ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
УХВАЛА

"25" березня 2014 р.Справа № 15/148-10-4045

Господарський суд Одеської області у
складі:

судді В.С.
Петрова

при секретарі Л.Е.
Кришиневській

за участю представників:

від позивача (стягувача) - не з'явився,

від відповідача (боржника - скражника) -
Дикун І.М.,

від ДВС Головного управління юстиції в
Одеській області - Шевченко Д.В.,

від Відділу примусового виконання
рішень ДВС України - Шевченко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні скарги Товариства з
обмеженою відповідальністю „Адікт" на
дії Відділу примусового виконання
рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в Одеській області
(вх. № 2-642/14 від 14.02.2014 р.) та Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
(вх. № 2-748/14 від 21.02.2014 р.) в порядку ст. 1212
Господарського процесуального кодексу
України по справі № 15/148-10-4045 за позовом
Публічного акціонерного товариства
„Акціонерний комерційний банк „Київ"
до Товариства з обмеженою
відповідальністю „Адікт", третя особа,
яка не заявляє самостійних позовних
вимог, на стороні відповідача -
Товариство з обмеженою
відповідальністю „Интер ЛТД", про
звернення стягнення на предмет іпотеки
для задоволення вимог в сумі 46 002 608,44
грн., -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
„Акціонерний комерційний банк „Київ"
звернулось до господарського суду
Одеської області з позовною заявою до
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Адікт", третя особа,
яка не заявляє самостійних позовних
вимог, на стороні відповідача -
Товариство з обмеженою
відповідальністю „Интер ЛТД", про
звернення стягнення на предмет іпотеки
для задоволення вимог в сумі 46 002 608,44
грн.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 16.09.2010 р. порушено
провадження у справі № 15/148-10-4045 та
справу призначено до розгляду в
засіданні суду.

Рішенням господарського суду Одеської
області від 22.11.2010 р. по справі №
15/148-10-4045 позовну заяву ПАТ „АКБ „Київ"
було задоволено, а саме:

- звернуто стягнення на предмет іпотеки
за іпотечним договором від 26.02.2010р., що
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 26.02.2010 р. і зареєстрований
в реєстрі за № 198, а саме: на нежитлові
будівлі та споруди загальною площею
10349,1 кв.м, які в цілому складаються з:
літ. „А" - адміністративно-виробнича
будівля № 2 загальною площею 4120,8 кв.м;
літ. „Б" - виробнича будівля № 1 - 4611,2
кв.м; літ. „В, В1" - склад-допоміжна
будівля № 1 - 732,4 кв.м; літ. „Г" -
виробнича будівля № 3 загальною площею
269,2 кв.м; літ. „Д" - склад № 2 загальною
площею 47,3 кв.м; літ. „И" - виробнича
будівля № 4, № 5 загальною площею 226,7
кв.м; літ. „К" - підсобна будівля № 1
загальною площею 52,6 кв.м; літ. „М, М1" -
допоміжна будівля № 1, загальною площею
219,2 кв.м; літ. „Л" - підсобна будівля № 2
загальною площею 69,7 кв.м; літ. „І" -
вимощення, 1-6 - огорожа, - що знаходяться
за адресою: Одеська область, м. Одеса,
вул. Космонавта Комарова, буд.14, та
належать ТОВ „Адікт", - для задоволення
вимог ПАТ "АКБ „Київ" за договором про
надання відновлювальної кредитної
лінії № 004/10 від 26.02.2010 р. на загальну
суму 46 002608,44 грн. за рахунок коштів,
отриманих від реалізації предмета
іпотеки на прилюдних торгах.

- стягнуто з ТОВ „Адікт" на користь ПАТ
"АКБ „Київ" витрати по сплаті
державного мита в розмірі 25 500 грн.,
витрати по сплаті послуг на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу в розмірі 236 грн.

Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 23.07.2013 р.
вказане рішення господарського суду
Одеської області від 22.11.2010 р. у справі
№ 15/148-10-4045 залишено без змін.

30.07.2013 р. господарським судом Одеської
області був виданий відповідний наказ
на виконання вказаного рішення
господарського суду від 22.11.2010 р. та
постанови Одеського апеляційного
господарського суду від 23.07.2013 р. щодо
звернення стягнення на предмет іпотеки
за іпотечним договором від 26.02.2010р., що
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 26.02.2010 р. і зареєстрований
в реєстрі за № 198, а саме: на нежитлові
будівлі та споруди загальною площею
10349,1 кв.м, які в цілому складаються з:
літ. „А" - адміністративно-виробнича
будівля № 2 загальною площею 4120,8 кв.м;
літ. „Б" - виробнича будівля № 1 - 4611,2
кв.м; літ. „В, В1" - склад-допоміжна
будівля № 1 - 732,4 кв.м; літ. „Г" -
виробнича будівля № 3 загальною площею
269,2 кв.м; літ. „Д" - склад № 2 загальною
площею 47,3 кв.м; літ. „И" - виробнича
будівля № 4, № 5 загальною площею 226,7
кв.м; літ. „К" - підсобна будівля № 1
загальною площею 52,6 кв.м; літ. „М, М1" -
допоміжна будівля № 1, загальною площею
219,2 кв.м; літ. „Л" - підсобна будівля № 2
загальною площею 69,7 кв.м; літ. „І" -
вимощення, 1-6 - огорожа, - що знаходяться
за адресою: Одеська область, м. Одеса,
вул. Космонавта Комарова, буд.14, та
належать ТОВ „Адікт", - для задоволення
вимог ПАТ "АКБ „Київ" за договором про
надання відновлювальної кредитної
лінії № 004/10 від 26.02.2010 р. на загальну
суму 46 002608,44 грн. за рахунок коштів,
отриманих від реалізації предмета
іпотеки на прилюдних торгах.

