КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2014 р. Справа№ 910/22506/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з"явився

від відповідача: Приходько І.А. -
представник

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
"Будівельна фірма "Старатель"

на рішення

Господарського суду м.Києва

від 13.01.2014р.

у справі № 910/22506/13 (суддя Васильченко
Т.В.)

за позовом Приватного акціонерного
товариства "Будівельна фірма
"Старатель"

до Українського консорціуму "Екосорб"

про розірвання мирової угоди

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство
"Будівельна фірма "Старатель"
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовом до Українського
консорціуму "Екосорб" про стягнення
заборгованості в розмірі 12663560,83 грн.,
яка виникла у зв'язку з невиконанням
відповідачем умов договору підряду
№Чм 36-307 від 12.06.2007.

Рішенням Господарського суду м.Києва
від 13.01.2014 року в позові відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення місцевого суду скасувати,
посилаючись на порушення місцевим
судом норм процесуального права.

В апеляційній скарзі апелянт звертає
увагу суду на те, що свою відмову в
задоволенні позову суд мотивував тим,
що: позивачем нібито вибрано невірний
спосіб захисту порушеного права
(розірвання мирової угоди); начебто
невідповідністю заявлених вимог
компетенції господарського суду
згідно ГПК України.

Апелянт зауважує, що свої зобов'язання
за договором підряду позивач виконав в
повному обсязі, про що зазначено в
ухвалі Господарського суду м. Києва від
02.04.2012 р. у справі №39/138, у тексті мирової
угоди (п. 2). Водночас, відповідач має
прострочену заборгованість перед
позивачем за договором підряду, у
зв'язку з чим позивач і звертався до
суду з вимогою про стягнення 12 663 560,83
грн. (справа №39/138). В рамках цієї справи
сторонами було укладено оскаржувану
мирову угоду, у зв'язку з невиконанням
якої відповідачем позивач змушений
повторно звернутися до суду за
захистом своїх прав.

Таким чином, правовідносини, які були
врегульовані у мировій угоді
стосуються виключно виконання
зобов'язань відповідачем за договором
підряду. Більше того, мирова угода
фактично є новою редакцією договору
підряду.

Апелянт зауважує, що твердження суду
першої інстанції, стосовно розірвання
мирової угоди не належить до
компетенції суду не підтверджується
жодними обставинами у справі та є
хибним, у зв'язку з чим, рішення від
13.01.2014 р. підлягає скасуванню.

Стосовно способу захисту права,
обраного позивачем, а саме розірвання
мирової угоди, апелянт наголошує, що це
прямо передбачено чинним
законодавством та судовою практикою.

Зокрема, згідно ч. 3 ст. 13 ЦК України «не
допускаються дії особи, що вчиняються з
наміром завдати шкоди іншій особі, а
також зловживання правом в інших
формах.».

При укладенні мирової угоди сторони
дійшли згоди про погашення
відповідачем суми заборгованості у
розмірі меншому, ніж фактична сума
боргу (7 млн. грн. замість 12 663 560,83 грн.) за
виконані підрядні роботи по договору
підряду, виключно на умовах
якнайшвидшого отримання позивачем
суми боргу в порядку, визначеному
мировою угодою. Тобто, позивач пішов на
поступки та зменшив суму боргу по
договору підряду, розраховуючи на
виконання відповідачем всіх умов
мирової угоди, в порядку, обсязі та у
строки, передбачені нею. Проте, замість
погашення боргу відповідач жодного
разу з моменту укладення мирової угоди
не здійснив платежу по погашенню
зазначеної заборгованості.

Отже, такий спосіб захисту права як
розірвання договору, у разі
невиконання стороною своїх
зобов'язань, є належним способом
захисту права, правомірно використаним
Позивачем, адже в даному випадку мирова
угода є різновидом правочину, про що
свідчить наступне. Сторонами мирової
угоди є суб'єкти господарювання,
предметом мирової угоди є врегулювання
відносин підряду в частині оплати
виконаних робіт, укладення мирової
угоди мало наслідком виникнення
правовідношення між сторонами -
господарського зобов'язання (по сплаті
грошових коштів).

