м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/1470/14 20.03.14За позовом
малого приватного підприємства "АТ"
до ТОВ "Завод будівельних
матеріалів № 1"
про стягнення 196291,57 грн.
Суддя Головатюк Л.Д.
Представники сторін:
Від позивача не прибув
Від відповідача не прибув
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Позивач звернувся до господарського
суду м. Києва з позовною заявою про
стягнення з відповідача
заборгованості у зв`язку з неналежним
виконанням умов договору про надання
транспортно-експедиційних послуг по
перевезенню вантажу № 21/01-13 від 21.01.2013 в
розмірі196 291,57 грн.
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 07.02.2014 порушено провадження у
справі №910/1470/14 та призначено до
розгляду на 20.02.2014.
Судове засідання 20.02.2014 не відбулося по
технічним причинам. Розгляд справи
відкладено на 04.03.2014.
В судове засідання 04.03.2014 представники
сторін не прибули, причин неявки суд не
повідомили, хоча про час та місце
розгляду справи були повідомленні
Судом встановлено, що 27.02.2014 ліквідатор
ТОВ "Завод будівельних матеріалів № 1"
подав суду клопотання про залишення
позовної заяви без розгляду у зв'язку з
банкрутством відповідача та зазначив,
що позивач може у відповідності з
чинним законодавством звернутися до
ліквідатора із заявою про визнання
позивача кредитором відповідача.
Розгляд справи відкладено на 20.03.2014.
Представники позивача та відповідача в
судове засідання 20.03.2014 не з'явилися,
причин неявки суд не повідомили, хоча
про час та місце розгляду були
повідомлені належним чином.
Ухвала суду від 04.03.2014 отримана
відповідачем 12.03.2014, що підтверджується
відміткою на звороті ухвали та
повідомленням про вручення поштового
відправлення № 01 5 (в матеріалах
справи).

Ухвала суду від 04.03.2014 отримана
позивачем 13.03.2014, що підтверджується
відміткою на звороті ухвали та
повідомленням про вручення поштового
відправлення № 79 0 (в матеріалах
справи).

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у разі якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації -адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивач та відповідач повідомлені
про час та місце судового розгляду
належним чином.

Оскільки про час та місце судового
засідання позивач та відповідач були
належним чином повідомлені, на
підставі статті 75 Господарського
процесуального кодексу України справа
може бути розглянута за наявними в ній
матеріалами.

В судовому засіданні 20.03.2014 судом
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов та заперечення проти
позову, об'єктивно оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, господарський
суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21.01.2013 між малим приватном
підприємством «АТ» (далі позивач,
експедитор за договором) та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Завод будівельних
матеріалів №1»(далі відповідач,
замовник за договором) був укладений
договір на транспортно-експедиторське
обслуговування № 21/01-13 (далі - Договір).

Згідно п. 1.1 договору на підставі цього
договору експедитор бере на себе
зобов'язання протягом дії договору за
рахунок та від імені замовника надати
послуги з організації перевезення
вантажу в ході надання яких своєчасно
та у повній цілісності в обумовлений
строк перевезти ввірений йому
замовником вантаж у відповідний пункт
призначення згідно з даними вказаними
в товарно-транспортній накладній та
супровідному листі (додаток № 1 до
договору), які є невід'ємною частиною
договору, а замовник зобов'язується
надати для перевезення вантаж та
сплатити за його перевезення плату
згідно з умовами договору.

Відповідно до п. 1.2. договору при
укладенні даного договору замовник
обумовлює з експедитором умови
договору, які вказуються у
товарно-транспортній накладній та
супровідному листі (додаток № 1 до
договору), а саме:

- Адреса навантаження;

- Адреса розвантаження;

- Характер/тип вантажу, кількість;

- Дата доставки вантажу за адресою
розвантаження;

- Транспорт перевезення вантажу,
номерні знаки транспорту;

- Прізвище, ім'я , по батькові,
ідентифікаційний номер фізичної особи
водія, який безпосередньо перевозить
вантаж;

- Контактний телефон та особисті
данні особи , яка приймає вантаж за
адресою розвантаження.

