КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2014 р.
Справа№ 925/1947/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Калатай Н.Ф.

Пашкіної С.А.

при секретарі: Богатчук К.І.

за участю представників сторін:

від позивача - Целік В.В.

від відповідача - Ахмістов О.М.

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Приват-Агроцентр" на
рішення Господарського суду
Черкаської області від 23.01.2014 року
(суддя Шумко В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Приват-Агроцентр"

до Публічного акціонерного
товариства "АЗОТ"

про стягнення 201494,57 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Черкаської області від 23.01.2014 року по
справі №925/1947/13 в задоволенні позовних
вимог відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням, позивач
звернувся до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
вищезазначене рішення та прийняти
нове, яким задовольнити позовні вимоги
в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги апелянт зазначив, що при
ухваленні оскаржуваного рішення судом
першої інстанції порушено та
неправильно застосовано норми
матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 25.02.2014 року
прийнято апеляційну скаргу до
провадження та призначено до розгляду
24.03.2014 року.

24 березня 2014 року через відділ
документального забезпечення суду, від
представника відповідача надійшов
відзив на апеляційну скаргу.

В судове засідання 24.03.2014 року з'явились
представники позивача та відповідача.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтримав доводи, викладені
в апеляційній скарзі, та просив
скасувати оскаржуване рішення
Господарського суду Черкаської
області від 23.01.2014 року.

Представник позивача в судовому
засіданні заперечив проти доводів,
викладених в апеляційній скарзі, та
просив залишити без змін оскаржуване
рішення Господарського суду
Черкаської області від 23.01.2014 року.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд, за наявними у справі
та додатково поданими доказами,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність та
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що в апеляційній
інстанції справи переглядаються за
правилами розгляду цих справ у першій
інстанції з урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, перевіривши
матеріали справи та проаналізувавши,
на підставі встановлених фактичних
обставин справи, правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, апеляційний
господарський суд встановив наступне.

08 лютого 2008 року між позивачем
(покупець) та відповідачем
(постачальник) укладено договори
поставки №161-413 (далі - Договір) та №160-413
(далі - Договір 2).

Відповідно до умов вищезазначених
договорів постачальник зобов'язався
передати у власність, а покупець
прийняти та оплатити товар (аміачну
селітру) в кількості 2000 (дві тисячі)
тонн.

Місцевим господарським судом
встановлено, що спір між сторонами
виник на підставі неналежного
виконання відповідачем своїх
зобов'язань за договором №161-413 від
08.02.2008 року.

Відповідно до п. 2.2. Договору загальна
сума Договору становить 4100040,00 грн.

Згідно з п. 3.1 Договору покупець
зобов'язується провести авансовий
платіж у розмірі 100% вартості готового
до відвантаження товару і витрат,
пов'язаних з його доставкою
залізничним транспортом до станції
призначення, протягом 3 (трьох)
банківських днів з дати отримання
платіжної вимоги (рахунку) від
постачальника.

Пунктами 4.1., 4.2. Договору встановлено,
що відвантаження товару буде
здійснюватися партіями залізничним
транспортом за транспортною
інструкцією покупця. Транспортна
інструкція надається постачальнику не
пізніше 10 днів до початку
відвантаження товару. Термін поставки:
лютий 2008 року.

Термін дії Договору встановлено до
31.12.2008 року (п. 8.1. Договору).

Угодою №1 від 28.02.2008 року про внесення
змін до Договору, сторони встановили
термін поставки товару: лютий-березень
2008 року.

В обґрунтування вимог позовної заяви,
позивач, на підтвердження
перерахування коштів відповідачу
надав платіжні доручення №76 від 12.02.2008
року, №81, №82 та №83 від 13.02.2008 року.

Місцевим господарським судом
встановлено, що в графі призначення
платежів в вищезазначених платіжних
дорученнях зазначено «за аміачну
селітру згідно з платіжною вимогою 29933,
29934 (договір 161-413)». В той же час,
позивачем не надано платіжних вимог
29933, 29934, на підставі яких сплачено
кошти.

Твердження апелянта, що відповідач не
поставив 56.7 тонн товару, внаслідок чого
повинен повернути 120221,78 грн., колегією
суддів визнано безпідставними,
оскільки належних та допустимих
доказів на підтвердження своїх доводів
позивачем не надано. Крім того,
предметом спору в даній справі є
стягнення 120221,78 грн. на підставі
договору поставки №161-413 від 08.02.2008 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, місцевий господарський суд
виходив з того, що сплив строк позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі.

Як вбачається з матеріалів справи,
поставка відповідачем товару позивачу
повинна була здійснена в лютому -
березні 2008 року. Крім того, як зазначає
позивач оплата товару за договором
здійснена позивачем 12 та 13 лютого 2008
року.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлена
тривалістю у три роки.

Частиною першою ст. 264 ЦК України
встановлено, що перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку.

Посилання апелянта на акт звірки
взаєморозрахунків від 30.11.2010 року, як на
підставу переривання строку позовної
давності колегією суддів визнано
безпідставними з огляду на наступне.

З акту звірки розрахунків підписаного
сторонами станом на 30.11.2010 року
вбачається, що звірка здійснена
сумісно з іншим договорами - №160-413,
№340-414, №608-413 за періоди з 01.12.2009 року по
30.11.2010 року.

Відповідно до п. 4.4.1. постанови Пленуму
Віщого господарського суду України при
дослідженні обставин, пов'язаних із
вчиненням зобов'язаною особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку (частина перша
статті 264 ЦК України), господарському
суду необхідно у кожному випадку
встановлювати, коли конкретно вчинені
боржником відповідні дії, маючи на
увазі, що переривання перебігу
позовної давності може мати місце лише
в межах строку давності, а не після його
спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу
або іншого обов'язку, можуть, з
урахуванням конкретних обставин
справи, належати, зокрема:

підписання уповноваженою на це
посадовою особою боржника разом з
кредитором акта звірки
взаєморозрахунків, який підтверджує
наявність заборгованості в сумі, щодо
якої виник спір;

Беручи до уваги, що акт звірки
розрахунків не є документом, який
підтверджує заборгованість щодо якої
виник спір, а також не свідчить про
визнання боргу, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду, що вищезазначений
акт, не є підставою для переривання
строку позовної давності.

Згідно з частиною 4 ст. 267 ЦК України
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтями 33, 34, 43 ГПК України
передбачено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності, сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний
господарський суд приходить до
висновку, що судом першої інстанції
повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано
обставини справи, рішення ухвалено
відповідно до норм матеріального та
процесуального права, в зв'язку з чим
відсутні підстави для задоволення
апеляційної скарги Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Приват-Агроцентр" та скасування
рішення Господарського суду
Черкаської області від 23.01.2014 року.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 49, 99, 101 - 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Приват-Агроцентр" залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду Черкаської області від 23.01.2014 року
по справі №925/1947/13 - без змін.

Матеріали справи №925/1947/13 повернути до
Господарського суду Черкаської
області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Головуючий суддя
Л.Г. Сітайло

Судді
Н.Ф. Калатай

С.А. Пашкіна

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 26.03.2014 року