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
11.02.2014 сформовано для розгляду
апеляційної скарги колегію суддів у
складі: головуючий суддя Тищенко А.І.,
судді: Михальська Ю.Б., Отрюх Б.В.

Ухвалою від 11.02.2014 року порушено
апеляційне провадження у справі та
визнано явку повноважних
представників сторін в судове
засідання обов'язковою.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 25.02.2014р.
розгляд справи відкладено на 18.03.2014 рік
у звязку з неявкою в судове засідання
представника позивача.

В судове засідання представник
позивача не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, про причини неявки суд не
повідомлено, в матеріалах справи
міститься зворотне повідомлення про
вручення (№ 09840650 від 13.02.2014).

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати необхідних заходів до
всебічного, повного та об'єктивного
дослідження всіх обставин справи.

Відтак, про час, дату та місце судового
розгляду даної справи представник
позивача був повідомлений своєчасно та
належним чином.

Колегія прийшла до висновку про
розгляд справи у відсутності
представника позивача.

Вислухавши пояснення представника
відповідача, розглянувши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
колегія встановила наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
(подання) і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

29.07.2011 ПАТ "Будівельна фірма "Старатель"
звернулася до Господарського суду
міста Києва з позовом до Українського
консорціуму "Екосорб" про стягнення
заборгованості в розмірі 12663560,83 грн.,
яка виникла у зв'язку з не виконанням
відповідачем умов договору підряду
№Чм 36-307 від 12.06.2007.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 02.08.2011 порушено провадження у
справі №39/138.

19.03.2012 сторони подали спільну заяву про
затвердження укладеної між ними
мирової угоди.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 02.04.2012 у справі №39/138
затверджено мирову угоду, укладену між
Приватним акціонерним товариством
"Будівельна фірма "Старатель" та
Українським консорціумом "Екосорб" та
припинено провадження у справі № 39/138.

Втім, як вказує позивач, відповідач,
всупереч умовам мирової угоди, взяті на
себе зобов'язання своєчасно і в повному
обсязі не виконав, внаслідок чого
існують підстави для розірвання даної
мирової угоди.

Як свідчать матеріали справи,
відповідач, в свою чергу, заперечує
проти позову, з підстав того, що мирова
угода, затверджена ухвалою суду не є
цивільно-правовим договором, який може
бути розірвано в порядку позовного
провадження.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Нормами ГПК України передбачено право
сторін у добровільному порядку
врегулювати спір шляхом укладання
мирової угоди.

Мирова угода - це договір, який
укладається сторонами з метою
припинення спору, на умовах, погоджених
сторонами. Мирова угода не призводить
до вирішення спору по суті. Сторони не
вирішують спору, не здійснюють
правосуддя, що є прерогативою судової
влади, а, досягнувши угоди між собою,
припиняють спір. Тобто, відмовившись
від судового захисту, сторони
ліквідують наявний правовий конфлікт
через самостійне врегулювання
розбіжностей на погоджених умовах.

На відміну від звичайної угоди, мирова
угода, що укладається в господарському
процесі: укладається в процесі
розгляду справи у господарському суді;
укладається у формі та на умовах,
передбачених процесуальним
законодавством; підлягає затвердженню
господарським судом; не лише змінює
матеріально-правові відносини, а й
припиняє процесуально-правові
відносини; якщо мирова угода не
виконується добровільно, вона
виконується в порядку, встановленому
для виконання судового акта.

Відповідно до вимог ст. 78 ГПК України
відмова позивача від позову, визнання
позову відповідачем і умови мирової
угоди сторін викладаються в
адресованих господарському суду
письмових заявах, що долучаються до
справи. Ці заяви підписуються
відповідно позивачем, відповідачем чи
обома сторонами.

До прийняття відмови позивача від
позову або до затвердження мирової
угоди сторін господарський суд
роз'яснює сторонам наслідки
відповідних процесуальних дій,
перевіряє, чи є повноваження на
вчинення цих дій у представників
сторін.

Мирова угода може стосуватися лише
прав і обов'язків сторін щодо предмету
позову.

Про прийняття відмови позивача від
позову або про затвердження мирової
угоди сторін господарський суд
виносить ухвалу, якою одночасно
припиняє провадження у справі.

