КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2014 р. Справа№ 910/23812/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання
Гаркуші В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги відкритого акціонерного
товариства Національна акціонерна
страхова компанія «Оранта»

на рішення господарського суду міста
Києва

від 29.01.2014 року

у справі №910/23812/13 (суддя - Сташків Р.Б.)

за позовом приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія «Уніка»,
м. Київ,

до відкритого акціонерного товариства
Національна акціонерна страхова
компанія «Оранта», м. Київ,

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: ОСОБА_2, с.
Яблунька, Богородчанського р-ну
Івано-Франківської обл.,

про стягнення 50 000,00 грн.,

за участю представників:

від позивача: Амєліна О.О. - представник
(довіреність №9 від 08.01.14р.);

від відповідача: Лінкевич О.В. -
представник (довіреність №08-03-29/61-14 від
26.02.14р.);

від третьої особи: не з'явилися;

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство
«Страхова компанія «Уніка» (надалі -
ПрАТ «СК «Уніка») звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до відкритого акціонерного
товариства Національна акціонерна
страхова компанія «Оранта» (надалі -
ВАТ НАСК «Оранта») про стягнення в
порядку регресу страхового
відшкодування в сумі 50 000,00 грн.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 13.01.2014 року для участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на стороні
відповідача було залучено ОСОБА_2.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 29.01.2014 року у справі №910/23812/13
позовні вимоги було задоволено.
Стягнуто з ВАТ НАСК «Оранта» на користь
ПрАТ «СК «Уніка» 50 000,00 грн. в рахунок
відшкодування матеріальної шкоди.

Не погоджуючись із рішенням суду, ВАТ
НАСК «Оранта» звернулось до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
міста Києва від 29.01.2014 року як таке, що
прийняте з порушенням і неправильним
застосуванням норм матеріального і
процесуального права та прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 03.03.2014 року
апеляційну скаргу прийнято до
апеляційного провадження та
призначено в судове засідання на 31.03.2014
року.

Позивач скористався правом, наданим
статтею 96 Господарського
процесуального кодексу України, надав
відзив на апеляційну скаргу, в якому
просив залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а рішення господарського
суду міста Києва без змін.

В судовому засіданні представник
скаржника підтримав вимоги
апеляційної скарги, просив її
задовольнити, рішення господарського
суду міста Києва від 29.01.2014 року
скасувати та прийняти нове рішення,
яким в задоволенні позовних вимог
відмовити в повному обсязі.

Представник позивача проти вимог
апеляційної скарги заперечив повністю,
вважає її безпідставною та
необґрунтованою, у зв'язку з чим просив
суд апеляційної інстанції відмовити у
задоволенні апеляційної скарги та
залишити судове рішення без змін.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача в судове засідання не
з'явилася, свого уповноваженого
представника не направила, про дату,
місце та час розгляду апеляційної
скарги була повідомлена належним
чином.

Вислухавши думку представників сторін
щодо можливості розгляду апеляційної
скарги без участі представника третьої
особи, колегія суддів, порадившись,
ухвалила здійснити перегляд справи у
відсутність останнього, за наявними в
ній доказами.

31.03.2014 року в судовому засіданні
колегією суддів було оголошено вступну
та резолютивну частини постанови
господарського суду апеляційної
інстанції.

Вислухавши пояснення представників
учасників судового процесу,
дослідивши наявні у справі матеріали
та проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, судова колегія
Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, виходячи з
наступного.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом та вбачається з
матеріалів справи, 02.04.2012 року між
селами Підгір'я - Дзвиняч
Богородчанського району на 7 км. 400 м.
дороги Р-38 сталася
дорожньо-транспортна пригода (надалі -
ДТП) за участю автомобіля «Chevrolet Aveo»,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1
під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля
«JAC», державний реєстраційний номер
НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_7

За фактом ДТП ВДАІ Богородчанського РВ
УМВС було складено довідку №8985715 від
04.04.2012 року (а.с. 19-20), з якої слідує, що
ДТП сталася в результаті порушення
Правил дорожнього руху України водієм
ОСОБА_2.

Вина останнього у вчиненні ДТП
встановлена вироком Богородчанського
районного суду Івано-Франківської
області від 11.01.2013 року, яким ОСОБА_2
визнано винним у вчиненні злочину,
передбаченого частиною 2 статті 286 КК
України.

