ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2014 року справа №
13/5005/5522/2012

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді: Кузнецова В.О.

суддів: Павловського П.П., Науменка І.М.
(Зміна складу колегії відбулась на
підставі розпорядження секретаря
судової палати від 17.03.2014 р.),

секретар судового засідання: Мацекос
І.М.

за участю представників сторін:

від позивача:Власенко Т.В. представник,
довіреність № 12-02/7 від 24.01.14 р.,

від відповідача: Ніколайчук О.М.
представник, довіреність № б/н від
03.12.10 р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Латівського сільського споживчого
товариства на рішення господарського
суду Дніпропетровської області від
02.12.2013 р. у справі №13/5005/5522/2012

за позовом Латівського сільського
споживчого товариства, с.Новолатівка,
Широківський район, Дніпропетровська
область

до публічного акціонерного товариства
"Дельта Банк", м.Київ

третя особа -1, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: Державний
нотаріус Широківської державної
нотаріальної контори Горбоченко Олена
Володимирівна, смт.Широке

третя особа -2, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: публічне
акціонерне товариства "Укрсиббанк",
м.Харків

про визнання недійсним кредитного
договору та договору застави.

ВСТАНОВИВ:

Латівське сільське споживче
товариство звернулось до
господарського суду Дніпропетровської
області з позовом, в якому просило
визнати недійсними кредитний договір
№ 0 від 02.06.2008 р. та договір іпотеки
№ 0 від 02.06.2008р., укладений з
Публічним акціонерним товариством
"Укрсиббанк".

Позовні вимоги мотивовані посиланням
на те, що кредитний договір укладено
головою правління Латівського
сільського споживчого товариства з
перевищенням наданих їй повноважень,
всупереч інтересів товариства, з
порушенням вимог чинного
законодавства.

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 02.12.2013 р.
у даній справі (суддя Первушин Ю.Ю.) в
задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням,
Латівське сільське споживче
товариство подало апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин
справи, просить рішення господарського
суду скасувати, прийняти нове рішення
про задоволення позовних вимог в
повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу
публічне акціонерне товариство "Дельта
Банк" вважає, що рішення винесено з
дотриманням норм процесуального та
матеріального права, а вимоги,
викладені в апеляційній скарзі є
незаконними та необґрунтованими, тому
просить залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а рішення місцевого
господарського суду залишити без змін.

Представники третіх осіб в судове
засідання не з'явились, про час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином.

В листі від 17.01.2014 р. за № 66/01-16
Широківська державна нотаріальна
контора просить розглянути справу за
відсутністю її представника.

Колегія суддів вважає, що
матеріали справи містять достатньо
доказів для можливості розгляду справи
за відсутністю представників третіх
осіб.

Заслухавши пояснення учасників
судового процесу, розглянувши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
відповідність оскарженого рішення
нормам матеріального та
процесуального права, суд дійшов
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, з урахуванням
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
02.06.2008 р. між Латівським сільським
споживчим товариством та Публічним
акціонерним товариством "Укрсиббанк"
укладено кредитний договір № 0, за
умовами якого позивачу було надано
кредит у сумі 120 600,00 грн. зі строком
повернення до 01.06.2011 р.

З метою забезпечення згаданого
кредитного договору, 02.06.2008 р. між
позивачем (Іпотекодавець) та публічним
акціонерним товариством "Укрсиббанк"
(Іпотекодержатель) укладено договір
іпотеки нежитлового приміщення №
0 (далі - договір іпотеки), за яким
Іпотекодавець передав
Іпотекодержателю нерухоме майно, а
саме: нежитлове приміщення загальною
площею 96,3 м2 за адресою:
Дніпропетровська область,
Широківський район, селище
Новолатівка, вул. Островського, будинок
2, приміщення 2.

08.12.2011 р. між публічним акціонерним
товариством "Укрсиббанк" та публічним
акціонерним товариством "Дельта Банк"
укладено договір купівлі - продажу прав
вимоги за кредитами, а саме
зобов'язання, яке виникло на підставі
спірного кредитного договору.

Відповідно до ст.ст. 203, 204 ЦК кодексу
України зміст правочину не може
суперечити Цивільному кодексу України,
іншим актам цивільного законодавства,
а також інтересам держави і
суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

За ст. 215 Цивільного кодексу України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК
України. У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

При укладанні спірних договорів від
імені Латівського сільського
споживчого товариства в якості
керівника діяла голова правління
ОСОБА_1 яка в той час офіційно займала
свою посаду.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що при
укладанні спірних договорів голова
правління ОСОБА_1 діяла в межах наданих
їй повноважень, з огляду на таке.

