливості звернення
господарського суду до Верховного Суду
України для вирішення питання стосовно
внесення до Конституційного Суду
України подання щодо конституційності
закону чи іншого правового акта.

Також в судовому засіданні 03.04.2014р.
представником ФГ ОСОБА_1 заявлене
клопотання про витребування в
канцелярії суду інформації щодо
поступлення та розгляду позовної заяви
від травня 2012 року поданою
прокуратурою Сокальського району в
інтересах Поторицької сільської ради
до Сокальської районної державної
адміністрації, третя особа ФГ ОСОБА_1
про визнання недійсним розпорядження
Сокальської РДА від 30.08.99р. №385 та
Державного акту на право постійного
користування №233 від 15.12.1999р.

Розглянувши дане клопотання суд
відмовляє в його задоволенні, так як
судом встановлено, що ухвалою
господарського суду Львівської
області № 5015/2025/12 від 05.06.2012р. вказану
позовну заяву повернуто прокурору без
розгляду. Інформація щодо оскарження
чи скасування цієї ухвали суду -
відсутня.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п.6 Рішення Сокальської
районної ради №6 від 05.03.1999р. «Про
вилучення та надання земельних ділянок
для утворення і розширення селянських
(фермерських) господарств» вирішено
надати в постійне користування із
земель фермерського запасу земельну
ділянку для розширення селянських
(фермерських) господарств фермеру
ОСОБА_1 20,0 га земель водосховища ВАТ
«Сокальський завод хімічного волокна»
для риборозведення.

На підставі даного рішення ПП
«Земельно-кадастрове бюро» виготовило
технічну документацію по виконаних
проектно-пошукових роботах по розробці
проекту відведень земель для
розширення селянського (фермерського)
господарства ОСОБА_1 з земель
Сокальського заводу хімволокна
Поторицької сільської ради
Сокальського району Львівської
області.

На підставі проекту відведення
земельної ділянки гр. ОСОБА_1, згідно
положень ст.ст. 50, 51, 52 ЗК України, а
також згідно Рішення Сокальської
районної ради №6 від 05.03.1999р., головою
Сокальської районної державної
адміністрації прийнято Розпорядження
№385 від 30.08.1999р. «Про затвердження
проектів відведення земельних ділянок
для утворення (розширення) селянських
(фермерських) господарств» яким,
зокрема, вирішено затвердити проект
відведення земельної ділянки
громадянину ОСОБА_1, передати йому
згідно розробленого проекту в постійне
користування з земель ВАТ «Сокальський
завод хімічного волокна» земельну
ділянку для розширення селянського
(фермерського) господарства загальною
площею 18,7974 га., а також видати ОСОБА_1
державний акт на право постійного
користування землею.

15.12.1999р. ОСОБА_1 видано Державний акт на
право постійного користування
земельною ділянкою площею 18,7974 га. для
ведення селянського (фермерського)
господарства. Вказаний акт
зареєстровано в книзі записів
державних актів на право постійного
користування землею за №233.

03.09.2013р. господарським судом Львівської
області прийнято рішення, яке залишено
без змін згідно постанови Львівського
апеляційного господарського суду від
04.12.2013р. та постанови Вищого
господарського суду України від
26.02.2014р. у справі №5015/1470/12 за позовом
прокурора Сокальського району в
інтересах держави в особі Поторицької
сільської ради до Сокальської районної
ради за участі третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача - ФГ
«ОСОБА_1», Управління земельних
ресурсів у Сокальському районі, яким
визнано частково недійсним п.6 рішення
Сокальської районної ради №6 від
05.03.1999р. «Про вилучення та надання
земельних ділянок для утворення і
розширення селянських (фермерських)
господарств» в частині надання в
постійне користування із земель
фермерського запасу фермеру ОСОБА_1
земель водосховища ВАТ «Сокальський
завод хімічного волокна» для
риборозведення.

Задовольняючи позов, господарські суди
у справі №5015/1470/12 виходили з того, що
рішення Сокальської районної ради №6
від 05.03.1999р. прийняте поза межами
наданих районній раді повноважень, з
порушенням вимог діючого на час
прийняття цього рішення законодавства,
оскільки розпорядження даною
земельною ділянкою
сільськогосподарського призначення
було віднесене до повноважень
Поторицької сільської ради.

Разом з тим, як вбачається з рішень,
ними встановлено, що земельна ділянка,
яка була передана фермерському
господарству ОСОБА_1 перебувала у
державній власності (відповідно до
рішення від 05.04.1995р.), розташована на
території Поторицької сільської ради,
за межами населеного пункту. Вказана
земельна ділянка належить до земель
сільськогосподарського призначення і
доказів зміни її цільового призначення
не має.