В Розділі 2 договору сторони
передбачили наступне:

Експедитор:

- На підставі даних, визначених у п. 1.2.
експедитор узгоджує з замовником тип
та необхідну кількість транспортних
засобів, необхідних для здійснення
організації перевезення вантажу.

- Забезпечує своєчасне подання
автомобільного рухомого складу до
пункту навантаження замовника згідно
п. 1.2. договору.

- Забезпечує збереження вантажу з
моменту його прийняття для перевезення
та до моменту видачі в пункті
призначення, уповноваженій на
одержання вантажу особі.

- Експедитор відповідає за якість
та масу нетто вантажів, які завантажені
та/або упаковані та/або опломбовані
вантажовідправником або замовником.

- У експедитора відсутнє право
безпідставно привласнити, розтратити
або заволодіти вантажем, ввіреним йому
для перевезення згідно договору.

- Експедитор повинен повідомити
вантажоодержувача про номер
автотранспортного засобу який прибуде
на місце завантаження.

- Експедитор зобов'язаний
повернути замовникові копію
товарно-транспортної накладної.

Замовник:

- Надає експедитору необхідну
інформацію у відповідності п. 1.2. даного
договору, для надання експедитором
якісних послуг по організації
перевезенню вантажу.

- Перевіряє поданий рухомий склад
(транспорт) для забезпечення як
фізичного, так і якісного збереження
переданого вантажу.

- Зобов'язаний докласти всіх
необхідних від нього зусиль для
забезпечення своєчасного та повного
оформлення у встановленому
нормативними актами порядку
товарно-транспортних накладних,
відмічати у них час відправлення та
прибуття автомобілів із пунктів
вантаження та розвантаження вантажу.

- Навантаження та розвантаження
вантажів здійснюються у строки,
визначені за домовленістю сторін.

- За 1 робочий день до запланованої
дати відвантаження товару надати
експедитору заявку на організацію
перевезення.

- Заявка на організацію
перевезення може бути подана
замовником у письмовому вигляді,
електронною поштою, факсом або
передана телефонограмою.

Як вбачається з матеріалів справи, за
період з 24.05.2013 по 24.07.2013 включно,
позивач, на підставі договору та
35(тридцяти п'ятьох) заявок надав
відповідачу послуги на загальну суму
182000,00 грн.

Факт надання позивачем послуг
відповідачу підтверджується
комплектом документів, якими оформлене
виконання кожної із заявок
відповідача, а саме: заявка,
товарно-транспортна накладна, акт
здачі-приймання виконаних робіт,
податкова накладна, рахунок на
оплату(копії в матеріалах справи).
Зокрема підписанням Акта
здачі-прийняття виконаних робіт
відповідач підтвердив, що послуги
надані позивачем у відповідності до
умов договору, претензії зі сторони
відповідача відсутні.

Згідно з п.3.4. договору, після виконання
експедитором послуг, між експедитором
та замовником підписується акт
здачі-приймання робіт.

Згідно з п.3.2. договору, оплата послуги
одного перевезення здійснюється
замовником протягом 10-ти банківських
днів, після отримання оригіналів
документів на оплату.

Факт і дата отримання відповідачем від
позивача документів на оплату
підтверджується поштовими
повідомленнями про вручення(копія в
матеріалах справи).

Факт перевезення вантажу
підтверджується товарно-транспортними
накладними за період з 08.05.2013 по
12.07.2013(ЗБМ № 0805-7, ЗБМ № 0805-12, ЗБМ № 0805-17
та інші).

Суд враховує, що Закон України "Про
автомобільний транспорт" та Правила
перевезення вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджені
наказом Мінтрансу України від 14.10.1997
№363, що зареєстрований в Міністерстві
юстиції України 20.02.1998 за №128/2568
визначають товарно-транспорту
накладну як обов"язковий документ, який
має оформлюватись при перевезенні
вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до пунктів 1, 11.1 даних Правил
товарно-транспортна накладна є
основним документом на перевезення
вантажів та єдиний для всіх учасників
транспортного процесу юридичний
документ, що призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, а
також для розрахунків за перевезення
вантажу та обліку виконаної роботи.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конвенції "Про
договір міжнародного автомобільного
перевезення вантажів" вантажна
накладна є первинним доказом укладання
договору перевезення, умов цього
договору і прийняття вантажу
перевізником.

Вказані ТТН позивач надав суду і суд їх
приймає у якості належних та
допустимих доказів виконання
перевезення позивачем.

Однак, в порушення умов договору
відповідач (замовник) за надані послуги
у сумі 182 000,00 грн. у встановлені
договором строки не розрахувався, в
результаті чого у нього на вказану суму
утворилася перед позивачем
заборгованість.

Отже, внаслідок укладення договору між
сторонами згідно ст. 11 ЦК України,
виникли цивільні права та обов'язки.
Оскільки між сторонами по справі
склалися господарські правовідносини,
то до них слід застосовувати положення
ГК України як спеціального акту
законодавства, що регулює
правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193
ГК України до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття
договору, яким є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором. Зміст договору
становлять умови (пункти) визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства (ст.
628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є
обов'язковим до виконання сторонами, а
отже умови договору, укладеного між
сторонами є юридично обов'язковими.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори). Зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом. Усно можуть вчинятися
правочини, які повністю виконуються
сторонами у момент їх вчинення, за
винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт
господарського зобов'язання повинен
вчинити певну дію на користь іншого
суб'єкта, а інший суб'єкт має право
вимагати від зобов'язаної сторони
виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Зазначене також кореспондується зі
ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до
яких зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530
Цивільного кодексу України, якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

У відповідності до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка
закріплює свободу договору, сторони
мають право як врегулювати у договорі
свої відносини, які не врегульовані
цими актами, так і відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін. Зміна ціни після
укладення договору допускається у
випадках і на умовах, встановлених
договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
всій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності і
справедливості.

Частиною 1 ст. 901 ЦК України передбачено,
що за договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

В силу положень ч.1 ст.903 ЦК України
замовник зобов'язаний оплатити надані
йому послуги в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Загальні положення про перевезення
викладені в ст.908 ЦК України, відповідно
до котрої перевезення вантажу
здійснюється за договором перевезення.
Частиною першою статті 909 ЦК України
передбачено, що за договором
перевезення вантажу одна сторона
(перевізник) зобов'язується доставити
довіреній їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення і видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві0, а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату.

Відповідно до частини 1 статті 53 Закону
України "Про автомобільний транспорт",
організацію міжнародних перевезень
пасажирів і вантажів здійснюють
перевізники відповідно до міжнародних
договорів України з питань міжнародних
автомобільних перевезень, яким,
зокрема, є Конвенція про договір
міжнародного дорожнього перевезення
вантажів (КДГІВ) від 19.05.1956 (далі -
Конвенція), яка була ратифікована
Україною Законом "Про приєднання
України до Конвенції про договір
міжнародного автомобільного
перевезення вантажів" від 01.08.2006.

Статтею 1 Конвенції передбачено, що ця
Конвенція застосовується до будь-якого
договору автомобільного перевезення
вантажів транспортними засобами за
винагороду, коли зазначені в договорі
місце Прийняття вантажу для
перевезення і місце, передбачене для
доставки, знаходяться у двох різних
країнах, з яких принаймні одна є
договірною країною, незважаючи на
місце проживання і громадянство
сторін.

Статтею 3 Конвенції визначено, що
перевізник відповідає як за свої
власні дії та упущення, так за дії та
упущення своїх агентів і всіх інших
осіб, послуги яких він використовує для
виконання перевезення.

Згідно зі статтею 4 Конвенції, договір
перевезення підтверджується
складанням вантажної накладної.
Відсутність, неправильність чи утрата
вантажної накладної не впливають на
існування та чинність договору
перевезення, до якого й у цьому випадку
застосовуються положення цієї
Конвенції.

Частиною статті 5 Конвенції
передбачено, що вантажна накладна
складається в трьох оригінальних
примірниках, підписаних відправником і
перевізником. Ці підписи можуть бути
надруковані чи замінені печатками
відправника і перевізника, якщо це
допускається законодавством країни, в
якій складена вантажна накладна.
Перший примірник передається
відправнику, другий супроводжує
вантаж, а третій залишається у
перевізника.

