ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

25.03.2014 р.
Справа № 914/3899/13

Господарський суд Львівської області у
складі судді Козак І.Б.,

при секретарі Ільницькій М.М.,

Розглянув у відкритому судовому
засіданні заяву боржника: Товариства з
обмеженою відповідальністю «КНП», м.
Львів, від 05.02.2014 року (вх. №549/14)

про: розстрочку виконання рішення
господарського суду Львівської
області від 14.11.2013 року

у справі №914/3899/13 за позовом: Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1, м. Львів,

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «КНП», м. Львів,

про: стягнення 62 290 грн. 00 коп.

За участю представників:

Від стягувача не з'явився;

Від боржника (заявника): не з'явився.

Суть справи: розглядається заява
Товариства з обмеженою
відповідальністю «КНП» від 05.02.2014 року
вх. №549/14 про розстрочку виконання
рішення господарського суду
Львівської області від 14.11.2013 року у
справі №914/3899/13 за позовом Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 до Товариства
з обмеженою відповідальністю «КНП» про
стягнення 62 290 грн. 00 коп.

Розпорядженням від 06.02.2014 року №80
справу №914/3899/13 у зв'язку з закінченням
повноважень судді Станько Л.Л.
автоматизованим розподілом справ
передано судді Козак І.Б. для розгляду
по суті заяви про розстрочку виконання
рішення суду у вказаній справі.

Ухвалою від 06.02.2014 року з підстав
скеруванням супровідним листом від
25.11.2013 року вих. №914/3899/13/1/13 матеріалів
справи до Вищого господарського суду
України для розгляду касаційної скарги
ТзОВ «КНП» на рішення господарського
суду Львівської області від 14.11.2013 року
та постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 24.12.2013 року у
справі №914/3899/13 питання про прийняття
до провадження заяви Товариства з
обмеженою відповідальністю «КНП», м.
Львів, від 05.02.2014 року (вх. №549/14) про
розстрочку виконання рішення
господарського суду Львівської
області від 14.11.2013 року у вищевказаній
справі відкладено до повернення
матеріалів вказаної справи до
господарського суду Львівської
області.

Ухвалою господарського суду
Львівської області від 14.03.2014 року
прийнято заяву ТзОВ «КНП» про
розстрочку виконання рішення до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 27.03.2014 року, про
що сторони були належним чином
повідомлені під розписку в порядку,
передбаченому Інструкцією з
діловодства в господарських судах
України, затвердженою наказом ДСАУ від
20.02.2013 року №28 (докази в матеріалах
справи).

Представник позивача (стягувача) в
судове засідання не з'явився, причин
неявки суду не повідомив, хоча був
належно повідомлений про час та місце
розгляду справи в порядку,
передбаченому Інструкцією з
діловодства в господарських судах
України, затвердженою наказом ДСАУ від
20.02.2013 року №28.

Представник відповідача (боржника) в
судове засідання не з'явився, вимог
ухвали суду від 14.02.2014 року у справі не
виконав, причин неявки суду не
повідомив, хоча був належно
повідомлений про час та місце розгляду
справи в порядку, передбаченому
Інструкцією з діловодства в
господарських судах України,
затвердженою наказом ДСАУ від 20.02.2013
року №28.

Рішенням господарського суду
Львівської області від 14.11.2013 року у
справі №914/3899/13 позов фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 задоволено повністю,
вирішено стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю «КНП» на
користь фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 62 290 грн. 00 коп. боргу та 1 720 грн. 50
коп. судового збору.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 24.12.2013 року в
задоволенні апеляційної скарги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «КНП» відмовлено, а
рішення господарського суду
Львівської області від 14.11.2013 року у
справі №914/3899/13 залишено без змін.

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 07.02.2014 року касаційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю «КНП» на рішення
господарського суду Львівської
області від 14.11.2013 року та постанову
Львівського апеляційного
господарського суду від 24.12.2013 року у
справі №914/3899/13 повернуто скаржнику.

Таким чином, рішення господарського
суду Львівської області від 14.11.2013 року
у справі №914/3899/13 набрало законної сили
в порядку статті 85 ГПК України, та, у
відповідності до частини п'ятої статті
124 Конституції України, є обов'язковим
до виконання на всій території України.

Боржник у своїй заяві просить суд
розстрочити виконання рішення у справі
рівними частинами на шість місяців у
зв'язку із несприятливою фінансовою
ситуацією та скрутним матеріальним
становищем підприємства боржника.

В обґрунтування поданої заяви заявник
покликається на складне фінансове
становище а також те, що за даними
фінансового звіту суб'єкта малого
підприємництва - Товариства з
обмеженою відповідальністю «КНП»
дебіторська заборгованість перед
Товариством становить 1 278 000 грн. 00
коп., кредиторська - 2 006 100 грн. 00 коп., в
тому числі перед бюджетом - 65 400 грн. 00
коп. Окрім того, як зазначає боржник,
згідно Довідки ПАТ «Кредобанк» від
30.01.2014 року №11.06-2086/14 залишок коштів на
поточному рахунку ТзОВ «КНП» в
національній валюті, в доларах США, в
польських злотих та російських рублях
у Львівському відділенні ПАТ
«Кредобанк» відсутній.

Відповідно до статті 121 ГПК України при
наявності обставин, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим, за заявою сторони,
державного виконавця, прокурора або за
своєю ініціативою господарський суд,
який видав виконавчий документ, у
десятиденний строк розглядає це
питання у судовому засіданні з
викликом сторін, прокурора і у
виняткових випадках, залежно від
обставин справи, може відстрочити або
розстрочити виконання рішення, ухвали,
постанови, змінити спосіб та порядок їх
виконання.

Пунктом 7.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.10.2012
року №9 «про деякі питання практики
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів України»
встановлено, що господарський суд на
підставі статті 121 ГПК має право за
заявою сторони, державного виконавця,
прокурора або за власною ініціативою у
виняткових випадках залежно від
обставин справи відстрочити,
розстрочити виконання рішення, ухвали,
постанови (далі - рішення), змінити
спосіб та порядок їх виконання.

Оскільки згадана стаття не обмежує
відповідне право господарського суду
певним строком, воно може бути
реалізоване у будь-який час від
набрання рішенням законної сили до
його фактичного повного виконання.

Згідно пункту 7.1.2. вказаної Постанови
розстрочка означає виконання рішення
частками, встановленими господарським
судом, з певним інтервалом у часі.
Строки виконання кожної частки також
повинні визначатись господарським
судом. При цьому слід мати на увазі, що
розстрочка можлива при виконанні
рішення, яке стосується предметів, що
діляться (гроші, майно, не визначене
індивідуальними ознаками; декілька
індивідуально визначених речей тощо).

Підставою для відстрочки, розстрочки,
зміни способу та порядку виконання
рішення можуть бути конкретні
обставини, що ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим у
визначений строк або встановленим
господарським судом способом. Проте,
вирішуючи питання про відстрочку чи
розстрочку виконання рішення, зміну
способу і порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо (пункт 7.2.
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.10.2012
року «Про деякі питання практики
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів України»).
Аналогічне правове положення
викладено в Пункті 2 роз'яснення Вищого
Арбітражного Суду України від 12.09.1996
року №02-5/333 «Про деякі питання практики
застосування статті 121 Господарського
процесуального Кодексу України».

Слід зазначити, що стаття 121 ГПК України
не обмежує право господарського суду
певними обставинами, при наявності
яких господарський суд може
розстрочити, відстрочити виконання
прийнятого ним рішення, проте
визначальним фактором при наданні
розстрочки, відстрочки є підставність
цих випадків та їх об'єктивний вплив на
виконання судового рішення.

Отже, виходячи з приписів
процесуального закону, відстрочка чи
розстрочка виконання судового рішення
може бути встановлена судом лише у
виняткових випадках, тобто за
наявності обставин, які ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим у строк.

Відповідно до частини першої статті 121
ГПК України та пункту 6 Інформаційного
листа Вищого арбітражного суду України
від 11.12.2000 року №01-8/739 ухвала про
відстрочку або розстрочку виконання
рішення, ухвали, постанови може бути
винесена лише у виняткових випадках за
наявності обставин, що ускладнюють
виконання судового акта або роблять
його виконання неможливим. Такі
обставини визначаються господарським
судом з огляду на матеріали конкретної
справи, у тому числі доводи сторін та
подані ними докази.

Відповідачем (боржником) не
підтверджено належними та допустимими
доказами винятковості обставин, що
ускладнюють виконання рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи,
заборгованість відповідача виникла в
2013 році та погашена боржником у
встановлені умовами укладених між
сторонами у справі Договорів оренди
від 19.02.2013 року №11-02/13 та від 18.03.2013 року
№12-03/13 не була. Окрім того, інших
належних та допустимих доказів в
розумінні статей 33 та 34 ГПК України в
підтвердження факту здійснення
відповідачем у справі часткового
погашення суми заборгованості,
стягнення якої було предметом спору у
справі №914/3899/13, або здійснення
будь-яких інших заходів, спрямованих на
добровільне врегулювання спору як до
прийняття рішення у справі, так і після
його прийняття, сторонами суду не
заявлено та не подано.

Суд зазначає про те, що наведені
боржником підстави для розстрочки
виконання судового рішення, зокрема,
тяжке фінансове становище, наявність
великої дебіторської та кредиторської
заборгованостей перед контрагентами
за договорами та бюджетом не є тими
виключними обставинами, які давали б
підстави для розстрочки виконання
судового рішення, оскільки важке
фінансове становище відповідача
утворилось не в силу якихось виключних
(виняткових) обставин, а в силу
господарської діяльності підприємства
відповідача. Законодавець у будь-якому
випадку пов'язує розстрочку виконання
судового рішення у судовому порядку з
об'єктивними, непереборними,
виключними обставинами, що ускладнюють
або роблять неможливим вчасне
виконання судового рішення.

Самі по собі фінансові труднощі
боржника не свідчать про те, що він не
може вчасно виконати рішення суду з
підстав відсутності грошових коштів,
оскільки така відсутність не може
спричиняти неможливість виконання
рішення суду з огляду на існування
інших способів виконання рішення суду,
крім стягнення грошових коштів у
передбаченому Законом України «Про
виконавче провадження» порядку.

Тому, враховуючи зазначену норму,
надання розстрочки на підставі тяжкого
фінансового стану боржника не може
вважатися підставою для застосування
положень статті 121 ГПК України, адже, із
врахуванням положення частини першої
статті 625 ЦК України, боржник, у випадку
порушення грошового зобов'язання, не
може посилатися на неможливість його
виконання.

Крім того, заявник у своїй заяві не
наводить жодних доказів того, що
виконати рішення суду неможливо, чи з
певних причин складно, а обґрунтовує
свою заяву негативними наслідками
виконання такого рішення для боржника,
які можуть настати в майбутньому, що
суперечить вимогам статті 121 ГПК
України.

Суд звертає увагу на ту обставину, що
при вирішенні питання про відстрочку
чи розстрочку виконання рішення, зміну
способу і порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси обох сторін, так
як невиконання рішення суду порушує
також і матеріальні інтереси позивача
(стягувача), оскільки розстрочка може
позбавити позивача від того, на що він
очікував при укладенні із відповідачів
Договорів оренди, а саме вчасної та у
повному обсязі оплати виконаних за
договорами робіт та наданих послуг.

Відповідно до статті 17 Закону України
«Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» із змінами і доповненнями,
внесеними Законом України від 15.03.2011р.
№ 3135-VI, суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Відповідно до статті 4-5 ГПК України
господарські суди здійснюють
правосуддя шляхом прийняття
обов'язкових до виконання на усій
території України рішень, ухвал,
постанов. Рішення і постанови
господарських судів приймаються
іменем України. Невиконання вимог
рішень, ухвал, постанов господарських
судів тягне відповідальність,
встановлену цим Кодексом та іншими
законами України.

Зазначена процесуальна норма
узгоджується з положеннями частини
п'ятої статті 124 Конституції України,
згідно з якою судові рішення є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Статтями 115 та 116 ГПК України також
встановлено, що рішення, ухвали,
постанови господарського суду, що
набрали законної сили, є обов'язковими
на всій території України і
виконуються у порядку, встановленому
Законом України «Про виконавче
провадження».

Відповідно до частини другої статті 13
Закону України «Про судоустрій та
статус суддів» судові рішення, що
набрали законної сили, є обов'язковими
до виконання усіма органами державної
влади, органами місцевого
самоврядування, їх посадовими та
службовими особами, фізичними і
юридичними особами та їх об'єднаннями
на всій території України.

При цьому, суд враховує рішення
Конституційного Суду України від 26
червня 2013 року в справі за № 5-рп/2013 за
конституційним зверненням акціонерної
компанії «Харківобленерго» щодо
офіційного тлумачення положень пункту
2 частини другої статті 17, пункту 8
частини першої статті 26, частини першої
статті 50 Закону України «Про виконавче
провадження» за змістом якого
вбачається, що виконання судового
рішення є невід'ємною складовою права
кожного на судовий захист і охоплює,
зокрема, законодавчо визначений
комплекс дій, спрямованих на захист і
відновлення порушених прав, свобод,
законних інтересів фізичних та
юридичних осіб, суспільства, держави
(пункт 2 мотивувальної частини Рішення
від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012);
невиконання судового рішення загрожує
сутності права на справедливий розгляд
судом (пункт 3 мотивувальної частини
Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Окрім того, судом взято до уваги
практику Європейського суду з прав
людини, яким, зокрема, в рішенні у
справі «Шмалько проти України» від 20
липня 2004 року зазначено, що право на
виконання судового рішення є складовою
права на судовий захист, передбаченого
статтею 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, для
цілей якої виконання рішення,
ухваленого будь-яким судом, має
розцінюватися як складова частина
судового розгляду (пункт 43).

У рішенні Європейського суду з прав
людини від 17 травня 2005 року у справі
«Чіжов проти України» (заява №6962/02)
зазначено, що позитивним обов'язком
держави є організація системи
виконання рішень таким чином, щоб
гарантувати виконання без жодних
невиправданих затримок, і так, щоб ця
система була ефективною і законодавчо,
і практично, а нездатність державних
органів ужити необхідних заходів для
виконання рішення позбавляє гарантій,
які закріплені в параграф 1 статті 6
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав
людини від 19.03.1997 року у справі «Горнсбі
проти Греції» суд наголошує, що,
відповідно до усталеного
прецедентного права, пункт 1 статті 6
гарантує кожному право на звернення до
суду або арбітражу з позовом стосовно
будь-яких його цивільних прав та
обов'язків. Таким чином, ця стаття
проголошує «право на суд», одним з
аспектів якого є право на доступ, тобто
право подати позов з приводу
цивільно-правових питань до суду (див.
рішення у справі «Філіс проти Греції»
(Philis v. Greece) (№1) від 27 серпня 1991 року,
серія А, №209, с. 20, п. 59). Однак це право
було б ілюзорним, якби правова система
Договірної держави допускала, щоб
остаточне судове рішення, яке має
обов'язкову силу, не виконувалося на
шкоду одній із сторін. Важко собі
навіть уявити, щоб стаття 6 детально
описувала процесуальні гарантії, які
надаються сторонам у спорі, - а саме:
справедливий, публічний і швидкий
розгляд, - і водночас не передбачала
виконання судових рішень. Якщо вбачати
у статті 6 тільки проголошення доступу
до судового органу та права на судове
провадження, то це могло б породжувати
ситуації, що суперечать принципу
верховенства права, який Договірні
держави зобов'язалися поважати,
ратифікуючи Конвенцію ( 995_690) (див. mutatis
mutandis, рішення у справі «Голдер проти
Сполученого Королівства» (Golder v. the United
Kingdom) від 21 лютого 1975 року, серія А, N 18, с.
16 - 18, п. 34 - 36). Отже, для цілей статті 6
виконання рішення, ухваленого
будь-яким судом, має розцінюватися як
складова частина «судового розгляду»
(пункт 40).

Згідно вимог статті 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а відповідно
до статті 34 ГПК України суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оглянувши і дослідивши матеріали
справи та поданої заяви суд дійшов до
висновку про відсутність підстав для
задоволення заяви Товариства з
обмеженою відповідальністю «КНП» від
05.02.2014 року, вх. №549/14 про розстрочку
виконання рішення господарського суду
Львівської області від 14.11.2013 року у
справі №914/3899/13.

Враховуючи вищенаведене та керуючись
ст. 20, 22, 33, 34, 38, 43, 86, 121 ГПК України,
господарський суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Товариства з
обмеженою відповідальністю «КНП» від
05.02.2014 року, вх. №549/14 про розстрочку
виконання рішення господарського суду
Львівської області від 14.11.2013 року у
справі №914/3899/13 відмовити повністю.

Ухвала прийнята і складена відповідно
до статті 86 ГПК України 25.03.2014 року.

Ухвалу про розстрочку виконання
рішення може бути оскаржено.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її винесення.

Суддя
Козак І.Б.