Відповідно до ч.2 ст.35 ГПК України факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Встановивши наведені обставини справи,
суд вважає позовні вимоги такими, що
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Правове регулювання спірних відносин
здійснювалось Земельним кодексом
України № 561-XII від 18.12.1990р. в редакції
від 17.03.1999р. діючій на момент прийняття
головою районної адміністрації
розпорядження та видачі державного
акту на право постійного користування
землею.

Положеннями статті 3 ЗК України 1990 року
передбачалося, що власність на землю в
Україні має такі форми: державну,
колективну, приватну. Усі форми
власності є рівноправними.
Розпоряджаються землею Ради народних
депутатів, які в межах своєї
компетенції передають землі у
власність або надають у користування
та вилучають їх. Повноваження щодо
передачі, надання та вилучення
земельних ділянок місцеві Ради
народних депутатів можуть передавати
відповідно органам державної
виконавчої влади або виконавчим
органам місцевого самоврядування.

Частиною першою статті 4 названого
кодексу визначено, що у державній
власності перебувають всі землі
України, за винятком земель, переданих
у колективну і приватну власність.
Суб'єктами права державної власності
на землю виступають, зокрема, обласні,
районні, міські, селищні, сільські Ради
народних депутатів - на землі в межах їх
територій, за винятком земель, що
перебувають в загальнодержавній
власності.

Частинами першою, другою та п'ятою
статті 7 ЗК України 1990 року
передбачалося, що користування землею
може бути постійним або тимчасовим.
Постійним визнається
землекористування без заздалегідь
установленого строку. У постійне
користування земля надається Радами
народних депутатів із земель, що
перебувають у державній власності,
зокрема, громадянам України для
ведення селянського (фермерського)
господарства, особистого підсобного
господарства.

Порядок надання земельних ділянок в
користування передбачено положеннями
статі 19 ЗК України 1990 року.

Зокрема, за приписами вказаної статті
надання земельних ділянок
здійснюється за проектами відведення
цих ділянок.

Підприємство, установа, організація та
громадяни, заінтересовані в одержанні
земельних ділянок, звертаються з
відповідним клопотанням (громадянин з
заявою) до місцевої Ради народних
депутатів, яка має право надавати
земельні ділянки. Клопотання про
відведення ділянок, що надаються
Верховною Радою України, подаються до
обласної, Київської, Севастопольської
міської Ради народних депутатів.

До клопотання додаються: копія
генерального плану будівництва або
інші графічні матеріали, що
обгрунтовують розмір намічуваної для
відведення площі, титульний список або
довідка про фінансування будівництва,
проект рекультивації земель, інші
матеріали.

У заяві громадянина про надання
земельної ділянки вказуються бажані її
розмір і місце розташування, мета
використання.

Відповідна місцева Рада народних
депутатів розглядає клопотання (заяву)
у строк не більше місяця, дає дозвіл на
складання проекту відведення
земельної ділянки і одночасно
повідомляє про це Раду народних
депутатів, на території якої
розташована намічувана для відведення
земельна ділянка.

Проект відведення земельної ділянки
погоджується з власником землі або
землекористувачем та подається до
сільської, селищної, міської Ради
народних депутатів, яка розглядає його
у місячний строк і в межах своєї
компетенції приймає рішення про
надання земель.

Якщо надання земельної ділянки
провадиться районною, обласною Радою
народних депутатів або Верховною Радою
України, сільська, селищна, міська Рада
народних депутатів свій висновок подає
до районної, міської, в
адміністративному підпорядкуванні
якої є район, Ради народних депутатів.

Районна (міська) Рада народних
депутатів приймає у місячний строк
рішення про надання земельної ділянки,
а по проекту, за яким надання ділянки
провадиться обласною Радою народних
депутатів або Верховною Радою України,
подає свій висновок до обласної Ради
народних депутатів.

Крім цього, відповідно до статті 51 ЗК
України 1990р., яка регулює порядок
надання земель для ведення селянського
(фермерського) господарства, і котра, як
вбачається з преамбули оскаржуваного
розпорядження №385 від 30.08.1999р., лягла в
його основу, громадяни, які виявили
бажання вести селянське (фермерське)
господарство (включаючи й тих, хто
переїздить з іншої місцевості), для
одержання земельної ділянки у
власність або користування подають до
сільської, селищної, міської, районної
Ради народних депутатів за місцем
розташування земельної ділянки заяву,
яку підписує голова створюваного
селянського (фермерського)
господарства.

