КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2014 р.
Справа№ 23/63

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Гончарова С.А.

Куксова В.В.

секретар судового засідання - Романова
Ю.М.,

за участю представників сторін: згідно
протоколу судового засідання від 01.04.2014
року по справі № 23/63 (в матеріалах
справи)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «Міжрегіональна
інвестиційно-лізингова компанія» на
рішення господарського суду міста
Києва від 21.01.2014 року (оформленого
відповідно до ст. 84 ГПК України 23.01.2014
року) по справі № 23/63 (суддя - Кирилюк
Т.Ю.)

За позовом публічного акціонерного
товариства «Київенерго» в особі

структурного
відокремленого підрозділу «Енергозбут

«Київенерго»

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Міжрегіональна

інвестиційно-лізингова
компанія»

про стягнення 77 318,45 грн.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерна енергопостачальна компанія
"Київенерго" в особі структурного
відокремленого підрозділу "Енергозбут
"Київенерго" звернулась до
господарського суду міста Києва з
позовною заявою про стягнення з
товариства з обмеженою
відповідальністю "Міжрегіональна
інвестиційно-лізингова компанія" 77 318,45
грн. (у тому числі: 72 192,17 грн. - основного
боргу, 4 253,66 грн. - інфляційні втрати та
872,62 грн. - 3 % річних).

Рішенням господарського суду міста
Києва від 21.01.2014 року у справі № 23/63
позов задоволено повністю. Стягнуто з
товариства з обмеженою
відповідальністю "Міжрегіональна
інвестиційно-лізингова компанія" на
користь публічного акціонерного
товариства "Київенерго" 72 192,17 грн. -
основного боргу, 4 253,66 грн. - інфляційні
втрати, 872,62 грн. - 3 % річних, 773,18 грн.
державного мита та 236,00 грн. - витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

Не погоджуючись з рішенням місцевого
суду, відповідач, товариство з
обмеженою відповідальністю
«Міжрегіональна
інвестиційно-лізингова компанія»,
звернувся з апеляційною скаргою до
Київського апеляційного
господарського суду та просить
скасувати рішення та прийняти нове,
яким у задоволенні позову відмовити
повністю.

Апеляційну скаргу скаржник мотивує
тим, що судом першої інстанції неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи та має місце
невідповідність висновків, викладених
у рішенні місцевого суду обставинам
справи.

Розпорядженням голови Київського
апеляційного господарського суду від
27.02.2014 року для розгляду апеляційної
скарги по справі № 23/63 сформовано
колегію суддів у складі: головуючий
суддя Яковлєв М.Л., судді Авдеєв П.В.,
Куксов В.В.

Ухвалами Київського апеляційного
господарського суду від 04.03.2014 року по
справі № 23/63 відновлено строк
товариству з обмеженою
відповідальністю «Міжрегіональна
інвестиційно-лізингова компанія» на
подання апеляційної скарги та прийнято
її до провадження і призначено
перегляд рішення у судовому засіданні
за участю повноважних представників
сторін на 01.04.2014 року.

У зв'язку з перебуванням судді Авдеєва
П.В. у відпустці розпорядженням
секретаря судової палати Київського
апеляційного господарського суду від
01.04.2014 року здійснено заміну судової
колегії та для розгляду апеляційної
скарги по справі № 23/63 сформовано
колегію суддів у складі: головуючий
суддя Яковлєв М.Л., судді Гончаров С.А.,
Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 01.04.2014 року по
справі № 23/63 прийнято апеляційну
скаргу товариства з обмеженою
відповідальністю «Міжрегіональна
інвестиційно-лізингова компанія» до
розгляду зазначеною колегією.

Публічним акціонерним товариством
«Київенерго», м. Київ, не надано до суду
заперечень на апеляційну скаргу.

Представник відповідача був присутнім
в судовому засіданні та надав свої
пояснення, якими підтримав доводи, що
викладені в апеляційній скарзі та
просив апеляційну скаргу задовольнити,
а рішення господарського суду міста
Києва від 21.01.2014 року скасувати та
прийняти нове, яким у позові відмовити
повністю.