14.02.2014 р. Товариством з обмеженою
відповідальністю „Адікт" (боржником)
було подано до господарського суду
Одеської області скаргу на
неправомірні дії Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в Одеській області
в порядку ст. 1212 Господарського
процесуального кодексу України,
посилаючись на незаконність вчинених
державним виконавцем Відділу
примусового виконання рішень дій під
час опису та арешту належних боржнику
нежитлових приміщень в межах
виконавчого провадження з примусового
виконання вищевказаного наказу
господарського суду Одеської області
від 30.07.2013 р. у справі № 15/148-10-4045.
Зокрема, скаржник вказує, що 13.02.2014 р. за
адресою ТОВ „Адікт" двома
держвиконавцями Відділу примусового
виконання рішень було здійснено
виконавчу дію - опис та арешт майна. При
здійсненні виконавчої дії
держвиконавцями було повідомлено
представнику боржника, що ними
виконується доручення Державного
виконавця Відділу примусового
виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ
(м. Київ), однак, як стверджує скаржник,
не пред'явлено жодного документа, який
би це підтверджував. Наразі скаржник
вказує, що в результаті здійснення
виконавчої дії держвиконавцем було
складено акт опису та арешту майна,
який надано для підпису представникові
боржника, однак після неодноразових
вимог боржника копія акту видана не
була. Крім того, скаржник посилається
на неправомірність передачі
держвиконавцем описаного майна на
відповідальне зберігання третій особі,
яка не є стороною виконавчого
провадження. При цьому, як стверджує
скаржника, згідно акту опису
держвиконавцем здійснено опис та
передано на відповідальне зберігання
третій особі лише приміщення,
зазначені у виконавчому документі,
однак у спірних приміщеннях
знаходяться велика кількість офісного
та промислового обладнання,
комп'ютерів, кондиціонерів, меблів, які
належать як боржникові, так і іншим
особам, в т. ч. орендарям.

Відтак, скаржник просить суд визнати
незаконними дії держвиконавця Відділу
примусового виконання рішень
Управління ДВС ГУЮ Одеської області із
опису та арешту нежитлових приміщень,
щодо відмови у видачі представнику
боржника копії акту та щодо передачі
нежитлових приміщень на відповідальне
зберігання особі, яка не є боржником, а
також визнати недійсним складений
держвиконавцем акт опису та арешту
майна за місцезнаходженням боржника.

Так, ухвалою господарського суду
Одеської області від 17.02.2014 р. по справі
№ 15/148-10-4045 скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю „Адікт"
прийнято до провадження судді Петрова
В.С. та призначено розгляд скарги в
засіданні суду на 06.03.2014 р.

21.02.2014 р. Товариством з обмеженою
відповідальністю „Адікт" (боржником)
було подано до господарського суду
Одеської області скаргу в порядку ст.
1212 Господарського процесуального
кодексу України на дії Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України з
відкриття виконавчого провадження №
40056879 про примусове виконання наказу
господарського суду Одеської області
від 30.07.2013 р. по справі № 15/148-10-4045,
посилаючись на наступне.

Зокрема, як вказує скаржник,
оскаржувану постанову та про наявність
вказаного виконавчого провадження
боржникові стало відомо лише 17.02.2014 р.
за результатами ознайомлення з
матеріалами справи після здійснення
13.02.2014 р. держвиконавцем виконавчих дій
з опису та арешту майна.

Вказану постанову скаржник вважає
протиправною, оскільки державним
виконавцем протиправно було відкрито
виконавче провадження на підставі ст. 21
„Про виконавче провадження, а саме з
порушенням правил підвідомчості. При
цьому скаржник зазначає, що
законодавець в п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону
України „Про виконавче провадження"
визначив як одну з підстав
підвідомчості виконавчих проваджень
відділам примусового виконання рішень
суму грошового зобов'язання в розмірі
десять та більше мільйонів гривень або
еквівалентну суму в іноземній валюті.
Натомість виходячи з правового змісту
іпотечного зобов'язання, а також
рішення господарського суду Одеської
області від 22.11.2010 р. по справі №
15/148-10-4045 та виданого на його підставі
наказу від 30.07.2013 р., судом було звернуто
стягнення на предмет іпотеки, який
належить ТОВ „Адікт" шляхом його
продажу на прилюдних торгах. Між тим
вказане рішення господарського суду та
виданий на його підставі наказ не
містять будь-яких даних про наявність
грошових зобов'язань ТОВ „Адікт" перед
стягувачем - ПАТ „АКБ „Київ", тим більш
боржник - ТОВ „Адікт" є лише майновим
поручителем ТОВ „Интер ЛТД", тобто
забезпечило власним майном виконання
останнім своїх зобов'язань.

Таким чином, скаржник просить суд
визнати протиправною та скасувати
постанову держвиконавця Мазур Г.І. від
07.10.2013 р., якою було відкрито виконавче
провадження № 40056879 з примусового
виконання наказу господарського суду
Одеської області, виданого 30.07.2013 р. по
справі № 15/148-10-4045.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 24.02.2014 р. по справі №
15/148-10-4045 скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю „Адікт" на дії
Відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
прийнято до спільного розгляду із
попередньою скаргою ТОВ „Адікт" від
14.02.2014 р.

Стягувач - ПАТ „АКБ „Київ" проти
задоволення скарг боржника
заперечував, з підстав зазначених у
відзиві на скарги (а.с. 24-26 т. 3), вказуючи
при цьому, що боржником не вчинено
жодних дій щодо погашення
заборгованості, більш того боржник
своїми діями перешкоджає виконання
наказу суду від 30.07.2013 р., також порушень
з боку державного виконавця стягувач
не вбачає.

Державна виконавча служба України
проти задоволення скарги боржника про
визнання протиправною та скасування
постанови про відкриття виконавчого
провадження № 40056879 від 07.10.2013 р.
заперечує з підстав, зазначених у
відзиві на скаргу (а.с. 64-66 т. 3). Так, ДВС
вказує, що 07.10.2013 р. головним
держвиконавцем Відділу примусового
виконання рішень ДВС України Мазуром
Г.І. винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження № 40056879 з
примусового виконання наказу від 30.07.2013
р. Проаналізувавши зміст наказу,
встановлено, що звернення стягнення на
предмет іпотеки зумовлено неналежним
виконанням зобов'язань за договором
про надання відповідальної кредитної
лінії № 004/10 від 26.02.2010 р. та спрямовано
на погашення за рахунок продажу
предмету іпотеки кредитної
заборгованості загальною сумою 46 002
608,44 грн. Таким чином, ДВС наголошує, що
виконання наказу суду від 30.07.2013 р. по
справі № 15/148-10-4045 відноситься до
підвідомчості Відділу примусового
виконання рішень ДВС України.