Заяву громадянина про передачу
земельної ділянки у власність або
надання в користування відповідна Рада
народних депутатів розглядає у
місячний строк і у разі згоди замовляє
за рахунок Українського державного
фонду підтримки селянських
(фермерських) господарств державній
землевпорядній організації розробку
проекту її відведення.

Проект відведення земельної ділянки
погоджується з власниками землі або
землекористувачами, районними
(міськими) землевпорядним,
природоохоронним і санітарним
органами і органом архітектури.

Рішення про передачу у власність або
надання у користування земель
громадянам для ведення селянського
(фермерського) господарства чи про
відмову у передачі або наданні землі
відповідні Ради народних депутатів
приймають на найближчій сесії.

З матеріалів справи вбачається, що в
березні 1999 року фермер ОСОБА_1
звернувся до Сокальської районної ради
з заявою про надання земельної ділянки
для розширення селянського
(фермерського) господарства.

Як вже зазначалося, 05.03.1999р. Сокальська
районна рада прийняла Рішення №6 «Про
вилучення та надання земельних ділянок
для утворення і розширення селянських
(фермерських) господарств», пунктом 6
котрого вирішено надати в постійне
користування із земель фермерського
запасу земельну ділянку для розширення
селянських (фермерських) господарств
фермеру ОСОБА_1 20,0 га земель
водосховища ВАТ «Сокальський завод
хімічного волокна» для риборозведення.
Крім цього, вказаним рішенням районна
рада запропонувала головам
фермерських господарств замовити і
оплатити за свій рахунок у Львівському
філіалі інституту землеустрою проекти
відведення земельних ділянок.

03.09.2013р. господарським судом Львівської
області визнано недійсним рішення
Сокальської районної ради в частині
надання в постійне користування із
земель фермерського запасу фермеру
ОСОБА_1 земель водосховища ВАТ
«Сокальський завод хімічного волокна»
для риборозведення.

Враховуючи зазначене та беручи до
уваги наведені норми чинного на той час
земельного законодавства України, суд
погоджується з доводами позивача про
недійсність розпорядження голови
Сокальської районної державної
адміністрації №385 від 30.08.1999р. в частині
затвердження фермеру ОСОБА_1 проекту
відведення земельної ділянки та
надання її в постійне користування,
оскільки вказаний проект виготовлено
на підставі недійсного рішення органу
місцевого самоврядування. А тому, цей
проект не може вважатися таким, що
складено та оформлено у відповідності
до вимог земельного законодавства
України та не може слугувати підставою
для надання земельної ділянки в
постійне користування.

Крім цього, відповідно до п.3 ч.1 ст. 102 ЗК
України проекти відведення земельних
ділянок у власність або користування
затверджуються Радами народних
депутатів, які надають і вилучають
земельні ділянки.

Також, як вже зазначалося, за приписами
ст. 19 вказаного кодексу проект
відведення земельної ділянки
погоджується з власником землі або
землекористувачем та подається до
сільської, селищної, міської Ради
народних депутатів, яка розглядає його
у місячний строк і в межах своєї
компетенції приймає рішення про
надання земель.

Тобто, з огляду на зазначені норми
законодавства, органом уповноваженим
на розгляд та затвердження проекту
відведення земельної ділянки та
надання її в користування являється
відповідна рада, яка в межах своєї
компетенції приймає рішення про
надання земель, а не районна державна
адміністрація. Остання може
затверджувати такий проект лише в тому
випадку, коли згідно положень ч.3 ст.3 ЗК
України 1990р. такі повноваження їй
надасть відповідна рада.

Господарські суди в справі №5015/1470/12
встановили, що право розпоряджатися
земельною ділянкою наданою ОСОБА_1 було
віднесене до повноважень Поторицької
сільської ради. Відтак, з огляду на
вказане та на положення ст.ст. 19, 51, 102 ЗК
України 1990 року, до повноважень
Поторицької сільської ради належало
також затвердження проекту відведення
земельної ділянки та надання її в
користування ОСОБА_1 Докази того, що
сільська рада уповноважувала районну
адміністрацію на затвердження
вказаного проекту в матеріалах справи
відсутні. А тому, оскаржуване
розпорядження підлягає визнанню
недійсним і у зв'язку з тим, що воно
прийняте поза межами наданих голові
Сокальської районної адміністрації
повноважень.