Внаслідок ДТП автомобіль «JAC», д.р.н.
НОМЕР_2 було пошкоджено, а його
власнику, відповідно до наявної у
справі копії свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу, (а.с. 59-60), ОСОБА_7
завдано матеріальної шкоди.

Як свідчать матеріали справи, станом на
час ДТП вказаний автомобіль було
застраховано ПрАТ «СК «Уніка» на
підставі договору добровільного
страхування №098АК-98 від 23.09.1998 року (у
редакції від 12.03.2003 року) та Страхового
сертифікату №001088/761137/11 від 15.02.2011 року
(далі - Договір добровільного
страхування), згідно якого
вигодонабувачем за договором є ПрАТ
«АІСЕ Україна».

На виконання умов договору
добровільного страхування, з
урахуванням Звіту №40/12 від 10.05.2012 року
про оцінку вартості матеріального
збитку (відновлювального ремонту
застрахованого автомобіля),
калькуляції №КА-0000369 від 04.05.2012 року,
проведеної СТО ПАТ
«Івано-Франківськ-Авто» (а.с. 31-32),
позивачем було складено Страховий акт
№00088213/13 від 17.08.2012 року (а.с. 17).

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом, згідно вказаного
страхового акту ПрАТ «СК «Уніка»
розраховано та виплачено ОСОБА_7
страхове відшкодування в розмірі 55 392,06
грн., що підтверджується копіями
платіжних доручень №029009 від 21.08.2012
року, №029012 від 21.08.2012 року (а.с. 55-56) та
наказом ПрАТ «СК «Уніка» №00088213 від
17.08.2012 року про виплату страхового
відшкодування (а.с. 18).

Відповідно до статті 228 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин, який відшкодував збитки, має
право стягнути збитки з третіх осіб у
порядку регресу.

Згідно частини 1 статті 1191 ЦК України
особа, яка відшкодувала шкоду, завдану
іншою особою, має право зворотної
вимоги (регресу) до винної особи у
розмірі виплаченого відшкодування,
якщо інший розмір не встановлений
законом.

Відповідно до статті 979 ЦК України та
частини 1 статті 16 Закону України «Про
страхування» договір страхування - це
письмова угода між страхувальником і
страховиком, згідно з якою страховик
бере на себе зобов'язання у разі
настання страхового випадку здійснити
страхову виплату страхувальнику або
іншій особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору.

Статтею 27 Закону України «Про
страхування» та статтею 993 ЦК України
визначено, що до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, виконавши свої
зобов'язання перед страхувальником за
договором добровільного страхування
шляхом виплати страхового
відшкодування, позивач набув право
зворотної вимоги до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами 1, 2 статті 1187 ЦК України
передбачено, що джерелом підвищеної
небезпеки є діяльність, пов'язана з
використанням, зберіганням або
утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб. Шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини 5 статті 1187 ЦК
України особа, яка здійснює діяльність,
що є джерелом підвищеної небезпеки,
відповідає за завдану шкоду, якщо вона
не доведе, що шкоди було завдано
внаслідок непереборної сили або умислу
потерпілого.

Згідно п. 1 частини 1 статті 1188 ЦК
України шкода, завдана внаслідок
взаємодії кількох джерел підвищеної
небезпеки одній особі, з вини іншої
особи відшкодовується винною особою.

З матеріалів справи вбачається, а судом
встановлено, що на час скоєння
дорожньо-транспортної пригоди
цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_2, як особи, яка на законних
підставах експлуатувала автомобіль
«Chevrolet Aveo», д.р.н. НОМЕР_1 була
застрахована ВАТ НАСК «Оранта» на
підставі договору у вигляді полісу
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів №АВ/2228861 зі строком дії з 24.12.2011
року по 23.12.2012 року (а.с. 80).

Враховуючи наведене, місцевий суд
дійшов правильного висновку, що особою
відповідальною за завдані збитки
власнику транспортного засобу марки
«JAC», д.р.н. НОМЕР_2 у межах, передбачених
договором обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, є ВАТ НАСК «Оранта».

Позивач в порядку регресу звернувся до
відповідача з вимогою за вих. №04953 від
13.09.2013 року (вх. №1-01/8743 від 17.09.2013 року)
про здійснення страхового
відшкодування у зв'язку з ДТП у розмірі
встановленого полісом №АВ/2228861 ліміту
відповідальності - 50 000,00 грн. (а.с. 61-62).