Відділ примусового виконання рішень
Управління ДВС ГУЮ Одеської області
скаргу боржника не визнає з підстав,
викладених у відзиві на скаргу (а.с. 63 т.
3). Так, Відділ у своєму відзиві вказує,
що 04.02.2014 р. до Відділу примусового
виконання рішень Управління ДВС ГУЮ
Одеської області надійшла постанова
Голови ДВС України від 25.12.2013 р. про
утворення виконавчої групи при
примусовому виконанні наказу по справі
№ 15/148-10-4045, виданого господарським
судом Одеської області від 30.07.2013 р., та
доручення керівника виконавчої групи -
головного держвиконавця відділу
примусового виконання рішень ДВС
України, відповідно до якого
держвиконавцем доручено проведення
опису й арешту майна боржника,
визначеного виконавчим документом.
Відповідно до вищевказаного доручення
керівника виконавчої групи державним
виконавцям Відділу доручено провести
опис й арешт лише майна боржника,
визначеного виконавчим документом, а
саме: не житлових будівель та споруд
загальною площею 10349,1 кв.м, що
знаходяться за адресою: м. Одеса, вул.
Космонавта Комарова, які належать ТОВ
„Адікт". В свою чергу 13.02.2014 р. державним
виконавцем Відділу здійснено опис й
арешт нерухомого майна боржника, а
саме: нежитлових будівель та споруд
загальною площею 10349,1 кв.м, що
знаходяться за адресою: м. Одеса, вул.
Космонавта Комарова, які належать ТОВ
„Адікт".

При цьому Відділ вказує, що під час
складання акту опису й арешту майна
представник боржника був відсутній,
однак він з'явився на місці проведення
опису й арешту майна після складання
відповідного акту та передачі
арештованого майна на відповідальне
зберігання. Представнику боржника
надано акт опису й арешту майна для
ознайомлення та роз'яснено про
можливість отримання копії акту шляхом
застосування засобів фотофіксації та
повідомлено, що складені процесуальні
документи будуть направлені на адресу
керівника виконавчої групи. Так, 14.02.2014
р. складений держвиконавцем акт опису
та арешту майна боржника направлено на
адресу керівника виконавчої групи.

Поряд з вказаним передачу арештованого
майна на відповідальне зберігання
іншій особі, ніж боржнику або стягувачу
Відділ обґрунтовує тим, що під час
прийняття рішення щодо передачі
арештованого майна на відповідальне
зберігання представником стягувача
було зауважено, що він не має
можливості забезпечити відповідальне
зберігання арештованого майна, у
зв'язку з чим попросив передати його на
відповідальне зберігання іншій особі.
За таких обставин, арештоване майно
було передано на відповідальне
зберігання ОСОБА_5, який зобов'язався
забезпечити реальне та належне
зберігання арештованого нерухомого
майна.

Розглянувши та дослідивши матеріали
справи та скарги, вислухавши пояснення
представників відповідача (боржника -
скаржника) та органів ДВС,
господарський суд встановив наступне.

Згідно ст. 45 Господарського
процесуального кодексу України
господарські суди здійснюють
правосуддя шляхом прийняття
обов'язкових до виконання на усій
території України рішень, ухвал,
постанов. Рішення і постанови
господарських судів приймаються
іменем України. Невиконання вимог
рішень, ухвал, постанов господарських
судів тягне відповідальність,
встановлену цим Кодексом та іншими
законами України.

Згідно із ст. 124 Конституції України
судові рішення є обов'язковими до
виконання на всій території України.

В силу приписів ст. 115 Господарського
процесуального кодексу України
рішення, ухвали, постанови
господарського суду, що набрали
законної сили, є обов'язковими на всій
території України і виконуються у
порядку, встановленому ГПК України та
Законом України "Про виконавче
провадження".

Виконання судового рішення є
невід'ємною складовою права кожного на
судовий захист і охоплює, зокрема,
законодавчо визначений комплекс дій,
спрямованих на захист і відновлення
порушених прав, свобод, законних
інтересів фізичних та юридичних осіб,
суспільства, держави (пункт 2
мотивувальної частини рішення
Конституційного Суду України від 13.12.2012
№ 18-рп/2012).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
виконавче провадження" виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Статтею 2 Закону України "Про виконавче
провадження" встановлено, що примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють
державні виконавці, визначені Законом
України "Про державну виконавчу
службу".