Відповідно до п.2.3 Постанови Пленуму
ВГСУ «Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин» №6 від 17.05.2011р.
(надалі - Постанова Пленуму ВГСУ №6 від
17.05.2011р.) державні акти про право
власності або право постійного
користування на земельну ділянку є
документами, що посвідчують відповідне
право і видаються на підставі рішень
Кабінету Міністрів України, обласних,
районних, Київської і Севастопольської
міських, селищних, сільських рад, Ради
Міністрів Автономної Республіки Крим,
обласної, районної, Київської і
Севастопольської міських державних
адміністрацій. У спорах, пов'язаних з
правом власності або постійного
користування земельними ділянками,
недійсними можуть визнаватися як
зазначені рішення, на підставі яких
видано відповідні державні акти, так і
самі акти про право власності чи
постійного користування.

За таких умов Державний акт на право
постійного користування землею від
15.12.1999 року Серія ЛВ 1041, виданий ОСОБА_1
теж підлягає визнанню недійсним.

При цьому, суд не погоджується з
доводами представника ФГ ОСОБА_1,
викладеними у відзиві на позовну заяву
та клопотаннях №122 та №123 від 26.03.2014р.
про те, що в позові слід відмовити у
зв'язку з пропуском позивачем позовної
давності.

Так, згідно ст. 71 ЦК України 1963 року (в
редакції, яка діяла станом на момент
прийняття розпорядження) загальний
строк для захисту права за позовом
особи, право якої порушено (позовна
давність), встановлюється в три роки.

За приписами ст. 76 ЦК України 1963 року
перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.

В частині першій статті 261 ЦК України
від 16.01.2003р. теж передбачено, що перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

В даному випадку суд погоджується з
доводами позивача, що ним не було
пропущено строк позовної давності,
оскільки йому стало відомо про
недійсність оскаржуваного
розпорядження №385 від 30.08.1999р. через те,
що ним затверджено проект відведення
ОСОБА_1 земельної ділянки, який
складено з порушенням земельного
законодавства та на підставі
недійсного рішення районної ради, лише
з моменту прийняття господарським
судом Львівської області рішення від
03.09.2013р. у справі №5015/1470/12.

Крім цього, також суд не погоджується з
доводами представника ФГ ОСОБА_1,
викладеними у відзиві на позовну заяву
та клопотанні №14 від 10.01.2014р. про те, що
в позові слід відмовити, так як у
зв'язку із зміною законодавства
України, станом на момент подання
позову в даній справі, право
розпоряджатися земельною ділянкою за
межами населеного пункту належить до
компетенції районної державної
адміністрації, а не сільської ради, а
тому її права не порушені. При цьому суд
виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Наведені положення є реалізацією ч. 1
ст. 55 Конституції України, відповідно
до якої кожному гарантується право на
оскарження в суді рішень, дій чи
бездіяльності органів державної влади,
органів місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб та ч. 2 ст. 124
Конституції України, відповідно до
якої юрисдикція судів поширюється на
всі правовідносини, що виникають у
державі.

До господарського суду вправі
звернутися кожна особа, яка вважає, що
її право чи охоронюваний законом
інтерес порушено чи оспорюється. Тобто
в контексті норми ст. 1 ГПК України має
значення лише суб'єктивне уявлення
особи про те, що її право чи законний
інтерес потребує захисту. Водночас, за
змістом вказаної статті порушення
права чи законного інтересу або спір
щодо них повинні існувати на момент
звернення до суду. Якщо в результаті
розгляду справи виявиться, що
порушення відсутнє, суд має відмовити в
позові.

У п. 2 роз'яснення президії Вищого
арбітражного суду України від 26.01.2000р.
№ 02-5/35 «Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням недійсними актів державних
чи інших органів» зазначається, що
обов'язковою умовою визнання акта
недійсним є також порушення у зв'язку з
прийняттям відповідного акта прав та
охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі. Якщо за результатами розгляду
справи факту такого порушення не
встановлено, у господарського суду
немає правових підстав для задоволення
позову.

Суд зазначає, що право на звернення до
суду і право на захист судом порушених
інтересів є абсолютним і не може
ставитися в залежність від подальшої
зміни законодавства. Станом на момент
прийняття розпорядження голови
Сокальської районної державної
адміністрації №385 від 30.08.1999р. та станом
на момент видачі Державного акту на
право постійного користування землею
від 15.12.1999 року Серія ЛВ 1041, вказані
документи порушували права та
охоронювані законом інтереси позивача
та суперечили чинному законодавству
України. Дані порушення не було усунуто
в установленому законом порядку і вони
існують станом на момент розгляду
справи судом. А тому, в наявності є всі
правові підстави для захисту
порушеного права та визнання вказаних
актів недійсними.