Затвердження судом мирової угоди з
одночасним припиненням провадження у
справі є одноактною (нерозривною)
процесуальною дією і не може
розглядатися як два самостійних акти -
окремо щодо затвердження мирової угоди
і щодо припинення провадження (п. 3.19
Пленуму Вищого господарського суду
України, від 26.12.2011, №18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції").

Мирова угода в процесі розгляду справи
в господарському суді укладається у
формі і на умовах, передбачених саме
процесуальним законом і за своєю
правовою природою не відноситься до
цивільно-правового (господарського)
договору.

Після внесення умов мирової угоди про
припинення зобов'язань між сторонами
до ухвали Господарського суду міста
Києва від 02.04.2012 у справі № 39/138 і
затвердження нею, вона стала частиною
даної ухвали, яка в силу вимог ст. 3
Закону України "Про виконавче
провадження" є виконавчим документом.
Тобто у разі невиконання мирової угоди,
ухвала, якою затверджено цю угоду,
підлягає виконанню в порядку Закону
України "Про виконавче провадження".

Відтак, виходячи з вищевикладеного, що
обраний позивачем спосіб захисту
порушеного права не відповідає вимогам
закону, оскільки вимога про розірвання
мирової угоди, яка затверджена ухвалою
суду, фактично є вимогою про розірвання
ухвали господарського суду м.Києва від
02.04.2012 у справі №39/138, що не передбачено
нормами чинного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена
в постановах Вищого господарського
суду України від 25.12.2013 у справі №926/571/13
та від 22.09.2010 у справі №10/122-09/8.

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Позивач під час розгляду даної справи
не надав суду належних та допустимих
доказів на підтвердження
обґрунтування його доводів для
звернення до суду з даним позовом, а
посилання позивача на лист Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 05.12.2011, в якому, як вважає
позивач, сформульовані обов'язкові для
всіх судів України правові позиції суд
вважає помилковим, оскільки за нормами
ст. 11128 Господарського процесуального
кодексу України обов'язковим є лише
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах.

При цьому, в постанові Верховного Суду
України від 04.04.2011, на яку є посилання в
даному листі, визначено, що чинне
законодавство не пов'язує припинення
зобов'язання з ухваленням судового
рішення чи відкриттям виконавчого
провадження з його примусового
виконання, а наявність судових актів
про стягнення заборгованості не
припиняє грошових зобов'язань та не
виключає його відповідальності за
порушення строків розрахунків в
порядку ст. 625 ЦК України. Тобто
Верховний Суд України висловив правову
позицію щодо порядку застосування
вимог ст. 625 ЦК України, а не того, що
мирова угода, затверджена судом є саме
цивільно-правовим (господарським)
договором, який може бути розірвано в
судовому порядку, як помилково вважає
позивач.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтуються на всебічному та повному і
об»єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи, що в господарському
процесі джерелом права є рішення
Верховного Суду України, а не листи
ВССУ, та беручи до уваги
невідповідність листа ВССУ постанові
Верховного суду України, слід вважати
недопустимим застосування при
розгляді справи листа ВССУ від 05.11.2012
року

Колегія не приймає до уваги доводи
апеляційної скарги, оскільки
відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, колегія
приходить до висновку, що позовні
вимоги є не обґрунтованими та такими,
що не підлягають задоволенню.

Колегія не приймає до уваги доводи
апеляційної скарги Приватного
акціонерного товариства "Будівельна
фірма "Старатель", оскільки вони
спростовуються матеріалами справи.

Оцінюючи вищенаведені обставини,
колегія приходить до висновку, що
рішення Господарського суду м. Києва
обґрунтоване, відповідає обставинам
справи і чинному законодавству, а отже
підстав для його скасування не
вбачається, у зв'язку з чим апеляційна
скарга не підлягає задоволенню.

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства "Будівельна
фірма "Старатель" на рішення
Господарського суду м. Києва від 13.01.2014
року по справі № 910/22506/13 залишити без
задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва
від 13.01.2014 року по справі №910/22506/13
залишити без змін.

Матеріали справи № 910/22506/13 повернути до
Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя
А.І. Тищенко

Судді
Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх