ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2014 року
Справа № 922/5030/13

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Бондаренко В.П., суддя
Ільїн О.В., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Соколовій Ю.І.,

за участю представників сторін:

позивача - Єгоров В.С. - дов. № 14-30 від
30.01.2013р.,

відповідача - Ващенко Т.Д. - дов. № 38-4055/391
від 27.10.2010р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх. №356Х/1-9)
на рішення господарського суду
Харківської області від 14.01.2014 р. у
справі № 922/5030/13,

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м. Київ,

до Комунального підприємства
"Харківські теплові мережі", м. Харків,

про стягнення 56 980 219,93 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 14.01.2014 р. (суддя
Суслова В.В.) позовні вимоги задоволено
частково. Стягнуто з Комунального
підприємства "Харківські теплові
мережі" на користь Публічного
акціонерного товариства "Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" суму основного боргу у розмірі
47428133,10 грн., 3% річних у розмірі 4202155,20
грн., інфляційних витрат у розмірі 250071,38
грн., 7% штрафу у розмірі 471435,64 грн., пені
у розмірі 252744,51 грн., судового збору у
розмірі 68820,00 грн. В задоволенні іншої
частини позовних вимог відмовлено.

Позивач, ПАТ "НАК "Нафтогаз України", з
рішенням суду першої інстанції не
погодився та подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати рішення
господарського суду Харківської
області від 14.01.2014р. в частині зменшення
розміру пені на 1527146,42 грн. та зменшення
розміру штрафу на 2848533,68 грн. та в цій
частині прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в цій
частині, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм чинного
законодавства.

Відповідач, КП "Харківські теплові
мережі", у відзиві на апеляційну скаргу
просить рішення суду першої інстанції
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення. Вважає, що доводи,
викладені в апеляційній скарзі, є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню, а рішення суду
першої інстанції законним та таким, що
прийняте у відповідності з нормами
чинного законодавства.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги та відзиву на неї, повторно
розглянувши справу відповідно до вимог
статті 101 Господарського
процесуального кодексу України,
вислухавши пояснення представників
сторін, перевіривши повноту
встановлення господарським судом
Харківської області обставин, що мають
значення для справи та правильність
застосування норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
29.09.2011 р. між позивачем та відповідачем
було укладено договір купівлі-продажу
природного газу №06/11-15 ТЕ, відповідно
до п. 1. 1. якого (в редакції Додаткової
угоди № 4 від 27.06.2012 року), продавець
зобов'язується передати у власність
покупцю у 2012 році природний газ,
ввезений на митну територію України
ПАТ "Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ
ЗЕД 2711 21 00 00, для виробництва теплової
енергії, яка споживається населенням,
релігійними організаціями та
національними творчими спілками і їх
релігійними осередками, а покупець
зобов'язується прийняти та оплачувати
газ на умовах цього договору.

Згідно з п. 2.1. договору, продавець
передає покупцеві з 01 жовтня 2011 року по
31 грудня 2012 року газ в обсязі до 1153550
тис.куб.м, у тому числі по місяцях
кварталів.

У відповідності до п. 3.1. договору,
продавець передає покупцю газ у
пунктах приймання-передачі газу на
вхідній запірній/відключаючій
арматурі покупця. Право власності на
газ переходить від продавця до покупця
в пунктах приймання-передачі. Після
переходу права власності на газ
покупець несе всі ризики і приймає на
себе відповідальність, пов'язану з
правом власності на газ.

Пунктом 3.3. договору встановлено, що
приймання-передача газу, переданого
продавцем покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформлюється актом
приймання-передачі газу. Обсяг
споживання газу покупцем у
відповідному місяці поставки
встановлюється шляхом складання
добових обсягів, визначених на
підставі показів комерційного
вузла/вузлів обліку газу покупця.

Відповідно до п. 3.4. договору, не пізніше
5-го числа місяця, наступного за місяцем
продажу газу, покупець зобов'язується
надати продавцеві підписані та
скріплені печатками покупця та
газорозподільного (газотранспортного)
підприємства три примірники акта
приймання-передачі газу, у якому
зазначаються фактичні обсяги
використання газу, його фактична ціна
та вартість. Продавець не пізніше 8-го
числа зобов'язується повернути
покупцеві та газорозподільному
(газотранспортному) підприємству по
одному примірнику оригіналу акта,
підписаний уповноваженим
представником та скріплений печаткою,
або надати в письмовій формі
мотивовану відмову від підписання
акта. Акти є підставою для остаточних
розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 6.1. договору, оплата за
газ здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом місяця поставки газу.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця наступного за місяцем
поставки газу.