Листом за вих. №09-02-07/20776 від 23.09.2013 року
(а.с. 63) відповідач відхилив вимоги
позивача з посиланням на п. 37.1.4 ст. 37
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», що змусило ПрАТ
«СК «Уніка» звернутися з даним позовом
до господарського суду.

В обґрунтування апеляційної скарги та
заперечень проти позову апелянт
послався на відсутність правових
підстав для задоволення позову з
огляду на встановлений пунктом 37.1.4
статті 37 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» строк, протягом якого ні
потерпіла, ні інша особа, яка має право
на страхове відшкодування у зв'язку з
настанням дорожньо-транспортної
пригоди, до нього не зверталася.

Колегія суддів дані доводи відхиляє як
необґрунтовані, враховуючи наступне.

Предметом спору у даній справі є
стягнення зі страховика за договором
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів суми виплаченого страховиком
за договором добровільного
страхування наземного транспорту
страхового відшкодування в порядку
регресу, тобто із правовідносин, що
регулюються положеннями ст. 993 ЦК
України та ст. 27 Закону України «Про
страхування».

Відповідно до п. 37.1.4 статті 37 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», на який посилається апелянт,
підставою для відмови у здійсненні
страхового відшкодування
(регламентної виплати) є неподання
заяви про страхове відшкодування
впродовж одного року, якщо шкода
заподіяна майну потерпілого, і трьох
років, якщо шкода заподіяна здоров'ю
або життю потерпілого, з моменту
скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що
з преамбули Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» вбачається, що він регулює
відносини у сфері обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів і спрямований на
забезпечення відшкодування шкоди,
заподіяної життю, здоров'ю та майну
потерпілих при експлуатації наземних
транспортних засобів на території
України.

Отже, названий закон регулює інші
відносини, відмінні від правовідносин,
що виникли у даній справі, а приписи п.
37.1.4. ст.37 цього закону до даних
правовідносин не застосовуються.
Вказана норма регулює відносини
страховика і страхувальника за
договором страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, а позивач не є стороною цього
договору.

При цьому, норми зазначеного закону не
містять підстав для відмови у
задоволенні вимог страховика, який
виплатив страхове відшкодування
згідно договору майнового страхування,
до особи, відповідальної за завдані
збитки про відшкодування виплачених
ним фактичних сум у межах, передбачених
договором обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена у
Постанові Вищого господарського суду
України від 24.03.2014 року у справі
№910/18716/13.

Крім того, посилання апелянта в
підтвердження своїх доводів на
постанову Верховного Суду України від
25.12.2013 у справі №6-112-цс є помилковими,
оскільки правова позиція, викладена в
ній, не стосується застосування п.п. 37.1.4
ст.37 Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів».

У вказаній постанові мова йде про
перехід до страховика, який виплатив
страхове відшкодування
страхувальнику, який зазнав майнової
шкоди у деліктному правовідношенні,
права вимоги до заподіювача шкоди, за
яким строк позовної давності є
загальним та починається у момент
заподіяння шкоди, а порядок її
обчислення не може змінюватись у
зв'язку з заміною сторін у зобов'язанні.

У спірному зобов'язанні, що
розглядається судом відбулася заміна
кредитора, а саме, страхувальник
передав страховику, який виплатив
страхове відшкодування за договором
майнового страхування у межах
фактичних витрат право вимоги до особи,
відповідальної за завдані збитки.

Таким чином, від дня страхового випадку
внаслідок заміни кредитора у
зобов'язанні з відшкодування шкоди до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
та у межах загального строку позовної
давності переходить право вимоги до
особи, відповідальної за завдані
страхувальнику збитки.

Як вбачається з матеріалів справи, ДТП
сталася 02.04.2012 року, а до господарського
суду позивач звернувся з позовом 09.12.2013
року, тобто в межах встановленого
законодавством трирічного строку
позовної давності.

При цьому, слід враховувати, що
страховик отримує право вимоги
потерпілої особи після виплати
останній страхового відшкодування за
договором майнового страхування та не
зобов'язаний звертатися безпосередньо
до особи, відповідальної за заподіяну
шкоду або до особи, у якої застраховано
її цивільно-правову відповідальність з
вимогою виплати матеріального
відшкодування. Таке право страховика,
враховуючи висновок, наведений у
рішенні Конституційного Суду України
від 09.07.2002р. № 15-рп/2002, може бути
реалізоване шляхом подання
відповідного позову до суду.

Правова позиція з вказаного питання
викладена в постанові Верховного Суду
України від 28.08.2012р. № 3-38гс12 у справі №
23/279, яка в силу статті 111-28
Господарського процесуального кодексу
України є обов'язковою для всіх судів
України.