Представник позивача в судовому
засіданні надав свої пояснення та
просив рішення господарського суду
міста Києва від 21.01.2014 року залишити без
змін, а апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Міжрегіональна
інвестиційно-лізингова компанія» - без
задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
виступи представників сторін,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
проаналізувавши застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, а рішення
господарського суду міста Києва від
21.01.2014 року по справі № 23/63 - залишається
без змін, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Слід зазначити, що відповідно ст. 101 ГПК
України, у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 ст. 275 ГК України
за договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
(енергопостачальник) відпускає
електричну енергію, пару, гарячу і
перегріту воду споживачеві (абоненту),
який зобов'язаний оплатити прийняту
енергію та дотримуватися
передбаченого договором режиму її
використання, а також забезпечити
безпечну експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено місцевим господарським
судом, між акціонерною
енергопостачальною компанією
«Київенерго» (постачальник, позивач) та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Міжрегіональна
інвестиційно-лізингова компанія»
(споживач, відповідач) було укладено
договір № 1110744 від 01.09.2005 року на
постачання теплової енергії у гарячій
воді (договір) (а.с. 12, 27).

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України
договір є підставою виникнення
цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 275
Господарського кодексу України за
договором енергопостачання, до яких
відноситься спірний Договір,
підприємство (енергопостачальник)
відпускає електричну енергію, пару,
гарячу і перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

За умовами ч. 1 ст. 626 ЦК України,
договором визнається домовленість
двох чи більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Його зміст складають умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Виникнення прав за договором залежить
від покладених ним на сторін
обов'язків, які у сукупності і
визначають правову природу договору.

Предметом договору є постачання
позивачем за плату теплової енергії
відповідачу у вигляді гарячої води,
тобто за своєю правовою природою він є
договором енергопостачання (параграф 3
глави 29 Господарського кодексу
України), платником за яким є сторона за
договором, на користь якої він
укладений, тобто відповідач.

Відповідно до п. 2.2.1 договору № 1110744
постачальник зобов'язується
безперебійно постачати теплову
енергію у гарячій воді на межу
балансової належної із «споживачем»
(додатки 3, 4) для потреб опалення - в
період опалювального сезону; для
гарячого водопостачання протягом року
згідно із заявленими «споживачем»
величинами приєднаного теплового
навантаження, зазначеному в додатку №
1.

Між сторонами укладено додатки до
договору № 1110744, якими визначено
кількість, вартість споживання
теплової енергії, тариф, межі
балансової належності та терміни
сплати споживачем вартості спожитої
теплової енергії (а.с. 31-39).

Позивачем умови договору виконано
належним чином, що підтверджується
розрахунком заборгованості за спожиту
теплову енергію у гарячій воді за
обліковими картками за період з
вересня 2008 року по травень 2009 року (а.с.
41-44).

Згідно з п. 2.3.1 договору споживач
зобов'язаний дотримуватись кількості
споживання теплової енергії за кожним
параметром в обсягах, які визначені у
додатку 1 до договору, не допускаючи їх
перевищення; своєчасно сплачувати
вартість спожитої теплової енергії в
терміни та за тарифами, зазначеними у
додатку 2.

У додатку 2 до договору встановлено
порядок розрахунків за теплову
енергію. Відповідно до якого споживач
щомісяця з 12 по 15 числа отримує в МВРТ-1
за адресою: вул. Жилянська, 63, оформлену
постачальником платіжну
вимогу-доручення на суму, яка включає
загальну вартість теплової енергії
поточного місяця та кінцеве сальдо
розрахунків на початок поточного
місяця за мінусом суми фактично
сплаченої теплової енергії в поточному
місяці; табуляграму фактичного
споживання за попередній період та акт
звірки, оформлює і повертає один
примірник «постачальнику» протягом
двох днів з моменту їх одержання (а.с. 32).

Сплата виконується не пізніше 25 числа
поточного місяця.

За період з вересня 2008 року по червень
2009 року позивачем на виконання умов
договору поставлено відповідачу
енергії на суму 88 065,84 грн., що
підтверджується довідкою про
розрахунок заборгованості, обліковими
картками з вересня 2008 року по травень
2009 року (а.с. 4, 41-44).

Вартість використаної за період 01.09.2008
року по 01.07.2009 року теплової енергії
сплачувалась відповідачем позивачу з
порушенням умов договору № 1110744, у
зв'язку з чим у відповідача виникла
заборгованість у сумі 72 192,17 грн. що
підтверджується звітними відомостями
за тепло та теплоносій, обліковими
картками (табуляграмами) та довідкою
про надходження коштів за спожиту
згідно Договору теплову енергію.

