КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2014 р. Справа№ 34/175

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Дяченко
Р.Г.

за участю представників сторін:

від позивача: Вергелес Д.Є. ( за
довіреністю)

від відповідача: Гелхвіїдзе Д.Р. ( за
довіреністю)

від ВДВС України: Іванюк Д.С. ( за
довіреністю)

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "АИЗ"

на ухвалу Господарського суду міста
Києва від 30.01.2014 р.

у справі № 34/175 (суддя: Сташків Р.Б.)

за скаргою Товариства з обмеженою
відповідальністю "АИЗ"

на дії відділу примусового виконання
рішень Державної виконавчої служби
України при примусовому виконанні
наказу від 04.10.2011 року у справі №34/175

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Комерційний банк
"Експобанк"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "АИЗ"

про стягнення 18415692,95 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва
від 08.06.2011 у справі №34/175 позов
Публічного акціонерного товариства
"Комерційний банк "Експобанк"
задоволено частково та стягнуто з
товариства з обмеженою
відповідальністю "АИЗ" 11457000 грн.
простроченої заборгованості за
кредитом, 2416304 грн. 45 коп. простроченої
заборгованості по відсоткам за
користування кредитними коштами, 907599
грн. 91 коп. пені за несвоєчасне
погашення кредиту, 233648 грн. 53 коп. пені
за несвоєчасне погашення відсотків за
користування кредитними коштами, а
також 20790 грн. 48 коп. витрат по сплаті
державного мита та 192 грн. 41 коп. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу. У решті позову суд
відмовив.

На виконання вищевказаного рішення,
04.10.2011 судом було видано наказ.

25.12.2013 до господарського суду м. Києва
від товариства з обмеженою
відповідальністю "АИЗ" надійшла скарга
на дії відділу примусового виконання
рішень Державної виконавчої служби
України при примусовому виконані
наказу від 04.10.2011 у справі № 34/175, в якій
скаржник просить суд визнати дії
головного державного виконавця
Гречуха О.Я неправомірними, та визнати
неправомірною і скасувати винесену ним
постанову про передачу майна на
зберігання від 05.12.2013 у виконавчому
провадженні № 30519488.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 30.01.2014 року у справі № 34/175 у
задоволенні скарги товариства з
обмеженою відповідальністю "АИЗ" про
визнання дій головного державного
виконавця Гречуха О.Я неправомірними,
та визнання неправомірною і скасування
винесеної ним постанови про передачу
майна на зберігання від 05.12.2013 у
виконавчому провадженні № 30519488,
відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої
інстанції, товариство з обмеженою
відповідальністю "АИЗ" звернулось з
апеляційною скаргою до Київського
апеляційного господарського суду, в
якій просило скасувати ухвалу
Господарського суду міста Києва від
30.01.2014 року по справі № 34/175, винести
нове рішення яким задовольнити скаргу
на дії ВДВС у повному обсязі.

В обґрунтування своє апеляційної
скарги, скаржник зазначає, що судом
першої інстанції, було порушено норми
матеріального права, визначені ст.ст.
572,575,586 ЦК України, відповідно до якої
заставодавець має право
користуватись предметом застави
відповідно до його призначення, у тому
числі збудувати з нього плоди та
доходи, якщо інше не встановлено
договором і якщо це випливає із суті
застави, ст. 9 Закону України «Про
іпотеку», ч. 1 ст. 59 Закону про виконавче
провадження і пункт 1.4 та підпункт 2.2.1
іпотечного договору.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 06.03.2014 року
було прийнято до розгляду апеляційну
скаргу товариства з обмеженою
відповідальністю "АИЗ" та призначено
справу № 34/175 до розгляду .

В подальшому розгляд справи
відкладався

18.03.2014 року через відділ
документального забезпечення суду від
представника позивача надійшов відзив
на апеляційну скаргу, в якому останній
просив, відмовити в задоволенні
апеляційної скарги в повному обсязі.

01.04.2014 року у судовому засіданні
представники сторін, з'явились у судове
засідання та надали свої пояснення у
справі.

Представник позивача заперечив проти
вимог апеляційної скарги, просив її
залишити без задоволення, у хвалу
господарського суду міста Києва від
30.01.2014 без змін.

Представник відповідача підтримав
свої вимоги апеляційної скарги, просив
її задовольнити, ухвалу господарського
суду міста Києва від 30.01.2014 року
скасувати.

