ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2014 р.
Справа № 914/3870/13

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

головуючого-судді
Мельник Г.І.

суддів
Новосад Д.Ф.

Орищин Г.В.

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства по

газопостачанню та
газифікації "Львівгаз" м. Львів № 06-7989

від 12.12.2013 року

на рішення Господарського суду
Львівської області від 05.12.2013 року

у справі № 914/3870/13

за позовом: Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія

"Нафтогаз України" м. Київ

до відповідача: Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації

"Львівгаз" м. Львів

про: стягнення пені в
розмірі 78575,04 грн., 3% річних в розмірі
1024499,95 грн.,

інфляційних втрат в розмірі
268985,16 грн., що у сумі становить 1372060,16грн.

за участю представників сторін:

від позивача - Старчик А.А. - представник
(довіреність № 14-27 від 25.02.2014р.)

від відповідача - Вук У.І. - представник
(довіреність № 07-166 від 10.01.2014р.)

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 23.12.2014р. у
складі колегії: головуючого судді
Мельник Г.І., суддів Михалюк О.В.,
Новосад Д.Ф. апеляційну скаргу прийнято
до провадження та призначено до
розгляду в судовому засіданні. У
зв'язку з перебуванням судді Михалюк
О.В. у відпустці, розпорядженням голови
Львівського апеляційного
господарського суду від 11.03.2014 року у
склад колегії для розгляду даної
справи замість судді Михалюк О.В
введено - суддю Орищин Г.В.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Львівської області від 05.12.2013 р. у
справі № 914/3870/13 (колегія суддів:
головуючий суддя Пазичев В.М., судді
Деркач Ю.Б., Манюк П.Т.) позовні вимоги
задоволено частково; стягнуто з
Публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Львівгаз" на користь Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
пеню в розмірі 64 975,45 грн., 3% річних в
розмірі 1 024 499,95 грн., інфляційних втрат
в розмірі 268 985,16 грн. та 27 169,21 грн.
судового збору; в задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що
відповідач у встановлені строки не
виконав зобов'язання за договором, в
результаті чого у нього виникла
прострочена заборгованість перед
позивачем, на суму якої згідно
укладеного між сторонами договору
нараховані інфляційні втрати, пеня та 3%
річних згідно ст. 625 ЦК України. При
цьому,судом першої інстанції у
стягненні частини пені відмовлено з
підстав застосування строку позовної
давності.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
місцевого господарського суду
Публічне акціонерне товариство по
газопостачанню та газифікації
"Львівгаз" оскаржило його в
апеляційному порядку, звернувшись до
Львівського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою № 06-7989 від 12.12.2013 року, в якій
просить скасувати рішення
господарського суду Львівської
області від 05.12.2013р. і прийняти нове
рішення, яким зменшити заявлений в
позовній заяві розмір пені до 0 гривень
та відмовити позивачу в цій частині
позовної заяви.

Свої доводи скаржник обґрунтовує
покликанням на норми ст. ст. 219, 233
Господарського кодексу України, ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України та вважає, що місцевим
господарським судом при прийнятті
оскаржуваного рішення порушено норми
матеріального та процесуального права.

Публічне акціонерне товариство
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" правом, передбаченим
статтею 96 Господарського
процесуального кодексу України, не
скористалося, відзиву на апеляційну
скаргу не подало.

Розгляд апеляційної скарги
відкладався з підстав, викладених в
ухвалах Львівського апеляційного
господарського суду від 28.01.2014р., від
25.02.2014р. та від 11.03.2014р.

В дане судове засідання прибули
представники позивача та відповідача.

25 лютого 2014 року на адресу
Львівського апеляційного
господарського суду надійшло
клопотання б/н від 25.02.2014 року, в якому
скаржником заявлено вимоги про
скасування рішення господарського
суду Львівської області від 05.12.2013 року
у справі №914/3870/13 та припинення
провадження у даній справі. Вказане
клопотання обґрунтоване, зокрема тим
що, 28.01.2014 року між позивачем та
відповідачем, укладено Додаткову угоду
№ 5 до договору купівлі-продажу
природного газу від 30.09.2011 року № 14/2237/11,
якою передбачено, що остаточний
розрахунок за фактично переданий газ
за договором здійснюється до 31.01.2014
року.