Виходячи зі змісту ст. 20 Закону України
«Про теплопостачання», тарифи на
теплову енергію, реалізація якої
здійснюється суб'єктами
господарювання, що займають монопольне
становище на ринку, є регульованими.
Тарифи на виробництво, транспортування
та постачання теплової енергії
затверджуються органами місцевого
самоврядування, крім теплової енергії,
що виробляється суб'єктами
господарювання, що здійснюють
комбіноване виробництво теплової і
електричної енергії та/або
використовують нетрадиційні та
поновлювані джерела енергії, на
підставі розрахунків, виконаних
теплогенеруючими,
теплотранспортуючими та
теплопостачальними організаціями за
методиками, розробленими центральним
органом виконавчої влади у сфері
теплопостачання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»,
законодавство України у сфері
житлово-комунальних послуг базується
на Конституції України і складається з
нормативно-правових актів у галузі
цивільного, житлового законодавства,
цього Закону та інших
нормативно-правових актів, що
регулюють відносини у сфері
житлово-комунальних послуг.

Розмір плати за комунальні послуги
розраховується виходячи з розміру
затверджених цін/тарифів та показань
засобів обліку або за нормами,
затвердженими в установленому порядку
(ч. 2 ст. 32 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Зазначене також кореспондується зі ст.
526 Цивільного кодексу України, де
встановлено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Таким чином, враховуючи вищезазначене,
колегія апеляційного суду
погоджується з висновком місцевого
суду щодо встановлення факту наявності
основної заборгованості за поставлену
теплову енергію у відповідача перед
позивачем в сумі 72 192,17 грн., а відтак
позовні вимоги в частині стягнення
основного боргу правомірно визнані
судом першої інстанції обґрунтованими
та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимогу
про стягнення трьох відсотків річних в
розмірі 872,62 грн. та інфляційних втрат у
сумі 4 253,66 грн. у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем грошового
зобов'язання за договором.

Статтею 625 ЦК України, передбачено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

З огляду на наявність прострочення
виконання відповідачем грошового
зобов'язання місцевий суд, здійснивши
перерахунок, перевірений апеляційним
судом, слушно задовольнив вимоги
позивача про стягнення 3% річних у
розмірі 872,62 грн. та інфляційних втрат у
сумі 4 253,66 грн.

В своїй апеляційній скарзі скаржник
зазначає, що судом першої інстанції не
перевірено вірність нарахування
позивачем заборгованості.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
позивачем нараховувалась оплата
постачальної електричної енергії
відповідно до умов договору № 1110744 від
01.09.2005 року та чинних розпоряджень КМДА
на момент нарахування суми оплати за
наданні послуги.

Крім того, у п. 12 додатку 2 передбачено,
що можливе змінення тарифів в період
дії договору.

Київська міська державна
адміністрація є єдиним в
організаційному відношенні органом,
який виконує функції виконавчого
органу Київської міської ради та
паралельно функції місцевого органу
виконавчої влади.

Таким чином, Київська міська державна
адміністрація, як виконавчий орган
Київської міської ради, наділена
повноваженнями органу місцевого
самоврядування і як орган виконавчої
влади - повноваженнями органу
державної влади.

Згідно п. 2 ч. "а" ст. 28 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" до
відання виконавчого органу сільської,
селищної, міської ради (в даному
випадку - Київської міської ради)
віднесене встановлення в порядку і
межах, визначених законодавством,
тарифів щодо оплати побутових,
комунальних, транспортних та інших
послуг, які надаються підприємствами
та організаціями комунальної
власності відповідної територіальної
громади; погодження в установленому
порядку цих питань з підприємствами,
установами та організаціями, які не
належать до комунальної власності.

Основні правові, економічні та
організаційні засади діяльності на
об'єктах сфери теплопостачання та
регулює відносини, пов'язані з
виробництвом, транспортуванням,
постачанням та використанням теплової
енергії з метою забезпечення
енергетичної безпеки України,
підвищення енергоефективності
функціонування систем
теплопостачання, створення і
удосконалення ринку теплової енергії
та захисту прав споживачів та
працівників сфери теплопостачання
визначає Закон України "Про
теплопостачання".

Статтею 1 даного Закону визначено, що
тариф (ціна) на теплову енергію -
грошовий вираз витрат на виробництво,
транспортування, постачання одиниці
теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням
рентабельності виробництва,
інвестиційної та інших складових, що
визначаються згідно із методиками,
розробленими центральним органом
виконавчої влади у сфері
теплопостачання.

Згідно ч.3 ст.20 Закону України "Про
теплопостачання" тарифи на
виробництво, транспортування та
постачання теплової енергії
затверджуються органами місцевого
самоврядування, крім теплової енергії,
що виробляється суб'єктами
господарювання, що здійснюють
комбіноване виробництво теплової і
електричної енергії та/або
використовують нетрадиційні та
поновлювані джерела енергії, на
підставі розрахунків, виконаних
теплогенеруючими,
теплотранспортуючими та
теплопостачальними організаціями за
методиками, розробленими центральним
органом виконавчої влади у сфері
теплопостачання.

Відповідно п.2 ч.1 ст.7 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги" до
повноважень органів місцевого
самоврядування у сфері
житлово-комунальних послуг належить
встановлення цін/тарифів на
житлово-комунальні послуги відповідно
до закону.

Виходячи з наведеного, Київська міська
державна адміністрація як виконавчий
орган Київської міської ради наділена
була повноваженнями встановлювати
ціни/тарифи на житлово-комунальні
послуги, тарифи на виробництво,
транспортування та постачання
теплової енергії, а позивач повинен був
виконувати розпорядження КМДА, а тому
суд дійшов висновку про правомірність
застосування позивачем при здійсненні
розрахунку заборгованості тарифів,
встановлених наведеними у розрахунку
розпорядженнями Київської міської
державної адміністрації.

Щодо посилань скаржників на те, що
судом першої інстанції неправильно
застосовано норми процесуального
права, зазначаємо наступне.

Відповідно до ст. 104 ГПК України,
порушення або неправильне
застосування норм процесуального
права може бути підставою для
скасування або зміни рішення лише за
умови, якщо це порушення призвело до
прийняття неправильного рішення.

Порушення норм процесуального права є
в будь-якому випадку підставою для
скасування рішення місцевого
господарського суду, якщо:

1) справу розглянуто господарським
судом у незаконному складі колегії
суддів;

2) справу розглянуто господарським
судом за відсутністю будь-якої із
сторін, не повідомленої належним чином
про місце засідання суду;

3) господарський суд прийняв рішення
про права і обов'язки осіб, що не були
залучені до участі у справі;

4) рішення не підписано будь-ким із
суддів або підписано не тими суддями,
які зазначені у рішенні;

5) рішення прийнято не тими суддями, які
входили до складу колегії, що
розглядала справу;

6) рішення прийнято господарським судом
з порушенням правил предметної або
територіальної підсудності, крім
випадків, передбачених у частині
третій статті 17 цього Кодексу;

7) рішення прийнято господарським судом
з порушенням правил виключної
підсудності.

Перелік підстав, за якими суд
апеляційної інстанції має право
скасувати в будь-якому випадку є
вичерпним. Жоден із доводів, на яких
відповідач ґрунтує апеляційну скаргу
не може бути підставою для скасування
рішення в даному випадку.

Зокрема, скаржник зазначає, що рішення
було прийнято без його участі, що
порушує норми процесуального права,
однак зазначене до уваги не береться,
оскільки пунктом 3.9.2. постанови Плєнума
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року № 18 У випадку нез'явлення в
засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Таким чином, порушення або неправильне
застосування норм процесуального
права може бути підставою для
скасування або зміни рішення лише за
умови, якщо це порушення призвело до
прийняття неправильного рішення, також
не може бути прийняте до уваги,
оскільки прийняте по суті рішення є
законним та обґрунтованим.

Внаслідок цього, доводи апеляційної
скарги є безпідставними та
необґрунтованими та не можуть бути
підставою для скасування рішення
місцевого суду.

За правилами ст. 4-7 ГПК України, судове
рішення приймається колегіально за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень та подати до
суду відповідні докази.

Як встановлено ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 року "Про судове рішення"
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Виходячи з викладеного вище, колегія
суддів Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, а рішення господарського
суду міста Києва від 21.01.2014 року у
справі № 23/63 - залишається без змін.

З огляду на вищезазначене, керуючись
ст. ст. 4-7, 33, 43, 99, 101-103, 105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Міжрегіональна
інвестиційно-лізингова компанія» на
рішення господарського суду міста
Києва від 21.01.2014 року по справі № 23/63
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 21.01.2014 року у справі № 23/63
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 23/63 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено до Вищого господарського
суду України у порядку, передбаченому
ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного
господарського суду за наслідками
перегляду відповідно до ст. 105 ГПК
України набирає законної сили з дня її
прийняття.

Головуючий суддя
М.Л. Яковлєв

Судді
С.А. Гончаров

В.В. Куксов