Як свідчать матеріали справи, позивач
свої зобов'язання за договором виконав
повністю та належним чином, протягом
червня - серпня 2012 року поставив
відповідачеві природний газ обсягом
36226,805 тис.куб.м на загальну суму 47428133,10
грн., що підтверджується актами
приймання-передачі природного газу:
від 30.06.2012 року за червень на суму 12468654,53
грн., від 31.07.2012 року за липень на суму
14648734,37 грн., від 31.08.2012 року за серпень на
суму 20310744,20 грн.

Відповідач, в свою чергу, свої
зобов'язання за договором не виконав та
за поставлений природний газ не
розрахувався. Таким чином,
заборгованість відповідача перед
позивачем за спірним договором склала
47428133,10 грн., що підтверджується
матеріалами справи та визнана самим
відповідачем.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що своїми діями
відповідач порушив умови договору та
вимоги статті 526 Цивільного кодексу
України, яка передбачає, що
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог в частині
стягнення з відповідача 47428133,10 грн.
основного боргу.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу
України, у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошових зобов'язань, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Матеріалами справи підтверджено, що
розрахунки 3% річних та інфляційних
втрат нараховані позивачем правильно
та у відповідності до вимог діючого
законодавства, тому, суд першої
інстанції правомірно задовольнив
позовні вимоги в частині стягнення 3%
річних у сумі 4202155,20 грн. та інфляційних
втрат у сумі 250071,38 грн.

Що стосується вимог позивача щодо
стягнення з відповідача 7% штрафу у
розмірі 3319969,32 грн. та пені у розмірі
1779890,93 грн., то судова колегія також
погоджується з висновками суду першої
інстанції про задоволення цих вимог
частково, а саме, про стягнення з
відповідача на користь позивача пені у
розмірі 252744,51 грн. та 7% штрафу у розмірі
471435,64 грн., зменшивши їх розмір на 85,8%.

Так, в силу ст. 611 ЦК України та ст. 230 ГК
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч. 3
ст. 549 ЦК України).

У пункті 7.2 договору сторони
встановили, що у разі невиконання
покупцем умов п. 6.1. договору він у
безспірному порядку зобов'язується
сплатити продавцю крім суми
заборгованості пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного Банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 днів додатково
сплатити штраф у розмірі 7 відсотків
від суми простроченого платежу.

Судова колегія вважає за необхідним
зазначити, що штрафними санкціями,
згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції, позивачем був наданий
обґрунтований розрахунок пені та
штрафу за весь період прострочення
виконання відповідачем грошового
зобов'язання, відповідно до якого сума
пені склала 1779890,93 грн. та сума 7% штрафу
склала 3319969,32 грн.

При цьому, частина 3 ст. 551 ЦК України
передбачає можливість зменшення за
рішенням суду розміру неустойки, якщо
розмір неустойки значно перевищує
розмір збитків, та за наявності інших
обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 233 ГК
України у разі, якщо належні до сплати
штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу.

Стаття 83 ГПК України надає
господарському суду право, приймаючи
рішення, зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз названих статей
свідчить, що вони не є імперативними та
застосовуються за визначених умов на
розсуд суду.

Пунктом 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" встановлено, що,
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83
ГПК), господарський суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

У зазначеній нормі ГПК йдеться про
можливість зменшення розміру саме
неустойки (штрафу, пені), а тому вона не
може застосовуватися у вирішенні
спорів, пов'язаних з відшкодуванням
сум збитків та шкоди (стаття 22, глава 82
Цивільного кодексу України).

Крім того, ця процесуальна норма може
застосовуватись виключно у
взаємозв'язку (сукупності) з нормою
права матеріального, яка передбачає
можливість зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), а саме
частиною третьою статті 551 Цивільного
кодексу України і статтею 233
Господарського кодексу України. Якщо
відповідні санкції застосовуються не у
зв'язку з порушенням зобов'язання, а з
інших передбачених законом підстав
(наприклад, за порушення вимог
конкурентного законодавства), їх
розмір не може бути зменшено судом.