Представники сторін в судовому
засіданні 24.03.2014р. підтримали вимоги,
викладені в клопотанні б/н від 25.02.2014
року та констатували факт укладення
Додаткової угоди № 5 до договору
купівлі-продажу природного газу від
30.09.2011 року № 14/2237/11, якою передбачено,
що остаточний розрахунок за фактично
переданий газ за договором
здійснюється до 31.01.2014 року.

Поряд з цим, колегія суддів,
розглянувши вищевказане клопотання,
дійшла висновку про відмову в його
задоволенні, оскільки, додаткова угода
від 28.01.2014 року, укладена сторонами вже
після прийняття оскаржуваного рішення
від 05.12.2013 року. Крім цього, колегія
суддів звертає увагу на те, що
досягнута між сторонами домовленість
щодо зміни порядку та умов розрахунку
до договору купівлі-продажу природного
газу від 30.09.2011 року № 14/2237/11, може бути
реалізована на стадії виконання
рішення місцевого господарського суду.
Відповідно до ст. 19 Закону України "Про
виконавче провадження" державний
виконавець відкриває виконавче
провадження на підставі виконавчого
документа, зазначеного в статті 17 цього
Закону зокрема, за заявою стягувача або
його представника про примусове
виконання рішення. Тобто, позивач,
наділений правом, а не обов'язком щодо
пред'явлення виконавчого документу до
виконання з метою відкриття
виконавчого провадження.

Перевіривши доводи апеляційної
скарги, заслухавши пояснення
представників позивача та відповідача,
вивчивши матеріали справи та оцінивши
наявні в ній докази, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення місцевим
господарським судом, дослідивши
правильність застосування судом
першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
вважає, що апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Львівгаз" слід задоволити частково,
виходячи з наступного.

Аналізом матеріалів справи
встановлено, що 30 вересня 2011 року між
Національною акціонерною компанією
"Нафтогаз України" (Продавець) та
Публічним акціонерним товариством по
газопостачанню та газифікації
"Львівгаз" (Покупець) укладено Договір
№ 14/2237/11 на купівлю-продаж природного
газу (далі - Договір) (а.с. 19-23),
відповідно до умов якого Продавець
зобов'язується передати у власність
Покупцю у IV кварталі 2011 року та у 2012
році імпортований природний газ (далі -
газ), а Покупець зобов'язується
приймати та оплачувати газ на умовах
цього Договору (п.1.1. Договору).

Відповідно до п.3.3. Договору
приймання-передача газу, переданого
Продавцем Покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформлюється актом
приймання-передачі газу.

Згідно з п. 6.1. Договору оплата за
газ здійснюється Покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом місяця поставки газу.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця наступного за місяцем
поставки газу.

Відповідно до п. 7.2. Договору у
разі невиконання Покупцем умов пункту
6.1 цього Договору, він у безспірному
порядку зобов'язується сплатити
Продавцю, крім суми заборгованості,
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня, від суми простроченого платежу,
за кожний день прострочення платежу.
Неустойка нараховується Продавцем
протягом шести місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з ст. 173 Господарського
кодексу України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання
зобов'язання-відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться. До
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 ЦК України передбачено,
що зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини. Водночас, ст.174 ГК України
визначає, що однією з підстав
виникнення господарського
зобов'язання є господарський договір
та інші угоди, передбачені законом, а
також угоди не передбачені законом, але
такі, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 179 ГК України
майново-господарські зобов'язання, які
виникають між суб'єктами
господарювання або між суб'єктами
господарювання і негосподарюючими
суб'єктами - юридичними особами на
підставі господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Згідно ст. 655 ЦК України
встановлено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Статтею 692 ЦК України передбачено,
що покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

У відповідності до ст. ст. 525, 526
Цивільного кодексу України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та
вимог-відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

У відповідності до ст. 610
Цивільного кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до ст. 181 ГК України
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Як з'ясовано в ході розгляду
справи, згідно документальних доказів
на виконання умов Договору, позивач
поставив протягом жовтня 2011 року -
серпня 2012 року, а відповідач прийняв
природний газ в обсязі 30 203,85 тис. м.3 на
загальну суму 119 347 633,33 грн., що
підтверджуються:

· Актом приймання-передачі
природного газу від 31.10.2011 року на суму
79 633,94грн. (а.с. 27);

· Актом приймання-передачі
природного газу від 31.10.2011 року на суму 3
362 277,70 грн. (а.с. 28);

· Актом приймання-передачі
природного газу від 30.11.2011 року на суму
20 550 377,84 грн. (а.с. 29);

· Актом приймання-передачі
природного газу від 31.12.2011 року на суму
17 304 801,83 грн. (а.с. 30);

· Актом приймання-передачі
природного газу від 31.01.2012 року на суму
23 112 542,29 грн. (а.с. 31);

· Актом приймання-передачі
природного газу від 29.02.2012 року на суму
27 301 164,67 грн. (а.с. 32);

· Актом приймання-передачі
природного газу від 31.03.2012 року на суму
17 987 356,04 грн. (а.с. 33);

· Актом приймання-передачі
природного газу від 30.04.2012 року на суму 7
473 562,51 грн. (а.с. 34);

· Актом приймання-передачі
природного газу від 31.05.2012 року на суму
523 342,34 грн. (а.с. 35);

· Актом приймання-передачі
природного газу від 30.06.2012 року на суму
557 375,05 грн. (а.с. 36);

· Актом приймання-передачі
природного газу від 31.07.2012 року на суму
557 020,09грн. (а.с. 37);

· Актом приймання-передачі
природного газу від 31.07.2012 року на суму
583 179,03грн. (а.с. 38).

Водночас, колегія суддів звертає
увагу на те, що факт отримання
природного газу в обсязі 30 203,85 тис. м.3
на загальну суму 119 347 633,33 грн.
відповідач не заперечує.

Поряд з цим встановлено, що
відповідач всупереч взятих на себе
зобов'язань сплачуючи повну вартість
отриманого від позивача природного
газу, допускав порушення строків
здійснення такої оплати, у зв'язку з чим
позивачу завдані збитки у вигляді
втрат за рахунок інфляції, пені та 3%
річних.

Одночасно, перевіривши доводи
позивача встановлено, що позивач у
позовній заяві просить, зокрема,
стягнути з відповідача пеню в розмірі 78
575,04 грн., 3% річних в розмірі 1 024 499,95 грн.,
інфляційних втрат в розмірі 268 985,16 грн.,
що у сумі становить 1 372 060,16 грн.

Статтею 230 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Згідно з ст. 549 ЦК України пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Як вже зазначалося вище, пунктом
7.2. Договору передбачено нарахування
пені в розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня, від суми простроченого платежу,
за кожний день прострочення платежу, у
разі невиконання Покупцем умов пункту
6.1 цього Договору.

У відповідності до ч. 6 ст.232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Статтями 1, 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачено, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін;
розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Разом з тим, судом першої
інстанції застосовано до спірних
правовідносин, зокрема, до вимоги про
стягнення пені, строк позовної
давності у зв'язку з поданням
відповідачем заяви про застосування
строків позовної давності № 47849/13 від
12.11.2013р. (а.с. 150-151).

Згідно з ч.1 ст. 251 ЦК України строком є
певний період у часі, зі спливом якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення.

У відповідності до ч. 1 ст. 254 ЦК
України строк, що визначений роками,
спливає у відповідні місяць та число
останнього року строку.

Статтею 51 ГПК України
передбачено, що процесуальна дія, для
якої встановлено строк, може бути
вчинена до 24-ї години останнього дня
строку. Якщо позовну заяву, відзив на
позовну заяву, заяву про перегляд
рішення та інші документи здано на
пошту чи телеграф до 24-ї години
останнього дня строку, строк не
вважається пропущеним.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу
України, позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України
позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

При цьому, позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення (ч.3 ст. 267 ЦК України).

