ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2014 р.
Справа № 918/272/14

Господарський суд Рівненської області
у складі судді Павленка Є.В.,
розглянувши матеріали справи за
позовом державного підприємства
"Національна атомна енергогенеруюча
компанія "Енергоатом" (далі - Компанія),
від імені якого діє відокремлений
підрозділ "Рівненська атомна
електрична станція" (далі - Станція) до
Кузнецовського міського комунального
підприємства (далі - Підприємство) про
стягнення 13 894 грн. 04 коп.

за участі представників:

позивача: Клімцової В.В. за дов. від 13
червня 2013 року № 1183,

відповідача: Прохорович О.М. за дов. від
23 квітня 2014 року № 515,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2014 року Компанія, від імені
якої діє Станція, звернулася до
господарського суду Рівненської
області з вказаним позовом,
посилаючись на те, що на виконання умов
договору № 1 на подачу питної води з
водопроводу Рівненської АЕС,
укладеного між позивачем та
Підприємством 1 жовтня 2002 року (з
урахуванням змін, внесених до нього
додатковою угодою від 6 липня 2010 року №
1), відповідачу протягом вересня -
листопада 2013 року була поставлена
питна вода. Оскільки відповідач взяте
на себе зобов'язання щодо оплати
використаної питної води виконав
несвоєчасно, позивач, посилаючись на
статті 509, 526, 530, 551, 625 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) та статті
230-232 Господарського кодексу України
(далі - ГК України), просив суд стягнути
з Підприємства 13 894 грн. 04 коп., з яких: 8
854 грн. 40 коп. - пеня, 2 043 грн. 32 коп. - три
проценти річних, 2 996 грн. 32 коп. -
інфляційні втрати, нараховані за
несвоєчасне проведення розрахунків.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 13 березня 2014
року порушено провадження у справі №
918/272/14, розгляд якої було призначено на
25 березня 2014 року.

До початку судового засідання 25
березня 2014 року через канцелярію суду
надійшла заява позивача про зменшення
розміру позовних вимог від 21 березня 2014
року № 001-06/2445 (а.с. 49-50),
відповідно до якої останній просив суд
стягнути з Підприємства 8 854 грн. 41 коп.
пені, три проценти річних у розмірі 2 043
грн. 32 коп. та 2 730 грн. 67 коп. інфляційних
втрат. Вказана заява прийнята судом до
розгляду.

Крім того, до початку вказаного
судового засідання через канцелярію
суду надійшов відзив Підприємства на
позовну заяву від 20 березня 2014 року № 490
(а.с. 58-59), в якому останнє визнало факт
наявності прострочення виконання
свого зобов'язання щодо своєчасної
оплати поставленої йому питної води у
спірний період за вищезазначеним
договором. У той же час відповідач
просив суд зменшити розмір нарахованої
позивачем до стягнення суми пені на 90 %
у зв'язку з його скрутним фінансовим
становищем.

У судовому засіданні 25 березня 2014 року
представник Компанії позовні вимоги
підтримав з підстав, викладених у
позовній заяві (з урахуванням заяви про
зменшення розміру позовних вимог від 21
березня 2014 року № 001-06/2445), та наполягав
на їх задоволенні.

Представник відповідача у судовому
засіданні 25 березня 2014 року визнав
позовні вимоги Компанії та просив суд
зменшити розмір нарахованої позивачем
до стягнення суми пені на 90 % з
вищенаведених підстав.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд

ВСТАНОВИВ:

1 жовтня 2002 року між Підприємством та
Компанією, від імені якої діє Станція,
було укладено договір № 1 на подачу
питної води з водопроводу Рівненської
АЕС, за умовами якого позивач взяв на
себе зобов'язання забезпечити
відповідача питною водою, а останній, в
свою чергу, - своєчасно здійснювати
оплату поставленої йому води (а.с. 9-12).

Вказаний договір підписаний
повноважними представниками сторін та
скріплений печатками цих підприємств.

Пунктом 4 договору передбачено, що
розрахунки за воду, використану
абонентом, здійснюються згідно з
главою 12 Правил користування системами
комунального водопостачання та
водовідведення в містах і селищах
України та чинним законодавством
України за затвердженими тарифами. У
разі змін тарифів, діючих на час
укладення договору, оплата абонентом
наданих йому послуг здійснюється за
новими цінами без зміни інших умов
договору.

Цей договір укладається строком на
один рік - з 1 жовтня 2002 року по 1 жовтня
2003 року, і набуває чинності з 1
жовтня 2002 року. Договір вважається
переукладеним на новий строк на таких
же умовах, якщо за один місяць до його
припинення жодна із сторін не заявить
про закінчення строку його дії (пункт 9
спірної угоди).

Судом встановлено, що на виконання умов
вищезазначеного договору позивач
протягом вересня - листопада 2013 року
поставив відповідачу питну воду на
загальну суму 617 627 грн. 23 коп., що
підтверджується наявними у матеріалах
справи копіями актів про надання
послуг: від 30 вересня 2013 року № АВР01067
на суму 251 882 грн. 71 коп., від 31 жовтня 2013
року № АВР01259 на суму 192 994 грн. 20
коп., від 31 листопада 2013 року № АВР01406 на
суму 172 750 грн. 32 коп. (а.с. 46-48), а також
копіями відповідних рахунків,
виставлених відповідачу: від 30 вересня
2013 року № СП000746-тв на суму 251 882 грн. 71
коп., від 31 жовтня 2013 року №
СП000886-тв на суму 192 994 грн. 20 коп., від 30
листопада 2013 року № СП000984-тв на суму 172
750 грн. 32 коп. (а.с. 14-16). Вказаний факт
також був підтверджений усними
поясненнями представників сторін у
судовому засіданні 25 березня 2014 року.

Про належне виконання позивачем своїх
зобов'язань за цим договором щодо
поставки питної води також свідчить
відсутність з боку Підприємства
претензій та повідомлень про порушення
постачальником умов даної угоди.

Відповідно до пункту 4.1 договору
розрахунки за використану воду
здійснюються між абонентом та Станцією
шляхом перерахування коштів на її
розрахунковий рахунок до 20 числа
місяця, наступного за звітним.

Проте судом встановлено, що
Підприємство взятий на себе обов'язок
по оплаті вартості питної води,
поставленої відповідачу протягом
вересня - листопада 2013 року, виконало
несвоєчасно, погасивши наявну у нього
заборгованість лише 26 грудня 2013 року,
що підтверджується наявною у
матеріалах даної справи копією
платіжного доручення від 26 грудня 2013
року № 864 (а.с. 64).

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України
встановлено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України
передбачено, що однією з підстав
виникнення цивільних прав та
обов'язків є договори та інші
правочини.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За частиною 1 статті 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

За частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
договором щодо своєчасної оплати
вартості поставленої позивачем питної
води, останній, з урахуванням заяви про
зменшення розміру позовних вимог від 21
березня 2014 року № 001-06/2445, просив суд
стягнути з Підприємства 8 854 грн. 41 коп.
пені, нарахованої на відповідні суми
несвоєчасних оплат, з яких: 6 010 грн. 68
коп. - пеня, нарахована на суму
основного боргу в розмірі 251
882 грн. 71 коп. у період з 20 жовтня 2013 року
по 25 грудня 2013 року; 2 474 грн. 56 коп. - пеня,
нарахована на суму основного боргу в
розмірі 192 994 грн. 20 коп. у період з 20
листопада 2013 року по 25 грудня 2013 року, 369
грн. 17 коп. - пеня, нарахована на суму
основного боргу в розмірі 172 750 грн. 32
коп. у період з 20 грудня 2013 року по 25
грудня 2013 року.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК
України виконання зобов'язання,
зокрема, може забезпечуватися
неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, яке
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної
статті пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно
від наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання (частина 1
статті 550 ЦК України).

Приписами статті 230 ГК України
встановлено, що штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачено, що цей Закон регулює
договірні правовідносини між
платниками та одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань. Суб'єктами зазначених
правовідносин є підприємства, установи
та організації незалежно від форм
власності та господарювання, а також
фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники
грошових коштів за прострочення
платежу сплачують на користь
одержувачів цих коштів пеню в розмірі,
що встановлюється за погодженням
сторін. Зазначений розмір пені
обчислюється від суми простроченого
платежу і не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла в
період, за який сплачується пеня.