Відповідно до ст. 19 Закону України „Про
виконавче провадження" державний
виконавець відкриває виконавче
провадження на підставі виконавчого
документа: 1) за заявою стягувача або
його представника; 2) за заявою
прокурора у випадках представництва
інтересів громадянина або держави в
суді; 3) у разі якщо виконавчий лист
надійшов від суду на підставі ухвали
про надання дозволу на примусове
виконання рішення іноземного суду в
порядку, встановленому законом; 4) в
інших передбачених законом випадках.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону
України "Про виконавче провадження"
державний виконавець відкриває
виконавче провадження на підставі
виконавчого документа, зазначеного в
статті 17 цього Закону: за заявою
стягувача або його представника про
примусове виконання рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, за
заявою ПАТ „АКБ „Київ" № 25-03/1199 від
26.09.2013 р. (а.с. 69 т. 3) головним державним
виконавцем Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Мазуром Г.І. 07.10.2013 р.
було винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження № 40056879 (а.с. 73
т. 3) з примусового виконання наказу №
15/148-10-4045, виданого 30.07.2013 р.
господарським судом Одеської області
на виконання рішення цього суду від
22.11.2011 р. про звернення стягнення на
предмет іпотеки за іпотечним договором
від 26.02.2010 р., що посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 26.02.2010 р. і
зареєстрований в реєстрі за № 198, а саме
на нежитлові будівлі та споруди
загальною площею 10349,1 кв.м, які в цілому
складаються з: літ. „А" -
адміністративно-виробнича будівля № 2
загальною площею 4120,8 кв.м; літ. „Б" -
виробнича будівля № 1 - 4611,2 кв.м; літ. „В,
В1" - склад-допоміжна будівля № 1 - 732,4
кв.м; літ. „Г" - виробнича будівля № 3
загальною площею 269,2 кв.м; літ. „Д" -
склад № 2 загальною площею 47,3 кв.м; літ.
„И" - виробнича будівля № 4, № 5
загальною площею 226,7 кв.м; літ. „К" -
підсобна будівля № 1 загальною площею
52,6 кв.м; літ. „М, М1" - допоміжна будівля
№ 1, загальною площею 219,2 кв.м; літ. „Л" -
підсобна будівля № 2 загальною площею
69,7 кв.м; літ. „І" - вимощення, 1-6 - огорожа,
- що знаходяться за адресою: Одеська
область, м. Одеса, вул. Космонавта
Комарова, буд. 14, та належать ТОВ
„Адікт", - для задоволення вимог ПАТ
"АКБ „Київ" за договором про надання
відновлювальної кредитної лінії № 004/10
від 26.02.2010 р. на загальну суму 46002608,44 грн.
за рахунок коштів, отриманих від
реалізації предмета іпотеки на
прилюдних торгах.

В п. 2 вказаної постанови органом ДВС
було надано боржнику (скаржнику) строк
для добровільного виконання рішення
суду, а саме 7 днів з моменту винесення
(отримання) цієї постанови.

Згідно п. 3 зазначеної постанови у разі
ненадання боржником документального
підтвердження виконання рішення орган
ДВС розпочинає примусове виконання
цього рішення із стягненням з боржника
виконавчого збору та витрат, пов'язаних
з провадженням виконавчих дій.

Згідно ч. 1-2, 5-6 ст. 25 Закону України „Про
виконавче провадження" (в редакції,
чинній на момент відкриття виконавчого
провадження) державний виконавець
зобов'язаний прийняти до виконання
виконавчий документ і відкрити
виконавче провадження, якщо не
закінчився строк пред'явлення такого
документа до виконання, він відповідає
вимогам, передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби. Державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження. У
постанові державний виконавець вказує
про необхідність боржнику самостійно
виконати рішення у строк до семи днів з
моменту винесення постанови (у разі
виконання рішення про примусове
виселення боржника - у строк до
п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі
ненадання боржником документального
підтвердження виконання рішення буде
розпочате примусове виконання цього
рішення із стягненням з боржника
виконавчого збору і витрат, пов'язаних
з організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом. За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова. Копії
постанови про відкриття виконавчого
провадження надсилаються не пізніше
наступного робочого дня стягувачу та
боржникові. Постанова про відкриття
виконавчого провадження може бути
оскаржена сторонами у десятиденний
строк у порядку, встановленому цим
Законом.

Наразі, як вбачається з наданих до суду
органом ДВС копій матеріалів
виконавчого провадження, копію
постанови про відкриття виконавчого
провадження було надіслано скаржнику,
який виступив боржником у виконавчому
провадженні, згідно супровідного листа
від 11.10.2013 р. № 13-0-35-3178/5-372/10 (а.с. 74 т. 3) не
за юридичною адресою, а за адресою: м.
Одеса, вул. Базарна, 71, що вбачається з
копій рекомендованого повідомлення та
поштового конверту (а.с. 78-79 т. 3). При
цьому після встановлення державним
виконавцем юридичної адреси скаржника
копію постанови про відкриття
виконавчого провадження було
надіслано останньому згідно
супровідного листа від 24.12.2013 р. №
13-0-35-3178/5-372/10 (а.с. 84 т. 3) знов не на
юридичну адресу, а на адресу: м. Одеса,
вул. Базарна, 71, що вбачається з копій
рекомендованого повідомлення та
поштового конверту (а.с. 85-86 т. 3), хоча у
вказаному супровідному листі вказано
юридичну адресу ТОВ „Адікт": м. Одеса,
вул. Космонавта Комарова, 14.

Згідно зі ч. 1 ст. 31 Закону України „Про
виконавче провадження" копії постанов
державного виконавця та інші документи
виконавчого провадження, що державний
виконавець зобов'язаний довести до
відома сторін та інших учасників
виконавчого провадження, надсилаються
адресатам із супровідними листами
простою кореспонденцією, крім постанов
про відкриття виконавчого провадження
або відмову у відкритті виконавчого
провадження, про повернення
виконавчого документа стягувачу
відповідно до статті 47 цього Закону, що
надсилаються рекомендованим листом з
повідомленням про вручення. Боржник
вважається повідомленим про відкриття
виконавчого провадження, якщо йому
надіслано постанову про відкриття
виконавчого провадження за адресою,
зазначеною у виконавчому документі.

Наразі, за ствердженнями скаржника,
останнім було отримано копію постанови
про відкриття виконавчого провадження
після здійснення 13.02.2014 р. державним
виконавцем Відділу примусового
виконання рішень управління ДВС ГУЮ
Одеської області виконавчих дій з
опису та арешту майна, що не
спростовано органом ДВС.

В свою чергу суд зазначає, що
скаржником було подано скаргу на дії
Відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України з
відкриття виконавчого провадження №
40056879 про примусове виконання наказу
господарського суду Одеської області
від 30.07.2013 р. по справі № 15/148-10-4045 в межах
встановленого ч. 6 ст. 25 Закону України
"Про виконавче провадження" та ч. 1 ст. 1212
Господарського процесуального кодексу
України десятиденного строку для
оскарження вказаної постанови.