Також суд відхиляє доводи представника
ФГ ОСОБА_1, викладені у відзиві на
позовну заяву та клопотанні №13 від
10.01.2014р. про те, що провадження в даній
справі слід припинити, так як цей спір
підвідомчий адміністративним судам.

Так, за приписами п.1.2.2 та п.1.2.4
Постанови Пленуму ВГСУ №6 від 17.05.2011р. з
положень статей 13, 14, 140, 142, 143
Конституції України, статей 11, 16, 167, 169,
374 ЦК України, статей 2, 8, 48, 133, 148, 152, 197 ГК
України, статей 80, 84, 123, 124, 127, 128
Земельного кодексу України (далі - ЗК
України) випливає, що органи виконавчої
влади або органи місцевого
самоврядування у правовідносинах щодо
розпорядження земельними ділянками
державної та комунальної власності
(наданні земельних ділянок громадянам
та юридичним особам у власність або в
користування, відчуженні земельних
ділянок державної або комунальної
власності, укладенні, зміні, розірванні
договорів купівлі-продажу, ренти,
оренди земельної ділянки та інших
договорів щодо земельних ділянок,
встановленні сервітуту, суперфіцію,
емфітевзису, в тому числі прийнятті
державними органами та органами
місцевого самоврядування відповідних
рішень) діють як органи, через які
держава або територіальна громада
реалізують повноваження власника
земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження,
державні органи або органи місцевого
самоврядування вступають з юридичними
та фізичними особами у цивільні та
господарські правовідносини. Отже, у
таких відносинах держава або
територіальні громади є рівними
учасниками земельних відносин з іншими
юридичними та фізичними особами, у тому
числі з суб'єктами підприємницької
діяльності.

Таким чином, справи у спорах за участю
державних органів та органів місцевого
самоврядування, що виникають з
правовідносин, у яких державні органи
та органи місцевого самоврядування
реалізують повноваження власника
землі, а також в інших спорах, які
виникають із земельних відносин
приватноправового характеру, за
відповідності складу сторін спору
статті 1 ГПК підвідомчі господарським
судам.

Крім цього, індивідуальні акти органів
держави або місцевого самоврядування,
якими реалізовуються волевиявлення
держави або територіальної громади як
учасника цивільно-правових відносин і
з яких виникають, змінюються,
припиняються цивільні права і
обов'язки, не належать до правових
актів управління, а спори щодо їх
оскарження мають приватноправовий
характер, тобто справи у них підвідомчі
господарським судам.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.
Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Відповідно до ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Суд зазначає, що в процесі розгляду
справи позивачем належними та
допустимими доказами було доведено
порушення його права, а тому зменшені
позовні вимоги підлягають задоволенню
повністю.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати слід покласти на відповідача.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.
4-3, 27, 33, 34, 43, 49, 82-85, 116 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Зменшені позовні вимоги
задоволити повністю.

2. Визнати недійсним Розпорядження
голови Сокальської районної державної
адміністрації №385 від 30.08.1999р. «Про
затвердження проектів відведення
земельних ділянок для утворення
(розширення) селянських (фермерських)
господарств» в частині затвердження
проекту відведення земельної ділянки
громадянину ОСОБА_1, передачі
громадянину ОСОБА_1 згідно
розробленого проекту в постійне
користування з земель ВАТ «Сокальський
завод хімічного волокна» земельну
ділянку для розширення селянського
(фермерського) господарства загальною
площею 18,7974 га. та видачі громадянину
ОСОБА_1 державного акту на право
постійного користування землею.

3. Визнати недійсним Державний акт
на право постійного користування
землею від 15.12.1999 року Серія ЛВ 1041,
виданий ОСОБА_1.

4. Стягнути з Сокальської районної
державної адміністрації (80000, Львівська
обл., м. Сокаль, вул. А. Шептицького, 26;
) на користь Поторицької
сільської ради (80038, Львівська обл.,
Сокальський р-н, с. Поториця; ) 2 294,00 грн. судового збору.

5. Наказ видати після набрання
рішенням законної сили відповідно до
ст. 116 ГПК України.

6. Рішення набирає законної сили
відповідно до ст. 85 ГПК України та може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93
ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення. Повний
текст рішення складено та підписано
08.04.2014р.

Суддя
Крупник Р.В.