Представник ВДВС України заперечив
проти вимог апеляційної скарги, просив
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а ухвалу господарського
суду міста Києва залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників
сторін, вивчивши матеріали справи,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
дослідивши письмові докази, долучені
до матеріалів справи, виходячи з вимог
чинного законодавства, апеляційний суд
дійшов висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Згідно ст. 101 Господарського
процесуального кодексу апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду в повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
05.12.2013 головним державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
при примусовому виконані наказу від
04.10.2011 у справі № 34/175 в межах
виконавчого провадження № 30519488 було
винесено постанову про передачу майна
на зберігання, яке належить
Відповідачу (скаржнику), та яке було
арештовано і описано на підставі
постанови державного виконавця від
05.06.2013 та акта опису і арешту майна від
27.06.2013.

Підставою для проведення таких
виконавчих дій стало те, що Відповідач
(боржник) у встановлені державним
виконавцем строки всупереч вимогам ст.
25 Закон України "Про виконавче
провадження" не виконав рішення суду
добровільно, тому державний виконавець
у відповідності до ст. 27 цього Закону
перейшов до вчинення дій по
примусовому виконанню рішення суду,
зокрема до арешту майна боржника (ст. 57).

Закон України "Про виконавче
провадження" (далі - Закон) визначає
умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку.

Так, у відповідності до статті 1 Закону,
виконавче провадження, як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
зазначених у цьому Законі, спрямованих
на примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Як вбачається з матеріалів справи та
наданих сторонами і державним
виконавцем пояснень, станом на даний
час акти опису та арешту майна
Відповідача від 27.06.2013, не скасовані,
тобто є чинними.

Частина 1 ст. 54 Закону встановлює, що
звернення стягнення на заставне майно
в порядку примусового виконання
допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача - заставодержателя.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону
України "Про виконавче провадження",
арешт майна боржника застосовується
для забезпечення реального виконання
рішення суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 57 цього Закону, про
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту державний
виконавець складає акт опису та арешту
майна боржника. Під час проведення
опису та арешту майна боржника
державний виконавець має право
оголосити заборону розпоряджатися ним,
а в разі потреби - обмежити права
користування майном, здійснити
опечатування або вилучити його у
боржника та передати на зберігання
іншим особам, про що зазначається в
акті опису та арешту.

Вид, обсяг і строк обмеження
встановлюються державним виконавцем у
кожному конкретному випадку з
урахуванням властивостей майна, його
значення для власника чи володільця,
необхідності використання та інших
обставин.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням господарського суду м. Києва
від 08.06.2011 у справі №34/175 стягнуто з
Відповідача 11457000 грн. простроченої
заборгованості за кредитом, 2416304 грн. 45
коп. простроченої заборгованості по
відсоткам, 907599 грн. 91 коп. пені за
несвоєчасне погашення кредиту та 233648
грн. 53 коп. пені за несвоєчасне
погашення відсотків. Також з
Відповідача стягнути судові витрати.

Згідно Іпотечного договору від 14.07.2005,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 за №1483, в забезпечення
кредиту було надано нерухоме майно (29
об'єктів: нежилі приміщення та будівлі
(цехи, склади, майстерні тощо), які
використовувались
Арматурно-ізоляторним заводом (АИЗ) для
здійснення виробничої діяльності), що
знаходиться за адресою: Донецька
область, м. Слов'янськ, вул.
Добровольського, 32, та які належать ТОВ
"АИЗ". Також, в забезпечення кредитних
зобов'язань було укладено Договір
застави від 14.09.2005 основних засобів -
обладнання фарфорового виробництва
вказаного заводу.

Предмети застави та інше майно
Відповідача знаходилося за адресою:
Донецька область, м. Слов'янськ, вул.
Добровольського, 32, і саме за цією
адресою в процесі виконавчого
провадження №30519488 при виконанні
рішення господарського суду м. Києва
від 08.06.2011 у справі №34/175 проводилися
виконавчі дії опису та арешту майна
боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України
"Про виконавче провадження", майно, на
яке накладено арешт, за винятком майна,
зазначеного в частині восьмій статті 57
цього Закону, передається на
зберігання боржникові або іншим
особам, призначеним державним
виконавцем, під розписку в акті опису.

Постановою державного виконавця від
05.12.2013 у виконавчому провадженні №30519488,
арештоване та описане згідно акта від
27.06.2013 майно було вирішено передати
представнику Позивача, ОСОБА_6, на
відповідальні зберігання.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі
на порушення державним виконавцем при
здійсненні виконавчого провадження
положень ст. 586 ЦК України та п. 1.4
Іпотечного договору від 14.07.2005, колегія
суддів вважає необґрунтованими,
оскільки правовідносини між
учасниками виконавчого провадження та
державним виконавцем у процесі
здійснення виконавчого провадження
регулюються іншими нормами, а саме
Законом України "Про виконавче
провадження ".