Згідно з частиною 1 статті 31 Конвенції,
в усіх судових провадженнях, які
виникають у зв'язку із перевезенням,
яке здійснюється відповідно до цієї
Конвенції, позивач може звернутися до
будь-якого суду або арбітражу
договірної країни, визначеної угодою
між сторонами, і на додаток до цього, до
судів або арбітражів країни, на
території якої: а) .відповідач має
звичайне місце проживання або основне
місце розташування свого підприємства
або відділення чи агентства, за
допомогою яких був укладений договір
перевезення, або b) знаходиться місце
отримання вантажу перевізником, або
місце передбачене для його доставки, і
не може звертатися до будь-яких інших
судів або арбітражів.

Згідно з ч.4 ст.306 ГК України транспортна
експедиція є допоміжним видом
діяльності, пов'язаною з перевезенням
вантажу.

Відповідно до ст. ст. 929 ЦК України, 316 ГК
України за договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу. За
цим договором може бути встановлений
обов'язок експедитора укладати від
свого імені договір перевезення
вантажу, забезпечувати відправку і
одержання вантажу, а також виконання
інших зобов'язань, пов'язаних із
перевезенням.

Положеннями Закону України «Про
транспортно - експедиторську
діяльність» встановлене, що
експедитори надають клієнтам послуги
відповідно до вимог законодавства
України та держав, територією яких
транспортуються вантажі, згідно з
переліком послуг, визначеним у
правилах здійснення транспортно -
експедиторської діяльності, а також
інші послуги, визначені за
домовленістю сторін у договорі
транспортного експедирування.

Ст. 9 Закону України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність» встановлено, що
підтвердженням витрат експедитора є
документи (рахунки, накладні тощо),
видані суб'єктами господарювання, що
залучалися до виконання договору
транспортного експедирування, або
органами влади.

Відповідно до ч. 10 ст. 9 Закону України
«Про транспортно-експедиторську
діяльність» перевезення вантажів
супроводжується товарно-транспортними
документами, складеними мовою
міжнародного спілкування залежно від
обраного виду транспорту або державною
мовою, якщо вантажі перевозяться в
Україні.

Відповідно до ч. 12 ст. 9 Закону України
«Про транспортно-експедиторську
діяльність» факт надання послуги
експедитора при перевезенні
підтверджується єдиним транспортним
документом або комплектом документів
(залізничних, автомобільних,
авіаційних накладних, коносаментів
тощо), які відображають шлях прямування
вантажу від пункту його відправлення
до пункту його призначення.

Отже, факт несплати відповідачем
позивачу винагороди за отримані
послуги належним чином доведений, а
також доведений обов'язок відповідача
оплатити позивачу винагороду за
отримані послуги, що дає суду підстави
задовольнити позов позивача в частині
стягнення з відповідача основного
боргу в сумі 182 000,00 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
договором, позивач просить суд
стягнути з відповідача на свою користь
пеню за прострочення грошового
зобов'язання в розмірі 11 469,82 грн. за
період прострочення вказаний в
розрахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання. У разі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України встановлено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Згідно із ст. 599 Цивільного Кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Штрафними санкціями у Господарському
кодексі України визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного або неналежно виконаного
зобов'язання (ч.4 ст. 549 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка
закріплює свободу договору, сторони
мають право як врегулювати у договорі
свої відносини, які не врегульовані
цими актами, так і відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Стаття 627 ЦК України вказує, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності
та справедливості.

У відповідності до п. 4.8 Договору у разі
порушення термінів оплати послуг
замовник оплачує виконавцю пеню в
розмірі 0,5% від суми боргу за кожний
календарний день прострочення платежу.

Однак, у відповідності з вимогами
чинного законодавства, позивач
здійснив розрахунок пені у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ.

Отже, згідно з розрахунком позивача
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача пеня в сумі 11 469,82 грн.
Суд вважає даний розрахунок
обґрунтованим та задовольняє позовні
вимоги в цій частині.

Також позивач просить стягнути з
відповідача 3% річних в сумі 2821,75 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. Таким чином,
частина 1 статті 625 Цивільного кодексу
України встановлює виняток із
загального правила статті 614
Цивільного кодексу України, що
закріплює принцип вини як підставу
відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у
готівковій формі або грошових коштів
на його рахунку в банку, і як наслідок,
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання, якщо навіть у цьому немає
його провини, не звільняють боржника
від відповідальності за прострочення
грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом
право кредитора вимагати стягнення
боргу враховуючи індекс інфляції та
відсотків річних є способом захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору.

У зв'язку викладеним, суд погоджується
з вимогами позивача про правомірність
правової природи вимоги про стягнення
3% річних та інфляційних збитків в
спірних правовідносинах, оскільки
положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо
стягнення 3% річних та інфляційних
збитків, нарахованих на суму
несвоєчасно виконаного страхового
відшкодування застосовується в разі
порушення як договірних так і
позадоговірних грошових зобов'язань, в
тому числі і до зобов'язань по
відшкодуванню шкоди, незалежно від
підстав виникнення, визначених статтею
11 ЦК України.

Відповідно до розрахунків позивача 3%
річних становить 2821,75 грн., суд визнає
дані розрахунки обґрунтованими та
задовольняє позов в цій частині.

Щодо клопотання ліквідатора ТОВ "Завод
будівельних матеріалів № 1" від 27.02.2014
про залишення позовної заяви без
розгляду у зв'язку з банкрутством
відповідача та зазначення, що позивач
може у відповідності з чинним
законодавством звернутися до
ліквідатора із заявою про визнання
позивача кредитором відповідача, то
суд зазначає наступне:

Згідно відомостей з ЄДР ДП «ІРЦ» строк
для подання кредиторами своїх вимог до
ліквідатора встановлений до 10.02.2014,
таким чином, ліквідатор подаючи 27.02.2014
вищезазначене клопотання, чудово знав
що строк для звернення позивача до
відповідача з кредиторськими вимогами
сплив, а відтак позивач на даний час не
має можливості заявити свої грошові
вимоги до боржника.

Крім того, ліквідатор не подав суду
відомостей про порушення провадження у
справі про банкрутство товариства з
обмеженою відповідальністю "Завод
будівельних матеріалів № 1", що дає суду
підстави для задоволення даного позову
та відмови в задоволенні клопотання
ліквідатора ТОВ "Завод будівельних
матеріалів № 1" про залишення позовної
заяви без розгляду.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку, що заявлені позивачем вимоги
щодо стягнення з відповідача
заборгованості є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, з
відповідача на користь позивача
підлягають стягненню витрати по сплаті
судового збору пропорційно
задоволеним позовним вимогам.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. ст. 33, 34, 49, 82-85, 116-118 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити ліквідатору ТОВ "Завод
будівельних матеріалів № 1" у
задоволенні клопотання про залишення
позовної заяви по справі № 910/1470/14 без
розгляду.

2. Позов малого приватного підприємства
"АТ" задовольнити повністю.

3. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Завод будівельних
матеріалів № 1" (01001, м. Київ, вул.
Софіївська, буд. 10, прим. 4, ) на користь малого приватного
підприємства "АТ" (79038, Львівська обл., м.
Львів, Личаківський район, вул. Пасічна,
буд. 72, кв. 59, ) 182 000(сто
вісімдесят дві тисячі) грн. 00 коп.
основного боргу, 11 469(одинадцять тисяч
чотириста шістдесят дев'ять) грн. 82 коп.
пені, 2 821(дві тисячі вісімсот двадцять
одна) грн. 75 коп. 3% річних, 3 925(три тисячі
дев'ятсот двадцять п'ять) грн. 83 коп.
судового збору.

4. Видати наказ.

5. Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його підписання, оформленого
відповідно до ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України та може
бути оскаржене в порядку та строки,
визначені Господарським процесуальним
кодексом України.

6. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя
Головатюк Л.Д.

Дата
підписання повного тексту рішення -
21.03.2014