За таких обставин, посилання
відповідача на приписи підпункту 37.1.4.
пункту 37.1. статті 37 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», колегія суддів вважає
безпідставним, оскільки право особи на
звернення до суду за захистом
порушеного права або охоронюваного
законом інтересу не може бути обмежене
законом та іншими нормативно-правовими
актами.

Крім того, місцевим господарським
судом було вірно встановлено, що заявою
від 21.01.2013 року (а.с.98-99) ОСОБА_2
повідомляв Віньковецьке районне
відділення НАСК «Оранта» про настання
ДТП, додавши до заяви копію вироку
Богородчанського районного суду від
11.01.2013 року, яку було отримано названим
відділенням 23.01.2013 року, що вбачається
зі зворотного повідомлення про
вручення поштового відправлення (а.с.
100).

З огляду на викладене, місцевий
господарський суд дійшов вірного
висновку про безпідставність відмови
відповідача у виплаті позивачеві
страхового відшкодування з посиланням
на п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів».

За приписами статті 22 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 вказаного закону
передбачено, що у зв'язку з
пошкодженням транспортного засобу
відшкодовуються витрати, пов'язані з
відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України.

Відповідно до Звіту №40/12 від 10.05.2012 року
з урахуванням встановленого
оцінювачем нульового коефіцієнта
фізичного зносу застрахованого
автомобіля, розмір матеріального
збитку, завданого власнику
застрахованого автомобіля внаслідок
його пошкодження у ДТП становить 106 162,97
грн.

При цьому, встановлені звітом
оцінювача величини і розмір
коефіцієнту зносу деталей
застрахованого автомобіля не
спростовані відповідачем належними
засобами доказування, натомість, судом
першої інстанції належним чином
перевірені, визнані обґрунтованими та
такими, що відповідають вимогам
Методики товарознавчої експертизи та
оцінки колісних транспортних засобів
(затверджена наказом Міністерства
юстиції України, Фонду державного
майна України від 24 листопада 2003 року
№142/5/2092; зареєстрована в Міністерстві
юстиції України 24 листопада 2003 року за
№1074/8395).

При дослідженні наданих позивачем
доказів на підтвердження вартості
витрат, пов'язаних із відновлювальним
ремонтом застрахованого автомобіля з
урахуванням зносу, місцевим судом було
вірно враховано, що відповідно до
абзацу третього пункту 3 частини 1
статті 988 ЦК України та частини 17 статті
9 Закону України «Про страхування»
страхова виплата за договором
майнового страхування і страхування
відповідальності (страхове
відшкодування) не може перевищувати
розміру реальних збитків. А згідно з
абзацом другим частини 1 статті 1192 ЦК
України розмір збитків, що підлягають
відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі.

Отже, документом, який підтверджує
дійсний розмір витрат, пов'язаних з
відновлювальним ремонтом
застрахованого автомобіля є Звіт
оцінювача №40/12 від 10.05.2012 року, а тому
розмір матеріального збитку, завданого
власнику автомобіля марки «JAC», д.р.н.
НОМЕР_2 у зв'язку з його пошкодженням в
ДТП з урахуванням коефіцієнта зносу,
становить 106 162,97 грн.

Як вбачається з матеріалів справи,
наведені у Звіті №40/12 від 10.05.2012 перелік
робіт, деталей та матеріалів,
необхідних для відновлювального
ремонту відповідають характеру
пошкоджень, зазначених у довідці ВДАІ,
складеній на місці ДТП.

Відтак, визначення позивачем розміру
страхового відшкодування з
урахуванням Звіту №40/12 від 10.05.2012 року
про оцінку вартості матеріального
збитку, калькуляції №КА-0000369 від 04.05.2012
року проведеної СТО ПАТ
«Івано-Франківськ-Авто», на підставі
страхового акту №00088213/13 від 17.08.2012 року
та здійснення ПрАТ «СК «Уніка» виплати
вигодонабувачу за договором
добровільного страхування страхового
відшкодування в розмірі 55 392,06 грн. є
правомірними.

При цьому, згідно полісу обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів №АВ/2228861 ліміт
відповідальності ВАТ НАСК «Оранта» за
шкоду, заподіяну майну становить 50 000,00
грн., а франшиза - 510,00 грн.