Стосовно посилання апелянта на вихід
державного виконавця за межі рішення
господарського суду м. Києва від 08.06.2011
у справі №34/175, яким визначено лише
грошове стягнення, то колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що у даному випадку
державний виконавець при складенні
акта опису й арешту майна та винесення
постанови про передачу його на
відповідальне зберігання здійснює дії
відповідно до ст. 57 Законом України "Про
виконавче провадження ", спрямовані
саме на забезпечення в подальшому
можливості задоволення грошових вимог
згідно рішення суду, в тому числі і за
рахунок арештованого майна у випадку
недостатності в боржника коштів на
погашення присудженої за рішенням
заборгованості.

Враховуючи вищезазначені договори,
Позивач по відношенню до Відповідача
(боржника) є іпотекодержателем
нерухомого майна та заставодержателем
основних засобів (обладнання), а
відповідно до ч. 1 ст. 54 Закону України
"Про виконавче провадження ", звернення
стягнення на заставлене майно в
порядку примусового виконання
допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача-заставодержателя. При цьому
вказана норма не обмежує, що для
задоволення тільки вимог як
заставодавця певного майна, а не
грошових вимог стягувача взагалі за
рахунок майна, яке знаходиться у нього
в заставі.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
арештоване та описане майно не
передається на підставі оскаржуваних
акта та постанови Позивачу у власність,
а натомість передається на
відповідальне зберігання. Цілісність
майна, на яке накладено арешт та
передано на відповідальне зберігання
забезпечується в силу положень ч. 5 ст. 59
Закону України "Про виконавче
провадження ", якою передбачено
відповідальність за порушення
накладеної державним виконавцем
заборони.

Слід зазначити, що посилання у
оскаржуваній постанові на вчинення дій
по передачі майна на відповідальне
зберігання у відповідності з п. 4.2.6
Інструкції з організації примусового
виконання рішень (затверджена наказом
МЮУ від 02.04.2012 № 512/5) не тягне за собою
недійсність чи протиправність
оскаржуваної постанови, оскільки
згідно з положеннями ч. 3 ст. 59 Закону
України "Про виконавче провадження"
передбачається можливість передачі
арештованого майна на зберігання не
боржнику, а одразу іншій визначеній
державним виконавцем особі. Також не
заборонено це й іншими положеннями
вказаного Закону, який має вищу
юридичну силу по відношенню до
Інструкції.

Отже, посилання державного виконавця у
постанові на п. 4.2.6 Інструкції не тягне
за собою визнання неправомірною
постанови від 05.12.2013 в цілому, оскільки,
як було встановлено судом першої
інстанції, виконавчі дії щодо передачі
майна представнику Позивача на
відповідальне зберігання проводились
у відповідності до положень Закону
України "Про виконавче провадження",
який передбачає можливість передачі
майна на зберігання не боржнику, а
одразу іншій особі, визначеній
державним виконавцем окремо в кожному
конкретному випадку (ч. 5 ст. 57 цього
Закону), при цьому визначення особи,
якій на відповідальне зберігання
передається майно є правом, а не
обов'язком державного виконавця.

Частиною 1 ст. 59 Закону встановлено, що
майно, на яке накладено арешт, за
винятком майна, зазначеного в частині 8
ст. 57 цього Закону, передається на
зберігання боржникові або іншим
особам (далі-зберігач), призначеним
державним виконавцем.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що державний
виконавець, при винесенні постанови
про передачу майна на зберігання по
виконавчому провадженню № 30519488 від
05.12.2013 року діяв відповідно до Закону
України « Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновку місцевого
господарського суду з огляду на
вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі,
апеляційний суд робить висновок, що суд
першої інстанції дав належну оцінку
доказам по справі та виніс закону
обґрунтовану ухвалу, яке відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що скаржник не довів
обґрунтованість своєї апеляційної
скарги, докази на підтвердження своїх
вимог суду не надав, апеляційний суд
погоджується з ухвалою господарського
суду міста Києва від 30.01.2014 року у
справі № 34/175, отже підстав для його
скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "АИЗ" на
ухвалу господарського суду міста
Києва від 30.01.2014 року у справі № 34/175
залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду міста
Києва від 30.01.2014 року у справі № 34/175
залишити без змін.

Матеріали справи № 34/175 повернути до
місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України через суд
апеляційної інстанції протягом
двадцяти днів.

Головуючий суддя
М.А. Руденко

Судді
М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко