м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/2401/14 17.03.14
За позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1
До відповідача товариства з
обмеженою відповідальністю «Деутек
Про визнання
недійсним п. 10.2 договору поставки № 110402
Суддя Ковтун С.А.
Представники сторін:
від позивача ОСОБА_2 (за
від відповідача Скрипець В.В. (за
Обставини справи:
До господарського суду міста Києва
звернулося з позовом фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 до товариства
з обмеженою відповідальністю «Деутек
Україна» про визнання недійсним п. 10.2
договору поставки № 110402 від 11.04.2013 р.,
яким встановлено, що якщо спір не
можливо вирішити шляхом переговорів,
він вирішується в Постійно діючому
третейському суді при Асоціації
«Правова група «Преміум Лекс»,
одноособово головою третейського суду.
На думку позивача, третейське
застереження суперечить ст. 124
Конституції України та Закону України
«Про судоустрій і статус суддів»,
оскільки третейські суди не є судовими
органами в контексті вказаних законів.
Ухвалою суду від 17.02.2014 р. порушено
провадження у справі № 910/2401/14, розгляд
останньої призначено на 17.03.2014 р..
Відповідач у наданих суду поясненнях
позовні вимоги відхилив, зазначивши, що
наявність третейського застереження у
договорі не позбавляє права позивача
на звернення до суду. Підписавши
договір з третейським застереженням
позивач добровільно висловив свою
згодну на передачу спору до
третейського суду.
Розглянувши надані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника відповідача, всебічно та
повно з'ясувавши обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги і
заперечення, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, суд встановив:
11.04.2013 р. між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (покупцем) до
товариством з обмеженою
відповідальністю «Деутек Україна»
(постачальником) укладеного договір
поставки № 110402 (далі - Договір),
відповідно до п. 1.1 якого постачальник
зобов'язується передати у власність
покупця, а покупець - прийняти та
оплатити лакофарбову продукцію, що
визначені у специфікації.
Пунктом 10.2 Договору сторони погодили,
що якщо спір не можливо вирішити шляхом
переговорів, він вирішується в
Постійно діючому третейському суді при
Асоціації «Правова група «Преміум
Лекс», одноособово головою
третейського суду, що знаходиться за
Законом України «Про третейські суди»
передбачено, що до третейського суду за
угодою сторін може бути переданий
будь-який спір, що виникає з цивільних
та господарських правовідносин, крім
випадків, передбачених законом (статті
Третейський суд - це недержавний
незалежний орган, що утворюється за
угодою або відповідним рішенням
заінтересованих фізичних та/або
юридичних осіб у порядку,
встановленому Законом України «Про
третейські суди», для вирішення спорів,
що виникають із цивільних та
господарських правовідносин.
Третейська угода - це угода сторін про
передачу спору на вирішення
третейським судом.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про
третейські суди» третейська угода може
бути укладена у вигляді третейського
застереження в договорі. Третейська
угода укладається у письмовій формі.
Третейська угода вважається укладеною,
якщо вона, у т.ч. підписана сторонами.
Третейська угода має містити відомості
про найменування сторін та їх
місцезнаходження, предмет спору, місце
і дату укладання угоди. У разі
недодержання правил, передбачених цією
статтею, третейська угода є недійсною.
Третейська угода може містити як
вказівку про конкретно визначений
третейський суд, так і просте посилання
на вирішення відповідних спорів між
сторонами третейським судом.
В Україні можуть утворюватися та діяти
постійно діючі третейські суди та
третейські суди для вирішення
конкретного спору (ст. 7 Закону).
Згідно зі ст. 14 Закону України «Про
третейські суди» сторони мають право
вільно призначати чи обирати
третейський суд та третейських суддів.
За умовами спірного пункту Договору
сторонами обрано Постійно діючий
Третейський суд при Асоціації «Правова
Група «Преміум Лекс» та визначено
кількісний та персональний (особовий)
склад - одноособово головою
Третейського суду.
Частина 2 статті 12 Господарського
процесуального кодексу України
встановлює, що підвідомчий
господарським судам спір може бути
передано сторонами на вирішення
третейського суду, крім спорів про
визнання недійсними актів, а також
спорів, що виникають при укладанні,
зміні, розірванні та виконанні
господарських договорів, пов'язаних із
задоволенням державних потреб, спорів,
передбачених пунктом 4 частини першої
цієї статті (корпоративні спори), та
інших спорів, передбачених законом.
Рішення третейського суду може бути
оскаржено в порядку, передбаченому цим
Кодексом.

Законом України "Про третейські суди"
(ст. 6) встановлено, що третейські суди в
порядку, передбаченому цим Законом,
можуть розглядати будь-які справи, що
виникають із цивільних та
господарських правовідносин, за
винятком наведеного у вказаній нормі
переліку.

Рішенням Конституційного Суду України
від 10 січня 2008 року у справі за
конституційним поданням 51 народного
депутата України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень абзаців сьомого, одинадцятого
статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та
розділу VIII «Третейське
самоврядування» Закону України «Про
третейські суди» (справа про завдання
третейського суду) визнано, що
відповідно до чинного законодавства
підвідомчий суду загальної юрисдикції
спір у сфері цивільних і господарських
правовідносин може бути передано його
сторонами на вирішення третейського
суду, крім випадків, встановлених
законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12
ГПК України, стаття 6 Закону України
«Про третейські суди»), оскільки,
гарантуючи право на судовий захист з
боку держави, Конституція України
водночас визнає право кожного
будь-якими не забороненими законом
засобами захистити свої права і
свободи від порушень і протиправних
посягань (частина п'ята статті 55
Конституції України). Це конституційне
право не може бути скасоване або
обмежене (частина друга статті 22,
стаття 64 Конституції України).

Одним зі способів реалізації права
кожного будь-якими не забороненими
законом засобами захищати свої права
та свободи від порушень і протиправних
посягань у сфері цивільних і
господарських правовідносин є
звернення до третейського суду.

Таким чином, третейська
угода/третейське застереження про
передання спору на розгляд
третейського суду не є відмовою від
права на звернення до суду, а є одним із
способів реалізації права на захист
своїх прав. Наявність третейського
застереження у договорі не позбавляє
права сторін звертатися до суду
відповідної юрисдикції за вирішенням
спору.

Відтак, третейське застереження, що
міститься у Договорі, не є відмовою
позивача від звернення до суду. Разом з
цим, підписавши Договір поставки із
третейським застереженням, позивач
добровільно висловив свою згоду на
передачу спору до третейського суду. В
матеріалах справи відсутні будь-які
докази, які б свідчили про
невідповідність волевиявлення
позивача під час підписання Договору
його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьої, п'ятою,
шостою ст. 203 Цивільного кодексу
України.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства, особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом, правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу
України встановлено, що якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Позивач не довів наявність підстав, з
якими закон пов'язує недійсність п. 10.2
Договору, у зв'язку з чим відсутні
підстави для задоволення позову.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові
витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову відмовити
повністю.

Рішення підписано 25.03.2014 р..

СуддяС. А. Ковтун