Крім цього, пунктом 4.3. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №10 від 29.05.2013 року "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" передбачено
наступне: якщо відповідно до чинного
законодавства або договору неустойка
(пеня) підлягає стягненню за кожний
день прострочення виконання
зобов'язання, позовну давність
необхідно обчислювати щодо кожного дня
окремо за попередній рік до дня подання
позову, якщо інший період не
встановлено законом або угодою сторін.
При цьому, однак, слід мати на увазі
положення частини шостої статті 232 ГК
України, за якими нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано. Даний
шестимісячний строк не є позовною
давністю, а визначає максимальний
період часу, за який може бути
нараховано штрафні санкції (якщо інший
такий період не встановлено законом
або договором). Порядок обчислення
позовної давності не може бути
змінений за угодою сторін, тому,
зокрема, умови договору, за якими
сторони встановили, що така давність
обчислюється не з моменту прострочення
платежу, а з іншої дати, що визначається
шляхом зворотного відрахування шести
місяців від дати пред'явлення вимоги,
суперечать вимогам закону і не
застосовуються судом.

Статтею 264 ЦК України встановлено,
що позовна давність переривається у
разі пред'явлення особою позову до
одного із кількох боржників, а також
якщо предметом позову є лише частина
вимоги, право на яку має позивач.

Пунктом 4.4. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №10
від 29.05.2013 року "Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів" визначено, що правила
переривання перебігу позовної
давності (стаття 264 ЦК України)
застосовуються господарським судом
незалежно від наявності чи відсутності
відповідного клопотання сторін у
справі, якщо в останній є докази, що
підтверджують факт такого переривання.
За змістом частини другої статті 264 ЦК
України переривання перебігу позовної
давності шляхом пред'явлення позову
матиме місце у разі не будь-якого
подання позову, а здійсненого з
додержанням вимог процесуального
закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК
України. Відтак, з урахуванням
положення ч. 4 ст. 51 ГПК України, днем
подання позову слід вважати дату
поштового штемпеля підприємства
зв'язку, через яке надсилається позовна
заява (а в разі подання її
безпосередньо до господарського суду -
дату реєстрації цієї заяви в
канцелярії суду).

Як вбачається з матеріалів
справи, позовну заяву про стягнення 1 372
060,16 грн. надіслано на адресу суду 07.10.2013
року, що підтверджується вихідним
штемпелем органу поштового зв'язку на
конверті (а.с. 65) та описі вкладення у
цінний лист (а.с.64), яким було направлено
позовну заяву на адресу Господарського
суду Львівської області.

З огляду на викладене та
враховуючи положення ст. 258 ЦК України,
колегія суддів вважає обґрунтованим
висновок суду першої інстанції про те,
що позивач має право стягнути з
відповідача пеню за період, починаючи з
07.10.2012 року. Таким чином, здійснивши
перерахунок нарахування пені за період
з 07.10.2012р. (дата з врахуванням строку
позовної давності) по 14.02.2013р. (дата
визначена позивачем згідно поданого
розрахунку) та за період з 07.10.2012р. (дата
з врахуванням строку позовної
давності) по 14.03.2013р. (дата визначена
позивачем згідно поданого розрахунку),
колегія суддів встановила, що розмір
пені складає 64 975,45 грн. (29 905,59грн.+35 069,86
грн. = 64 975,45 грн.). Відтак, судова колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог в частині стягнення з
відповідача на користь позивача 64 975,45
грн. пені.

Поряд з цим, перевіряючи доводи
апеляційної скарги про порушення
господарським судом Львівської
області норм чинного законодавства в
частині зменшення розміру пені,
колегією суддів встановлено, що такі є
безпідставними.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Статтею 233 ГК України передбачено,
що у разі якщо належні до сплати
штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу. Якщо порушення
зобов'язання не завдало збитків іншим
учасникам господарських відносин, суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України
закріплено право господарського суду
при прийнятті рішення зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

З приписів вказаних правових норм
законодавства вбачається, що при
зменшенні розміру неустойки (штрафу,
пені) судом повинно бути взято до уваги
ступінь виконання зобов'язання
боржником, майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні, не лише
майнові, а й інші інтереси, що
заслуговують на увагу.