Водночас, зі змісту статей 1, 2, 17, 18, 19, 25,
27, 37, 38 Закону України "Про виконавче
провадження" вбачається, що примусове
виконання рішень судів України
відбувається на підставі виконавчих
документів, які є основою для відкриття
державним виконавцем виконавчого
провадження і проведення виконавчих
дій (пункт 2 мотивувальної частини
рішення Конституційного Суду України
від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Така ж правова позиція викладена в п. 2.2
мотивувальної частини рішення
Конституційного Суду України від 26.06.2013
№ 5-рп/2013.

Посилання скаржника на те, що державним
виконавцем було відкрито виконавче
провадження з порушенням правил
підвідомчості, які визначені ст. 21 „Про
виконавче провадження, судом
спростовуються.

Так, в п. 2 ч. 1 ст. 21 вказаного Закону
визначено, що на відділ примусового
виконання рішень Департаменту
державної виконавчої служби
Міністерства юстиції України
покладається виконання рішень, за
якими сума зобов'язання становить
десять та більше мільйонів гривень або
еквівалентну суму в іноземній валюті.

За рішенням господарського суду
Одеської області від 22.11.2010 р. по справі
№ 15/148-10-4045 сума зобов'язань становить 46
002 608,44 грн., яка після реалізації
предмета іпотеки має бути зарахована
стягувачу.

Так, суд вважає необґрунтованими
доводи скаржника про неправомірність
відкриття державним виконавцем
Відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
виконавчого провадження № 40056879 згідно
постанови від 07.10.2013 р., оскільки судом
не встановлено передбачених ст. 26
Закону України "Про виконавче
провадження" підстав для відмови у
відкритті виконавчого провадження, а
відтак і підстав для скасування
вказаної постанови про відкриття
виконавчого провадження та
задоволення скарг в цій частині.

Додатково суд зазначає, що відповідно
до ст. 35 Закону України «Про виконавче
провадження», за наявності обставин, що
перешкоджають провадженню виконавчих
дій, або у разі несвоєчасного одержання
сторонами документів виконавчого
провадження, внаслідок чого вони були
позбавлені можливості скористатися
правами, наданими їм цим Законом,
державний виконавець може відкласти
виконавчі дії за заявою стягувача чи
боржника або з власної ініціативи на
строк до десяти робочих днів.

Отже, у випадку несвоєчасного
отримання постанови про відкриття
виконавчого провадження, Закон
передбачив право сторони виконавчого
провадження, в тому числі і боржника,
звернутися до державного виконавця із
заявою про відкладення виконавчих дій,
а також передбачив право державного
виконавця відкласти виконавчі дії з
цих же підстав із власної ініціативи.

Разом з тим, як з'ясовано судом, 25.12.2013 р.
головою ДВС України було винесено
постанову про утворення виконавчої
групи (а.с. 122-123 т. 3), згідно з якою на
підставі подання начальника Відділу
примусового виконання рішень ДВС
України було утворено виконавчу групу
щодо примусового виконання наказу по
справі № 15/148-10-4045, виданого 30.07.2013 р.
господарським судом Одеської області,
та затверджено склад виконавчої групи.
При цьому керівником виконавчої групи
було надано доручення № 1 Відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції
Одеської області (а.с. 124 т. 3), яку було
отримано вказаним Відділом 04.02.2014 р.
Відповідно до вищевказаного доручення
керівника виконавчої групи державним
виконавцям Відділу доручено провести
виконавчі дії в межах чинного
законодавства щодо опису й арешту
майна боржника, визначеного виконавчим
документом.

В свою чергу 13.02.2014 р. державним
виконавцем примусового виконання
рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції Одеської області
здійснено опис й арешт нерухомого
майна боржника, а саме: нежитлових
будівель та споруд загальною площею
10349,1 кв.м, що знаходяться за адресою: м.
Одеса, вул. Космонавта Комарова, які
належать ТОВ „Адікт", про що було
складено відповідний акт (а.с. 130-133 т. 3).

Отже, з наявних матеріалів справи
вбачається, що державний виконавець
вже приступив до проведення виконавчих
дій в межах виконання наказу
господарського суду Одеської області
від 30.07.2013 р. по даній справі в межах
виконавчого провадження № 40056879, тоді
як з огляду на несвоєчасного одержання
боржником документів виконавчого
провадження положення ст. 35 Закону
України «Про виконавче провадження»
передбачали відкладення державним
виконавцем виконавчих дій.

Щодо доводів скаржника про
неправомірність здійснення державним
виконавцем примусового виконання
рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції Одеської області
опису й арешт нерухомого майна
боржника (скаржника) та складання
відповідного акту опису й арешту майна
суд зазначає наступне.

Ч. 1, 2 ст.52 Закону „Про виконавче
провадження" передбачено, що звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації. Стягнення за виконавчими
документами звертається в першу чергу
на кошти боржника у гривнях та
іноземній валюті, інші цінності, у тому
числі кошти на рахунках і вкладах
боржника у банках та інших фінансових
установах, на рахунки в цінних паперах
у депозитарних установах.

Відповідно до ст. 54 вказаного Закону
звернення стягнення на заставлене
майно в порядку примусового виконання
допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача-заставодержателя. У разі
якщо коштів, що надійшли від реалізації
заставленого майна, недостатньо для
задоволення вимог
стягувача-заставодержателя за
виконавчим документом, на підставі
якого звернуто стягнення на заставлене
майно, такий документ повертається
стягувачу-заставодержателю в порядку,
встановленому пунктом 8 частини першої
статті 47 цього Закону.