Пунктом 4 договору на подачу питної
води з водопроводу Рівненської АЕС від
1 жовтня 2002 року № 1, з урахуванням змін,
внесених до цього правочину додатковою
угодою від 6 липня 2010 року № 1,
передбачено, що за несвоєчасне
здійснення розрахунків за
водопостачання, абонент сплачує пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла
на час виникнення заборгованості за
кожний день прострочення від суми
невиконаних зобов'язань.

Судом встановлено, що розмір вказаної
штрафної санкції, нарахованої
позивачем, відповідає вищезазначеним
приписам законодавства та положенням
договору, а також є арифметично вірним.

Як було зазначено вище, у відзиві на
позовну заяву від 20 березня 2014 року № 490
Підприємство просило суд зменшити
розмір нарахованої Компанією до
стягнення суми пені на 90 % у зв'язку з
його скрутним фінансовим становищем.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті
83 Господарського процесуального
кодексу України (далі - ГПК України)
господарський суд, приймаючи рішення,
має право, зокрема, зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно з приписами статті 551 ЦК України
та статті 233 ГК України, у разі якщо
належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому, повинно
братись до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу. Якщо порушення зобов'язання
не завдало збитків іншим учасникам
господарських відносин, суд може з
урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Пунктом 3.17.4 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" (далі - Постанова)
передбачено, що вирішуючи, у тому числі
й з власної ініціативи, питання про
зменшення розміру неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 ГПК України),
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеню
виконання зобов'язання, причини
(причин) неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (у
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Законодавством не врегульований
розмір можливого зменшення штрафних
санкцій.

Під час розгляду даного спору судом
було встановлено, що Підприємство
виконало свої зобов'язання щодо оплати
поставленої питної води за спірним
договором у повному обсязі, допустивши
незначне прострочення розрахунків.
Вказане незначне прострочення
свідчить про добросовісне відношення
відповідача до виконання своїх
договірних зобов'язань. Проте сплата
боргу залежала від проведення оплат
кінцевими споживачами, яким
поставлялася ця питна вода. У той же час
оплата основного боргу Підприємства у
спірний період за вищезазначеним
договором була здійснена в день
отримання відповідачем з Державного
бюджету України відповідної субвенції
з різниці в тарифах по наданих послугах
водопостачання та водовідведення.

Суд також враховує те, що затримка в
оплаті спірної води не могла завдати
позивачу значних збитків, а тому розмір
нарахованих санкцій є надмірно
великим.

Слід також зазначити, що Підприємство
на території міста Кузнецовська є
єдиним суб'єктом господарювання на
ринку надання населенню послуг з
водопостачання. У той же час стягнення
з відповідача неустойки у значному
розмірі може залишити Підприємство без
джерел доходів та сприятиме виникненню
заборгованості відповідача перед його
контрагентами, що, у свою чергу, може
призвести до збоїв у наданні
житлово-комунальних послуг у місті
Кузнецовську, які включають в себе,
зокрема, водопостачання.

Крім того, відповідач є комунальним
підприємством та повинен виконувати
свої грошові зобов'язання перед
численними найманими працівниками, а
також сплачувати до Державного бюджету
України всі передбачені чинним
законодавством податки і збори.

Тяжке матеріальне становище
Підприємства підтверджується наданими
останнім звітом про рух грошових
коштів та звітом про фінансові
результати за 2013 рік (а.с. 60). Так, з
вказаного документа вбачається, що за
результатами діяльності відповідача
за 2013 рік останньому було завдано
значних збитків, у зв'язку з чим
Підприємство перебуває у стані
постійного дефіциту обігових коштів.

Такий скрутний матеріальний стан
відповідача виник внаслідок
систематичного недоотримання доходів
за надані житлово-комунальні послуги,
що, у свою чергу, було спричинено
відсутністю відповідних рішень
уповноважених органів щодо
встановлення економічно обґрунтованих
тарифів на вищезазначені послуги.
Вказана обставина підтверджується
наявними у матеріалах справи копіями
протоколів засідання територіальної
комісії з погашення заборгованості
підприємств паливно-енергетичного
комплексу (а.с. 61-62).