Крім цього, п. 3.17.4. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" (з
наступними змінами і доповненнями)
визначено, що вирішуючи, в тому числі й
з власної ініціативи, питання про
зменшення розміру неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 ГПК України),
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеню
виконання зобов'язання, причини
(причин) неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо; крім
того, ця процесуальна норма може
застосовуватись виключно у
взаємозв'язку (сукупності) з нормою
права матеріального, яка передбачає
можливість зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), а саме ч. 3 ст. 551
ЦК України і ст. 233 ГК України.

Таким чином, з врахуванням
документальних доказів у справі,
колегією суддів не встановлено
виняткових та інших обставин, які в
сукупності можуть бути підставою в
даному випадку для зменшення розміру
пені, стягнутої згідно з оскаржуваним
рішенням.

Водночас, покликання апелянта на
відсутність у позивача збитків,
завданих порушенням договірних
зобов'язань відповідачем, та
відсутність підстави для стягнення
пені у заявленому розмірі, колегія
суддів вважає такими, що суперечать
зокрема, нормам ст. ст. 611-612, ч. 1 ст. 624 ЦК
України та ст. ст. 230-231 ГК України, зі
змісту яких вбачається, що право на
стягнення пені виникає за наявності
факту порушення зобов'язання у
відповідності до умов договору та не
ставиться в залежність від наявності
збитків. Поряд з цим, розмір наявної у
відповідача кредиторської та
дебіторської заборгованості
наведеного не спростовують, оскільки,
такі є наслідком господарської
діяльності відповідача та не можуть
розцінюватись як обставини, що дають
підстави для зменшення розміру пені та
відсотків річних в даному випадку.
Відповідні обставини, повинні
враховуватись при укладенні договору.
Більше того, виходячи із змісту ст.83 ГПК
України зменшувати розмір пені у
виняткових випадках при прийнятті
рішення - це право, а не обов'язок суду.

Відповідно до ст. 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата
суми боргу за грошовим зобов'язанням з
урахуванням встановленого індексу
інфляції, а так само трьох процентів
річних з простроченої суми,
здійснюється незалежно від тієї
обставини, чи був передбачений
договором відповідний захід
відповідальності.

Таким чином, колегія суддів
вважає, що якщо зобов'язання виконано
не належним чином, то воно не
припиняється, а навпаки на сторону, яка
допустила неналежне виконання,
покладаються додаткові юридичні
обов'язки, в тому числі передбачені
статтею 625 Цивільного кодексу України,
оскільки остання передбачає, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Відтак, провівши перерахунок
нарахування 3% річних, судова колегія
вважає обґрунтованим висновок суду
першої інстанції про задоволення
позовних вимог в частині стягнення з
відповідача на користь позивача 3 %
річних у розмірі 1 024 499,95 грн.

Разом з тим, щодо нарахування
інфляційних втрат, колегія суддів
зазначає наступне.

Індекс інфляції (індекс споживчих
цін) - це показник, що характеризує
динаміку загального рівня цін на
товари та послуги, які купуються
населенням для невиробничого
споживання, який визначається виключно
Державним комітетом статистики
України і його найменший період
визначення становить місяць, а тому
прострочка платежу за менший період не
тягне за собою нарахування інфляційних
втрат, а розмір боргу з урахуванням
індексу інфляції визначається
виходячи з суми боргу, що мала місце на
останній день місяця, в якому платіж
мав бути здійснений, помноженої на
індекс інфляції, визначений
Держкомстатом, за період прострочки.
Розрахунки індексу інфляції за
квартал, період з початку року і т.п.
проводяться "ланцюговим" методом, тобто
шляхом множення місячних (квартальних
і т.д.) індексів (наказ Держкомстату від
27.07.2007 р., № 265 "Про затвердження
Методики розрахунку базового індексу
споживчих цін").

При цьому, порядок нарахування
інфляції передбачений листом
Верховного суду України від 03.04.1997 року
№ 62-97 "Про рекомендації відносно
порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ".
Оскільки індекс інфляції є змінною
величиною, позивач, який бажає стягнути
заборгованість з урахуванням цього
індексу, повинен у кожному конкретному
випадку подати господарському суду
обґрунтований розрахунок відповідної
суми. Оцінюючи поданий позивачем
розрахунок господарський суд повинен
виходити з розміру заборгованості,
обрахованого за цінами і тарифами, що
діють в умовах інфляції.

Крім цього, з огляду на матеріали
справи встановлено, що при здійсненні
розрахунків нарахування інфляційних
втрат, позивачем враховано положення
Листа Верховного суду України від
03.04.1997р. № 62-97р та п. 2 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012, в яких
зазначено, що при застосуванні індексу
інфляції слід мати на увазі, що індекс
розраховується не на кожну дату місяця,
а в середньому на місяць і здійснюється
шляхом множення суми заборгованості на
момент її виникнення на сукупний
індекс інфляції за період прострочення
платежу. При цьому сума боргу, яка
сплачується з 1 по 15 день відповідного
місяця, індексується з врахуванням
цього місяця, а якщо сума боргу
сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця.

Таким чином, здійснивши
перерахунок нарахування позивачем
відповідачу інфляційних втрат за
період:

· з 16.10.2011р. (дата визначена
позивачем згідно поданого розрахунку)
по 13.11.2011р. (останній день розрахунку за
місяць наступного за місяцем поставки
газу, п. 6.1. Договору) на суму 3 441 911,64 грн.
(79 633,94 грн. + 3 362 277,70 грн., акти
приймання-передачі природного газу від
31.10.2011р., а.с. 27, 28);

· з 14.11.2011р. (наступний день
розрахунку за місяць наступного за
місяцем поставки газу) по 13.12.2011р.
(останній день розрахунку за місяць
наступного за місяцем поставки газу, п.
6.1. Договору) на суму 20 550 377,84 грн. (акт
приймання-передачі природного газу від
30.11.2011р., а.с. 29);

· з 14.12.2011р. (наступний день
розрахунку за місяць наступного за
місяцем поставки газу) по 13.01.2012р.
(останній день розрахунку за місяць
наступного за місяцем поставки газу, п.
6.1. Договору) на суму 17 304 801,83 грн. (акт
приймання-передачі природного газу від
31.12.2011р., а.с. 30);

· з 14.01.2012р. (наступний день
розрахунку за місяць наступного за
місяцем поставки газу) по 13.02.2012р.
(останній день розрахунку за місяць
наступного за місяцем поставки газу, п.
6.1. Договору) на суму 31 243 221,67 грн. (акт
приймання-передачі природного газу від
31.01.2012р., а.с. 31, на суму 23 112 542,29 грн. + борг
за попередній період у сумі 11 089 512,82
грн.);

· з 14.01.2012р. (наступний день
розрахунку за місяць наступного за
місяцем поставки газу) по 13.02.2012р.
(останній день розрахунку за місяць
наступного за місяцем поставки газу, п.
6.1. Договору) на суму 31 243 221,67 грн. (акт
приймання-передачі природного газу від
31.01.2012р., а.с. 31, на суму 23 112 542,29 грн. +
залишок боргу за попередній період у
сумі 8 130 679,38 грн.)

· з 14.02.2012р. (наступний день
розрахунку за місяць наступного за
місяцем поставки газу) по 13.03.2012р.
(останній день розрахунку за місяць
наступного за місяцем поставки газу, п.
6.1. Договору) на суму 42 222 095,93 грн. (акт
приймання-передачі природного газу від
29.02.2012р., а.с. 32, на суму 27 301 164,67 грн. +
залишок боргу за попередній період у
сумі 14 920 931,26 грн.);

· з 14.03.2012р. (наступний день
розрахунку за місяць наступного за
місяцем поставки газу) по 15.03.2012р. (дата
визначена позивачем згідно поданого
розрахунку) на суму 42 222 095,93 грн. (акт
приймання-передачі природного газу від
29.02.2012р., а.с. 32, на суму 27 301 164,67 грн. +
залишок боргу за попередній період у
сумі 14 920 931,26грн.),

колегією суддів встановлено, що розмір
інфляційних втрат складає 202 090,61 грн. (0
грн. + 20 550,38 грн. + 34 609,60 грн. + 62 486,44 грн. + 84
444,19 грн. + 0 грн.). При цьому, колегія
суддів звертає увагу на те, що за період
з 16.10.2011р. (дата визначена позивачем
згідно поданого розрахунку) по 13.11.2011р.
(останній день розрахунку за місяць
наступного за місяцем поставки газу, п.
6.1. Договору) та з 14.03.2012р. (наступний
день розрахунку за місяць наступного
за місяцем поставки газу) по 15.03.2012р.
(дата визначена позивачем згідно
поданого розрахунку) інфляційного
збільшення грошової одиниці України не
відбувалося.