Разом з тим, судова колегія вважає за
необхідне зазначити, що висновок суду
щодо необхідності зменшення розміру
пені, яка підлягає стягненню з
відповідача, повинен ґрунтуватися,
крім вищевикладеного, на загальних
засадах цивільного законодавства,
якими є, зокрема, справедливість,
добросовісність та розумність (п.6 ст.3
ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, КП
"Харківські теплові мережі" є
організацією по виробництву,
транспортуванню, розподілу та
реалізації теплової енергії усім
групам споживачів за тарифами, що
регулюються відповідно до чинного
законодавства. Фінансування
підприємства відповідача здійснюється
за рахунок платежів від надання послуг
населенню та підприємствам, установам
і організаціям, фінансується за
рахунок бюджетних коштів. Діючи тарифи
не підвищуються, а різниця в тарифах
відповідачу не виплачується. Тривалий
час підприємство знаходиться у тяжкому
фінансовому стані, викликаному
зокрема неплатежами різних категорій
споживачів за спожиту теплову енергію,
невідповідністю тарифів за теплову
енергію для населення фактичним
витратам на її виробництво. Станом на
01.11.2013 року сума заборгованості
державного бюджету на покриття
збитків, викликаних невідповідністю
діючих тарифів фактичним витратам
підприємства становить 811,9 млн. грн.

На протязі останніх років
господарської діяльності підприємства
заборгованість споживачів за спожиту
енергію щомісяця складає сотні
мільйонів гривень. В 2012 році 85,8 % від
загального обсягу теплової енергії,
яка постачається всім категоріям
споживачів м. Харкова, споживається
населенням. Тарифи для населення на 30%
не покривають собівартість
виробництва теплової енергії. Станом
на 01.12.2013 року загальна сума
заборгованості за теплову енергію
складає 11196,4 млн. грн., у тому числі
заборгованість населення 683,9 млн. грн.,
бюджетних установ 308,9 млн. грн.,
госпрозрахункових підприємств 76,9 млн.
грн., заборгованість місцевого бюджету
з субсидій та пільг 126,6 млн. грн.

Також, Законом України "Про тимчасову
заборону стягнення пені з громадян
України за несвоєчасне внесення плати
за житлово-комунальні послуги" № 486/96
від 13.11.1996 року до 01.01.2011 року було
заборонено нараховувати та стягувати з
громадян пеню за несвоєчасну оплату
житлово-комунальних послуг, що не
ініціювало проведення оплат та
позбавляло КП "Харківські теплові
мережі" джерела погашення по штрафних
санкціях. Хоча з 01.01.2011 року заборона на
нарахування й стягнення пені знята, але
й дотепер розмір пені для населення не
передбачений жодним нормативним актом,
що унеможливлює її нарахування та
стягнення. Законом України "Про
реструктуризацію заборгованості по
квартирній платі, платі за
житлово-комунальні послуги, спожитий
газ і електроенергію" дозволяється
реструктуризувати заборгованість за
комунальні послуги строком до 5 років.
Станом на 01.11.2013 року сума
реструктуризованої заборгованості
складає 85,5 млн. грн.

Водночас, фінансовий стан підприємства
відповідача також підтверджується
балансом підприємства на 30.09.2013 року, у
якому відображені збитки підприємства.
Сума збитків на початок 2013 року
становила 304 млн. грн., а станом на 30.09.2013
року збільшився і становить 675,5 млн.
грн.

На підставі викладеного, доводи
апеляційної скарги щодо
неправомірності зменшення пені та 7%
штрафу не знайшли підтвердження в
матеріалах справи.

Судова колегія Харківського
апеляційного господарського суду
вважає, що оскаржуване рішення
господарського суду першої інстанції
прийняте при повному з'ясуванні
обставин, що мають значення для справи,
у відповідності до норм чинного
матеріального та процесуального права,
викладені в рішенні висновки
відповідають обставинам справи, а тому
рішення господарського суду
Харківської області від 14.01.2014 р.
підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105
ГПК України, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні апеляційної скарги
відмовити.

Рішення господарського суду
Харківської області від 14.01.2014 р. у
справі № 922/5030/13 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 25.03.2014
року

Головуючий суддя
Бондаренко В.П.

Суддя
Ільїн О.В.

Суддя
Россолов В.В.