З огляду на викладене та враховуючи
вказані виняткові обставини, зокрема,
ступінь виконання відповідачем
взятого на себе зобов'язання щодо
оплати вартості поставленої йому у
спірний період питної води, незначний
період прострочення виконання даного
зобов'язання, а також відсутність
значних негативних наслідків, суд
вбачає наявність підстав для зменшення
розміру пені, яка підлягає стягненню з
Підприємства.

У той же час суд дійшов висновку про те,
що клопотання відповідача про
зменшення нарахованої позивачем
неустойки на 90 % підлягає частковому
задоволенню, оскільки Компанія також є
суб'єктом господарювання, віднесеним
до державного сектору економіки,
здійснює підприємницьку діяльність на
власний ризик та зобов'язана
оплачувати роботу своїх працівників.

Приписами частини 1 статті 43 ГПК
України встановлено, що господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, яке ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

За таких обставин суд дійшов висновку
про часткове задоволення клопотання
Підприємства та зменшення розміру
пені, яка підлягає стягненню з
відповідача, на 30 %. Відтак, стягненню з
відповідача підлягає 6 198 грн. 09 коп.
пені.

Також Компанія на підставі статті 625 ЦК
України, з урахуванням заяви про
зменшення розміру позовних вимог від 21
березня 2014 року № 001-06/2445, просила суд
стягнути з відповідача 2 730 грн. 67 коп.
інфляційних втрат, нарахованих на
відповідні суми заборгованості, що
утворилися з вересня 2013 року по жовтень
2013 року, а також три проценти річних у
розмірі 2 043 грн. 32 коп., з яких: 1 387 грн. 08
коп. - три проценти річних, нараховані
на суму основного боргу в розмірі 251 882
грн. 71 коп. у період з 20 жовтня 2013 року по
25 грудня 2013 року; 571 грн. 05 коп. - три
проценти річних, нараховані на суму
основного боргу в розмірі 192 994 грн. 20
коп. у період з 20 листопада 2013 року по 25
грудня 2013 року, 85 грн. 19 коп. - три
проценти річних, нараховані на суму
основного боргу в розмірі 172 750 грн. 32
коп. у період з 20 грудня 2013 року по 25
грудня 2013 року. Розрахунок позивача
міститься у матеріалах справи (а.с. 51).

За умовами частини 2 статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Оскільки заявлений позивачем до
стягнення розмір трьох процентів
річних та інфляційних втрат є
арифметично вірним, відповідає вимогам
чинного законодавства та не суперечить
положенням договору, позовні вимоги
про стягнення з відповідача вказаних
сум підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Відповідно до абзацу 4 пункту 3.17.4
Постанови, вирішуючи питання про
зменшення розміру неустойки, у
резолютивній частині судового рішення
зазначається про часткове задоволення
позову і розмір суми неустойки, що
підлягає стягненню. Судовий збір у разі
зменшення судом розміру неустойки
покладається на відповідача повністю,
без урахування зменшення неустойки.

За таких обставин, враховуючи приписи
статті 49 ГПК України, витрати по сплаті
судового збору покладаються на
Підприємство.

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Кузнецовського міського
комунального підприємства (34400,
Рівненська область, місто Кузнецовськ,
майдан Незалежності, будинок 2,
ідентифікаційний код: 30536302) на користь
державного підприємства "Національна
атомна енергогенеруюча компанія
"Енергоатом" (01032, місто Київ, вулиця
Вєтрова, будинок 3, ідентифікаційний
код: 24584661) в особі його відокремленого
підрозділу - "Рівненська атомна
електрична станція" (34400, Рівненська
область, місто Кузнецовськ,
ідентифікаційний код: 05425046) 6 198 (шість
тисяч сто дев'яносто вісім) грн. 09 коп.
пені, три проценти річних у розмірі 2 043
(дві тисячі сорок три) грн. 32 коп., 2 730
(дві тисячі сімсот тридцять) грн. 67 коп.
інфляційних втрат, а також 1 827
(одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн.
00 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 27 березня 2014
року

Суддя
Є.В.
Павленко