Виходячи зі змісту наведеного
вище, колегія суддів дійшла висновку,
що позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача на користь позивача
інфляційних втрат підлягають до
задоволення частково у розмірі 202 090,61
грн.

Відповідно до ст.32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у встановленому законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень (
ст.33 ГПК України).

Нормою ст.43 ГПК України
передбачено що, господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище,
оцінивши докази в їх сукупності,
колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
вважає, що апеляційну скаргу слід
задоволити частково, а рішення
Господарського суду Львівської
області від 05.12.2013 року у справі №
914/3870/13 змінити, п. 2. резолютивної
частини рішення Господарського суду
Львівської області від 05.12.2013 року у
справі № 914/3870/13 викласти в наступній
редакції: «Стягнути з Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Львівгаз" (79039, м. Львів, вул. Золота, 42,
, п/р 4002 у Філії ПАТ
КБ "Надра", МФО 325978) на користь
Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.
Хмельницького, 6, , р/р
№09 в ГОУ "Промінвест банку
України", МФО 300012) пеню в розмірі 64 975,45
грн., 3% річних в розмірі 1 024 499,95 грн.,
інфляційних втрат в розмірі 202 090,61 грн.
та 25 831,32 грн. судового збору.».

Судовий збір за перегляд рішення
в апеляційному порядку відповідно до
вимог ст. 49 ГПК України покасти на
сторони пропорційно розміру
задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 49, 91, 99, 101, 103, 104, 105
ГПК України, - Львівський апеляційний
господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Львівгаз" № 06-7989 від 12.12.2013р. задоволити
частково.

2. Рішення Господарського суду
Львівської області від 05.12.2013 року у
справі № 914/3870/13 змінити, виклавши п. 2.
резолютивної частини рішення
Господарського суду Львівської
області від 05.12.2013 року у справі №
914/3870/13 в наступній редакції:

«п. 2. Стягнути з Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Львівгаз" (79039, м. Львів, вул. Золота, 42,
, п/р 4002 у Філії ПАТ
КБ "Надра", МФО 325978) на користь
Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.
Хмельницького, 6, , р/р
№09 в ГОУ "Промінвест банку
України", МФО 300012) пеню в розмірі 64 975,45
грн., 3% річних в розмірі 1 024 499,95 грн.,
інфляційних втрат в розмірі 202 090,61 грн.
та 25 831,32 грн. судового збору.».

В решті рішення Господарського суду
Львівської області від 05.12.2013 року у
справі № 914/3870/13 залишити без змін.

3. Стягнути з Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
(01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, , р/р №09 в ГОУ
"Промінвест банку України", МФО 300012) на
користь Публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації "Львівгаз" (79039, м. Львів,
вул. Золота, 42, , п/р
4002 у Філії ПАТ КБ "Надра", МФО 325978)
668 (шістсот шістдесят вісім) грн. 95 коп.
судового збору за перегляд рішення
місцевого господарського суду в
апеляційному порядку.

4. Повернути Публічному
акціонерному товариству по
газопостачанню та газифікації
"Львівгаз" (79039, м. Львів, вул. Золота, 42,
, п/р 4002 у Філії ПАТ
КБ "Надра", МФО 325978) з Державного бюджету
України 135,99 грн. зайво сплаченого
судового збору за перегляд рішення
місцевого господарського суду в
апеляційному порядку.

5. Господарському суду Львівської
області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття та може бути оскаржена
в касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в
Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складений
27.03.2014р.

Головуючий-суддя
Мельник Г.І.

Суддя
Новосад Д.Ф.

Суддя
Орищин Г.В.