Частинами 2,5 ст.65 ГК України
передбачено, що власник здійснює свої
права щодо управління підприємством
безпосередньо або через уповноважені
ним органи відповідно до статуту
підприємства чи інших установчих
документів. Керівник підприємства без
доручення діє від імені підприємства,
представляє його інтереси в органах
державної влади і органах місцевого
самоврядування, інших організаціях, у
відносинах з юридичними особами та
громадянами, формує адміністрацію
підприємства і вирішує питання
діяльності підприємства в межах та
порядку, визначених установчими
документами.

Частиною 3 статті 92 ЦК України
встановлено, що орган або особа, яка
відповідно до установчих документів
юридичної особи чи закону виступає від
її імені, зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

За ч.2 ст.207 ЦК України правочин, який
вчиняє юридична особа, підписується
особами, уповноваженими на це її
установчими документами, довіреністю,
законом або іншими актами цивільного
законодавства та скріплюється
печаткою.

Відповідно до п. 19 Статуту Латівського
сільського споживчого товариства
вищим органом управління споживчого
товариства є загальні збори його
членів, які правомочні розглядати і
вирішувати будь-які питання діяльності
споживчого товариства.

Згідно вимог п. 35 Статуту голова
правління споживчого товариства та
його заступники можуть одноособово
приймати рішення (розпорядження) з
поточних питань діяльності споживчого
товариства. Коло таких питань
визначається рішенням правління.
Голова правління, як перша особа
споживчого товариства, має право :
представляти споживче товариство без
довіреності у взаємовідносинах з
юридичними і фізичними особами в
органах влади і управління, судах;
відкривати поточні та інші рахунки,
розпоряджатись грошовими коштами,
укладати договори (угоди), зобов'язання,
видавати від імені і у справах
споживчого товариства доручення, у
тому числі з правом передоручення.

Правління споживчого товариства є
виконавчо-розпорядчим органом
товариства, відповідальним перед
загальними зборами членів споживчого
товариства; здійснює керівництво і
контроль за поточною організаційною,
господарською та соціальною
діяльністю споживчого товариства.
Відповідно до підпункту "б" п.51 Статуту
споживче товариство в своїй
економічній діяльності одержує в
установах банків, у підприємств і
організацій кредити та позички з
повною відповідальністю за дотримання
кредитних договорів і розрахункової
дисципліни. Проте, таке рішення - про
одержання кредитів та позичок,
приймається виключно правлінням
споживчого товариства ч. 2 п. 51 Статуту,
з подальшим затвердженням загальними
зборами членів споживчого товариства,
а не одноосібно його головою.

Судом першої інстанції встановлено, що
копія протоколу зборів уповноважених
Латівського сільського споживчого
товариства від 25.01.2007 р., надана
відповідачем містить дані про
прийняття зборами рішення про передачу
майна товариства у заставу для
забезпечення отримання банківського
кредиту, а копія протоколу від 25.01.2007 р.,
надана позивачем не містить відомостей
про вирішення цього питання.

Під час укладання спірних договорів,
банку був наданий протокол зборів від
25.01.2007р., затверджений головою зборів
Дмитриченко Л.М. та секретарем зборів
Журба В.А. у присутності 9 чоловік
уповноважених та виписки з даного
протоколу, з якого вбачається, що "по
п'ятому питанню заслухали доповідь
голови правління Латівського
сільського споживчого товариства
ОСОБА_1. "Про заставу магазинів для
придбання кредиту" та постановили -
дозволити магазин № 5 "Продукти" с.
Новолатівка, вул. Островського 2,
приміщення 2, магазин № 4 "Продукти" с.
Новолатівка, вул. Шевченко 36-а для
підвищення ефективності
господарювання дати під заставу
магазини для придбання кредиту в ПАТ
"УкрСиббанк". Проголосували-9 чоловік.

Згаданий протокол міститься в
матеріалах кредитної справи.

У встановленому ч.5 ст.98 ЦК України
рішення загальних зборів про передачу
під заставу нерухомого майна
товариства оскаржене не було, та на
даний час є чинним та обов`язковим до
виконання.

Пунктом 2.18 Рекомендацій Президії
Вищого господарського суду України
№04-5/14 від 28.12.2007 р. "Про практику
застосування законодавства у розгляді
справ, що виникають з корпоративних
відносин" роз'яснено, що розглядаючи
справи про визнання недійсними
правочинів, вчинених керівником
товариства з перевищенням повноважень,
господарським судам необхідно
виходити з положень частини третьої
статті 92 ЦК України, якою передбачено,
що у відносинах з третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

Перед укладанням спірного кредитного
договору, Широківською
райспоживспілкою в особі голови
правління Зеленської А.А. від 07.04.2008 р.
було надано підтвердження
повноваження ОСОБА_1., як голови
правління Латівського сільського
споживчого товариства, яке міститься
теж в матеріалах кредитної справи.
Надано також розпорядження про
призначення головним бухгалтером
Латівського ССТ ОСОБА_2., свідоцтво про
право власності на нерухоме майно в
якому не зазначено жодних тверджень
щодо неподільності такого майна (копії
документів долучені до матеріалів
справи).