Згідно зі ст. 54 Закону арешт майна
боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення. Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом:

- винесення постанови про арешт
коштів та інших цінностей боржника, що
знаходяться на рахунках і вкладах чи на
зберіганні у банках або інших
фінансових установах;

- винесення постанови про арешт
коштів, що перебувають у касі боржника
або надходять до неї;

- винесення постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження;

- проведення опису майна боржника
і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною
другою цієї статті, може бути
накладений арешт у розмірі суми
стягнення з урахуванням виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій та застосованих
державним виконавцем штрафів, на все
майно боржника або на окремі предмети.
Копії постанови, якою накладено арешт
на майно боржника та оголошено
заборону на його відчуження, державний
виконавець надсилає органам, що
здійснюють реєстрацію майна або ведуть
реєстр заборони на його відчуження.
Копії постанови державного виконавця
про арешт коштів чи майна боржника
надсилаються не пізніше наступного
робочого дня після її винесення
боржнику та банкам чи іншим фінансовим
установам або органам, зазначеним у
частині другій цієї статті та органам,
що ведуть Державний реєстр обтяжень
рухомого майна. Постанова державного
виконавця про арешт коштів чи майна
боржника може бути оскаржена в
десятиденний строк у порядку,
встановленому цим Законом. Про
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту державний
виконавець складає акт опису та арешту
майна боржника. Під час проведення
опису та арешту майна боржника
державний виконавець має право
оголосити заборону розпоряджатися ним,
а в разі потреби - обмежити права
користування майном, здійснити
опечатування або вилучити його у
боржника та передати на зберігання
іншим особам, про що зазначається в
акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк
обмеження встановлюються державним
виконавцем у кожному конкретному
випадку з урахуванням властивостей
майна, його значення для власника чи
володільця, необхідності використання
та інших обставин.

Проаналізувавши вищевказане, суд
зазначає, що право державного
виконавця про накладення арешту на
майно боржника виникло б лише після
сплину терміну на добровільне
погашення заборгованості.

Між тим слід зазначити, що у даній
справі предметом спору було не
стягнення заборгованості, а звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Поряд з цим суд зазначає, що при
встановленні державним виконавцем
строку на добровільне виконання
рішення останнім не визначено, яким
чином скаржник, який є боржником у
виконавчому провадженні, може
добровільно виконати рішення суду про
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом його продажу на прилюдних
торгах. Так, в законодавстві відсутня
норма, яка б вказувала на спосіб
добровільного виконання скаржником
рішення суду про звернення стягнення
на іпотечне майно шляхом продажу його
на прилюдних торгах, що проводяться
згідно чинного законодавства
спеціалізованими організаціями за
заявкою органу державної виконавчої
служби.

Можливість добровільного погашення
боржником заборгованості наведена в
ст. 42 Закону України „Про іпотеку",
згідно якої боржник вправі до дня
продажу предмета іпотеки на прилюдних
торгах виконати вимогу за основним
зобов'язанням чи ту її частину,
виконання якої прострочено.

Наразі в статті 1 Закону України „Про
іпотеку" визначено:

- майновий поручитель - це особа, яка
передає в іпотеку нерухоме майно для
забезпечення виконання зобов'язання
іншої особи - боржника.

- іпотекодавець - особа, яка передає в
іпотеку нерухоме майно для
забезпечення виконання власного
зобов'язання або зобов'язання іншої
особи перед іпотекодержателем.
Іпотекодавцем може бути боржник або
майновий поручитель;

- боржник - іпотекодавець або інша
особа, відповідальна перед
іпотекодержателем за виконання
основного зобов'язання.

Так, в розумінні Закону України „Про
іпотеку" боржник та майновий
поручитель є різними особами, оскільки
боржником є особа, яка має
заборгованість перед кредитором, а
майновий поручитель - це особа, яка
шляхом передачі в іпотеку нерухомого
майна забезпечила виконання
зобов'язання боржника перед
кредитором. У даних спірних відносинах
скаржник - ТОВ „Адікт", який виступає
боржником у виконавчому провадженні,
що є предметом розгляду за скаргами, в
розумінні вказаного Закону виступає
іпотекодавцем та майновим поручителем.
Боржником у спірних правовідносинах
виступало ТОВ „Интер-ЛТД" і саме
вказане товариство має право до дня
продажу предмета іпотеки виконати
вимогу за основним зобов'язанням, яке
відповідно до рішення суду становить
46002608,44 грн., тоді як за змістом ч. 1 ст. 11
Закону України „Про іпотеку" майновий
поручитель, тобто скаржник, несе
відповідальність перед стягувачем за
невиконання боржником основного
зобов'язання виключно в межах вартості
предмета іпотеки.

Положення ч. 3 ст. 42 Закону України „Про
іпотеку", які визначають, що майновий
поручитель може виконати основне
зобов'язання за боржника, у даному
випадку не можуть бути застосовані,
оскільки стягувач - іпотекодержатель і
іпотекодавець в договорі іпотеки
встановили способи задоволення вимог
іпотекодержателя.

Отже, добровільне виконання саме
рішення суду відповідачем за
правилами, визначеними ст. 42 Закону
України „Про іпотеку" є неможливим,
оскільки положення цієї статті
вказаного Закону передбачають
добровільне виконання вимог позивача
про погашення заборгованості за
основним зобов'язанням, що мала
пред'являтись банком іпотекодавцю до
моменту звернення до суду з позовом про
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Згідно ст. 33 Закону України „Про
іпотеку" у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього закону. Звернення
стягнення на предмет іпотеки
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса або
згідно з договором про задоволення
вимог іпотекодержателя.

П. 4.1 іпотечного договору передбачено,
що у разі невиконання або неналежного
виконання третьою особою -
позичальником зобов'язання за
кредитним договором № 004/10 позивач має
право задовольнити свої забезпечені
іпотекою вимоги шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 4.6. іпотечного договору
звернення стягнення на предмет іпотеки
здійснюється іпотекодержателем на
свій вибір в один із наступних
способів:

- на підставі рішення суду (п. 4.6.1);
або

- на підставі виконавчого напису
нотаріуса (п. 4.6.2); або

- шляхом передачі
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
забезпечених іпотекою зобов'язань в
порядку, встановленому статтею 37
Закону України „Про іпотеку" (п. 4.6.3);
або

- шляхом продажу предмету іпотеки
іпотекодержателем від свого імені
будь-якій особі-покупцеві на підставі
договору купівлі-продажу в порядку,
встановленому статтею 38 Закону України
„Про іпотеку" (п. 4.6.4); або

- шляхом організації
іпотекодержателем продажу предмета
іпотеки через укладання договору
купівлі-продажу предмету іпотеки між
іпотекодавцем та відповідним покупцем
в порядку, встановленому статтею 6
Закону України „Про іпотечне
кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати" (п. 4.6.5).

Згідно з п. 4.7. іпотечного договору у
разі звернення стягнення на предмет
іпотеки на підставі рішення суду,
реалізація предмету іпотеки
здійснюється у спосіб, зазначений у
відповідному рішенні суду, а саме:

- шляхом продажу предмету іпотеки
іпотекодержателем від свого імені
будь-якій особі-покупцеві на підставі
договору купівлі-продажу в порядку,
встановленому статтею 38 Закону України
„Про іпотеку" (п. 4.7.1); або

- шляхом продажу на прилюдних торгах у
межах процедури виконавчого
провадження (п. 4.7.2).

З наведеного виходить, що звернення
стягнення на предмет іпотеки можливо
згідно з окремим договором між
іпотекодавцем і іпотекодержателем
про задоволення вимог
іпотекодержателя; на підставі
виконавчого напису нотаріуса; за
рішенням суду.

Наразі слід зазначити, що стягувач,
який виступає іпотекодержателем, обрав
спосіб задоволення своїх вимог, а саме
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки шляхом його продажу на
прилюдних торгах, про що було винесено
судом відповідне рішення у даній
справі. В свою чергу зазначене виключає
можливість задоволення боржником
вимог стягувача у інший спосіб, ніж той,
що обрано самим стягувачем і
встановлений рішенням суду.

Як вже зазначалось, зі змісту наказу
господарського суду Одеської області
по даній справі від 30.07.2013 року, який
перебував на виконанні ДВС України та
по якому проводились виконавчі дії
Відділом примусового виконання рішень
УДВС ГУЮ в Одеській області,
вбачається, що виконувалось рішення
суду саме про звернення стягнення на
предмет іпотеки, а не щодо стягнення з
відповідача (скаржника) на користь ПАТ
«АКБ „Київ» заборгованості за
кредитним договором.

Особливості звернення стягнення на
нерухоме майно - предмет іпотеки за
рішенням суду встановлені в ст. 54
Закону України "Про виконавче
провадження".

Отже, оскільки у провадженні
державного виконавця перебував
виконавчий документ (наказ суду від
30.07.2013 р.) не про стягнення
заборгованості, а про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
рішенням суду, відповідно виконання
цього виконавчого документа мало
проводитись на підставі Закону України
„Про іпотеку", а не у порядку,
визначеному Законом України „Про
виконавче провадження" та Інструкцією
з організації примусового виконання
рішень, затвердженою наказом
Міністерства юстиції України 02.04.2012 р.
№ 512/5 та зареєстрованою в Міністерстві
юстиції України 02.04.2012р. за № 489/20802.

Наразі слід зазначити, що процедура
реалізації арештованого майна у
загальному порядку та у порядку,
визначеному Законом України „Про
іпотеку" має суттєві відмінності. Тим
більш оскільки в рішенні
господарського суду Одеської області у
даній справі від 22.11.2010 р. встановлений
спосіб звернення стягнення на предмет
іпотеки, а саме шляхом реалізації
предмета іпотеки на прилюдних торгах,
то виконання цього рішення суду
повинно бути здійснене саме шляхом
продажу предмета іпотеки на прилюдних
торгах в порядку, передбаченому діючим
законодавством. Виходячи з аналізу
правової природи процедури реалізації
майна на прилюдних торгах, остання
полягає саме у продажі майна, тобто в
забезпеченні переходу права власності
на майно боржника, на яке звернено
стягнення, до покупця - учасника
прилюдних торгів.

Виконання вказаного рішення суду
передбачає саме проведення виконавчих
дій з оцінки іпотечного майна та
передачі його на реалізацію, а не арешт
виявленого майна скаржника.

Правила проведення прилюдних торгів
визначені Тимчасовим положенням про
порядок проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна, затвердженим Наказом
Міністерства юстиції України від 27.10.1999
р. № 68/5 (далі - Тимчасове положення), в п.
1.4 яких визначено, що організація та
проведення прилюдних торгів з
реалізації предмета іпотеки
здійснюються з урахуванням вимог
Закону України "Про іпотеку".

Натомість, як випливає з наявних в
матеріалах справи копій матеріалів
виконавчого провадження, державним
виконавцем Відділу примусового
виконання рішень УДВС ГУЮ в Одеській
області було здійснено 13.02.2014 р. опис й
арешт майна скаржника у загальному
порядку, що передбачено для виконання
рішень про стягнення заборгованості.
Про вказане свідчить також наявні в
матеріалах виконавчого провадження
копії запиту Відділу примусового
виконання рішень ДВС України до
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві від 16.10.2013
р. № 372/5-10 (а.с. 75 т. 3) про надання
інформації про наявність у ТОВ „Адікт"
зареєстрованого нерухомого майна,
належного на праві власності. Хоча у
виданому господарським судом Одеської
області наказі від 30.07.2013 р. чітко
визначено предмет іпотеки, на який мало
бути звернуто стягнення, зокрема
нерухоме майно, його склад та
місцезнаходження.

Такі дії Відділу примусового виконання
рішень УДВС ГУЮ в Одеській області з
опису й арешту майна скаржника,
проведення яких було здійснено на
виконання доручення № 1 ДВС України,
були здійснені всупереч вимогам ст. 54
Закону України „Про виконавче
провадження" та Закону України „Про
іпотеку". Адже згідно положень ч. 1 ст. 11
Закону України „Про іпотеку" майновий
поручитель несе відповідальність
перед іпотекодержателем за
невиконання боржником основного
зобов'язання виключно в межах вартості
предмета іпотеки, а не всім майном
скаржника, який є боржником у
виконавчому провадженні, та у
розумінні вказаних норм матеріального
права, є іпотекодавцем й майновим
поручителем.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України
„Про виконавче провадження" державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

За таких обставин, суд погоджується з
доводами скаржника про незаконність
дій державного виконавця Відділу
примусового виконання рішень УДВС ГУЮ
в Одеській області з опису й арешту
майна скаржника, здійсненого 13.02.2014 р.