Відповідно до пункту 12.1 статті 12 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» страхове відшкодування
завжди зменшується на суму франшизи,
розрахованої за правилами цього
підпункту. Франшиза - частина збитків,
що не відшкодовується страховиком
згідно з договором страхування (стаття
9 Закону України «Про страхування»).

Враховуючи вищезазначені обставини,
умови полісу №АВ/2228861 та положення
статей 12, 22, 29 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», статей 9, 27 Закону України
«Про страхування», статей 993, 1192 ЦК
України, місцевий господарський суд
дійшов обґрунтованого висновку, що
відповідач повинен відшкодувати
позивачу шкоду, виходячи з вартості
відновлювального ремонту
застрахованого автомобіля, з
врахуванням коефіцієнту фізичного
зносу (106162,97 грн.), при цьому в межах
суми, що перейшла до позивача у порядку
регресу в зв'язку з виплатою страхового
відшкодування (55392,06 грн.), в межах
ліміту відповідальності відповідача
за спірним страховим випадком (50000,00
грн.) з вирахуванням франшизи (510,00 грн.).

На переконання судової колегії, судом
першої інстанції помилково було
відраховано франшизу від суми, що
перейшла до позивача у порядку регресу
в зв'язку з виплатою страхового
відшкодування - 55 392,06 грн., оскільки
вказана сума відшкодування мала бути
обмежена лімітом відповідальності
відповідача, тобто 50 000,00 грн., після
чого від даної суми мала бути
відрахована франшиза у розмірі 510,00 грн.

Аналогічна правова позиція викладена у
Постановах Вищого господарського суду
від 15.04.2013 року у справі №21/016-12/19 та від
16.12.2013 року у справі №910/4695/13.

Таким чином, колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла висновку про часткове
задоволення позовних вимог, а саме,
стягнення з відповідача на користь
позивача 49 490,00 грн. компенсації
страхового відшкодування.

Відповідно до статей 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

У відповідності до п. 4 частини 1 статті
103 Господарського процесуального
кодексу України, апеляційна інстанція
за результатами розгляду апеляційної
скарги має право змінити рішення.

Згідно п. 3 частини 1 статті 104
Господарського процесуального кодексу
України підставами для скасування або
зміни рішення місцевого
господарського суду є невідповідність
висновків, викладених у рішенні
місцевого господарського суду,
обставинам справи.

З огляду на вищевикладене та часткову
обґрунтованість апеляційної скарги
ВАТ НАСК «Оранта», колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку
про наявність підстав для часткового
задоволення апеляційної скарги та
зміни рішення господарського суду
міста Києва від 29.01.2014 року у справі
№910/23812/13 в частині зменшення розміру
страхового відшкодування обмеженого
лімітом відповідальності на суму
франшизи, що підлягає стягненню.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
зважаючи на зміну апеляційним
господарським судом рішення місцевого
господарського суду та часткового
задоволення апеляційної скарги
відповідача, колегія суддів вважає за
необхідне провести перерозподіл
судових витрат.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу відкритого
акціонерного товариства Національна
акціонерна страхова компанія «Оранта»
на рішення господарського суду міста
Києва від 29.01.2014 року у справі №910/23812/13
задовольнити частково.

2.Рішення господарського суду міста
Києва 29.01.2014 року у справі №910/23812/13
змінити.

3. Прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити частково.

4.Стягнути з відкритого акціонерного
товариства Національна акціонерна
страхова компанія «Оранта» (м. Київ,
вул. Здолбунівська, 7-Д;
ідентифікаційний код 00034186) на користь
приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Уніка» (м. Київ,
вул. Кіквідзе, 14-В; ідентифікаційний код
20033533) 49 490 (сорок дев'ять тисяч чотириста
дев'яносто) грн. 00 коп. страхового
відшкодування, а також 1702 (одну тисячу
сімсот дві) грн. 95 коп. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

5. Стягнути з приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія «Уніка»
(м. Київ, вул. Кіквідзе, 14-В;
ідентифікаційний код 20033533) на користь
відкритого акціонерного товариства
Національна акціонерна страхова
компанія «Оранта» (м. Київ, вул.
Здолбунівська, 7-Д; ідентифікаційний
код 00034186) судовий збір в сумі 9 (дев'ять)
грн. 66 коп. за розгляд справи в
апеляційній інстанції.

6. Доручити господарському суду міста
Києва видати накази.

7. Матеріали справи №910/23812/13 повернути
до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
А.О. Мальченко

Судді
О.В. Агрикова

Г.А. Жук