Матеріалами справи підтверджено, а
позивачем не спростовано, що при
укладанні спірних правочинів сторона
відповідача діяла з огляду на надані
представниками Латівського споживчого
товариства документи, та не могла знати
про відсутність рішення правління
споживчого товариства та кримінальні
наміри ОСОБА_1. та ОСОБА_2

Відповідно до п. 3.3 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 11
від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" У господарських відносинах
правочин (договір), як правило,
вчиняється шляхом складання документа
(документів), що визначає (визначають)
його зміст і підписується
безпосередньо особою, від імені якої
він вчинений, або іншою особою, яка діє
в силу повноважень, заснованих,
зокрема, на законі, довіреності,
установчих документах. Для вчинення
правочинів органи юридичної особи не
потребують довіреності, якщо вони
діють у межах повноважень, наданих їм
законом, іншим нормативно-правовим
актом або установчими документами.

Частиною ч. 4 ст. 92 ЦК України
передбачено що, якщо члени органу
юридичної особи та інші особи, які
відповідно до закону чи установчих
документів виступають від імені
юридичної особи, порушують свої
обов'язки щодо представництва, вони
несуть солідарну відповідальність за
збитки, завдані ними юридичній особі.

У зв'язку з протиправними діями
ОСОБА_1., позивач звернувся до
правоохоронних органів з заявою про
порушення відносно неї кримінальної
справи, внаслідок чого була порушена
кримінальна справа № 0445/185/2012 за
ознаками складу злочину, передбаченого
ст.191 ЦК України.

Постановою Широківського районного
суду Дніпропетровської області по
кримінальній справі №0445/185/2012 від 19.08.2013
року ОСОБА_1., обвинувачувану за ч.2 ст.191
КК України звільнено від кримінальної
відповідальності в зав'язку зі спливом
строків давності відповідно до ст. 7-1 ч.1
п. 5, ст.49 КПК України.

Вироком Широківського районного суду
від 31.05.2012 р. у справі № 0445/488/2012
головного бухгалтера Латівського
сільського споживчого товариства
Журба Віру Анатоліївну визнано винною
у вчинені злочину передбаченого ч.4
ст.191 КК України та призначено
покарання.

Згаданим вироком встановлено, що
кредитні кошти в сумі 71268,00 грн.,
отримані за спірним кредитним
договором, не були оприбутковані
підприємством, а їх розпорядження
здійснено головним бухгалтером на
власний розсуд.

Частиною 1 ст.1166 ЦК України унормовано,
що майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, майнову відповідальність за
протиправне заволодіння грошовими
коштами належними позивачу повинні
нести особи які вчинили злочин.

Судом першої інстанції правомірно не
прийнято до уваги посилання позивача
на постанови правління № 4 від 04.10.2004 р.
та зборів уповноважених Латівського
сільського споживчого товариства від
14.02.2005 р., за якими спірні об'єкти
нерухомості віднесені до категорії
неподільного громадського майна та
відповідно до п.48 Статуту їх відчуження
та передання в заставу неможливо,
оскільки наведене суперечить п. 2.3.3.
"Положення про громадське майно
(основні засоби) споживчої кооперації
України" від 22.03.2004 р.

Так, п.2.3.3. згаданого положення
передбачено, що об'єкти основних
засобів (будівлі, споруди), які
зараховані до неподільного
громадського майна споживчої
кооперації, не можуть бути продані,
безоплатно передані, внесені до
статутного капіталу інших підприємств,
передані в заставу, фінансовий лізинг
(крім організацій і підприємств
системи Укоопспілки). Статус
неподільного громадського майна
(будівлі, споруди) при внутрісистемному
продажу, безоплатній передачі,
внесенні до статутного капіталу,
передачі в заставу, фінансовий лізинг
зберігається. У разі виробничої
необхідності за рішенням вищих органів
управління споживчих товариств,
споживспілок або уповноважених ними
органів, за попередньою згодою
(постановою) правління
облспоживспілки, Кримспоживспілки,
Укоопспілки, об'єкти основних засобів
неподільного громадського майна
можуть бути предметом застави при
отриманні банківських кредитів для
забезпечення статутної діяльності
споживчих товариств, споживспілок, їх
підприємств (об'єднань).

З огляду на наведене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції, а тому
не можуть бути підставою для
скасування оскаржуваного рішення,
прийнятого з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103,105 ГПК України,
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Латівського
сільського споживчого товариства
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 02.12.2013 р.
у справі №13/5005/5522/2012 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого господарського суду України
протягом 20 днів.

Постанова складена в повному обсязі
24.03.2014 р.

Головуючий суддя
В.О.Кузнецов

Судді
П.П.Павловський

І.М.Науменко