Також суд погоджується з доводами
позивача про незаконність дій
вказаного держвиконавця з передачі
описаного й арештованого майна на
відповідальне зберігання ОСОБА_5, тобто
особі, яка не є стороною виконавчого
провадження. Відділ обґрунтовує
вказані дії тим, що під час прийняття
рішення щодо передачі арештованого
майна на відповідальне зберігання
представником стягувача було подано
заяву від 13.02.2014 р. № 25-03/1367 (а.с. 127 т. 3), в
якій вказано, що він не має можливості
забезпечити відповідальне зберігання
арештованого майна, у зв'язку з чим
попросив передати його на
відповідальне зберігання іншій особі.
За таких обставин, арештоване майно
було передано на відповідальне
зберігання ОСОБА_5, який зобов'язався
забезпечити реальне та належне
зберігання арештованого нерухомого
майна.

Опис та арешт майна боржника
здійснюються в послідовності, яка
визначена в п. 4.2 Інструкції з
організації примусового виконання
рішень. Посилання представника органу
ДВС під час розгляду скарг у судовому
засіданні на те, що чинним
законодавством не передбачено
критеріїв відбору осіб, яким
арештовано майно передається на
зберігання, судом оцінюються критично.

Так, згідно приписів п. 4.2.3 вказаної
Інструкції, якщо опис і арешт майна
здійснюються на виконання рішення про
забезпечення позову, державний
виконавець передає арештоване майно на
зберігання боржнику або його
представнику. Іншій особі майно на
зберігання може бути передано лише у
випадку відсутності боржника чи його
відмови від прийняття майна на
зберігання, а також у випадку, якщо
судовим рішенням визначено іншу особу,
якій необхідно передати майно на
зберігання. На думку суду, у разі
відсутності прямої вказівки в
законодавстві щодо порядку визначення
особи зберігача, у такому випадку
державним виконавцем могли бути
застосовані вказані положення п. 4.2.3
Інструкції за аналогією закону з
огляду на особливість арештованого
майна, оскільки останнє є саме
предметом іпотеки. Той факт, що
стягувачем було заявлено про те, що він
не має можливості забезпечити
відповідальне зберігання арештованого
майна, не є підставою для передачі
цього майна на зберігання саме ОСОБА_5
До того ж з огляду на неправомірність
проведення опису й арешту майна
скаржника, передача арештованого майна
на зберігання, що є складовою
здійсненої виконавчої дії, відповідно
є неправомірною.

За таких обставин, суд вважає, що акт
опису та арешту майна Товариства з
обмеженою відповідальністю „Адікт" за
адресою: м Одеса, вул. Космонавта
Комарова, буд. 14, складений 13.02.2014 р.
старшим державним виконавцем Відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Одеській області, підлягає визнанню
недійсним.

Щодо вимог скаржника про визнання
незаконними дій відмови у видачі
представнику скаржника копії акту
опису й арешту майна від 13.02.2014 р. суд
зазначає, що матеріали справи не
містять доказів звернення скаржника до
Відділу примусового виконання рішень,
а також доказів відмови органу ДВС у
видачі копії вказаного акту. Відтак,
суд вважає безпідставними вказані
вимоги скаржника, заявлені у скарзі від
14.02.2014 р.

Згідно зі ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України,
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

За приписами ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

У відповідності з п. 9.1, 9.13 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17.10.2012 р. № 9 „Про деякі
питання практики виконання рішень,
ухвал, постанов господарських судів
України" за результатами розгляду
скарги виноситься ухвала, в якій
господарський суд або визнає доводи
заявника правомірними і залежно від їх
змісту визнає постанову державного
виконавця щодо здійснення заходів
виконавчого провадження недійсною, або
визнає дії чи бездіяльність органу
Державної виконавчої служби
незаконними, чи визнає недійсними
наслідки виконавчих дій, або зобов'язує
орган державної виконавчої служби
здійснити певні виконавчі дії, якщо він
ухиляється від їх виконання без
достатніх підстав, або визнає доводи
скаржника неправомірними і скаргу
відхиляє.

Таким чином, суд вважає, що скарга
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Адікт" на дії
Відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Одеській області підлягає частковому
задоволенню.

Керуючись ст. 1212, ст. 86 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

1. Скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю „Адікт" на дії
Відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Одеській області задовольнити
частково.

2. Визнати незаконними дії Відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Одеській області із опису та арешту
належних на праві власності Товариству
з обмеженою відповідальністю „Адікт"
нежитлових приміщень за адресою: м
Одеса, вул. Космонавта Комарова, буд. 14,
та з передачі вказаних приміщень на
відповідальне зберігання іншій особі,
яка не є боржником, що було проведено в
межах виконавчого провадження № 40056879 з
виконання наказу господарського суду
Одеської області від 30.07.2013 р. у справі
№ 15/148-10-4045 щодо звернення стягнення на
предмет іпотеки.

3. Визнати недійсним акт опису та
арешту майна Товариства з обмеженою
відповідальністю „Адікт" за адресою: м
Одеса, вул. Космонавта Комарова, буд. 14,
складений 13.02.2014 р. старшим державним
виконавцем Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в Одеській області.

4. У задоволенні решти частини
вимог в скарзі Товариства з обмеженою
відповідальністю „Адікт" на дії
Відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Одеській області відмовити.

5. У задоволенні скарги Товариства
з обмеженою відповідальністю „Адікт"
на дії Відділу примусового виконання
рішень Державної виконавчої служби
України відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено у 5-денний
строк з дня її підписання.

Повний текст ухвали складено та
підписано 31.03.2014 р.

Суддя
Петров В.С.