м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/1355/13 13.03.14
За позовомПершого заступника
прокурора Деснянського району м. Києва
в інтересах держави в особі Київської
міської ради та Департаменту
комунальної власності міста Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) До Третя особа 1.
Деснянська районна у м. Києві
адміністрація 2. Дочірнього
підприємства «Техноком» Товариства з
обмеженою відповідальністю «Техком»
Регіональне відділення Фонду
Державного майна України по місту
КиєвуПровизнання недійсним договору
та витребування нерухомого майна
Суддя Борисенко І.І.
Від прокуратури: Онуфрієнко А.О. -
Від позивача-1 не з'явились
Від позивача-2 не з'явились
Від відповідача-1 не з'явились
Від відповідача-2 Медведська В.В. - за
Від третьої особи: Кошман А.С. - за дов.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Перший заступник прокурора
Деснянського району м. Києва звернувся
до суду в інтересах держави в особі
Київської міської ради та Департаменту
комунальної власності міста Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) про визнання недійсним
з моменту укладення Договір
купівлі-продажу нежитлових приміщень з
№1 по №2 (групи приміщень №10),
приміщення №1 по № 9 (групи приміщень
№11) (в літ. А), загальною площею 302, 70 кв.
м., що складає 12/100 частини (від
нежитлового будинку площею 2 426, 70 кв. м.),
які знаходяться за адресою: вул.
Закревського, 29 в місті Києві, що
укладений 10.06.2009 р. та витребування з
відповідача 2 нежитлові приміщення з №1
по № 12 (групи приміщень № 10), приміщення
з №1 по № 9т (групи приміщень №11) (в літ.
А),загальною площею 302, 70 кв. м., що
складає 12/100 частини (від нежитлового
будинку площею 2 426, 70 кв. м.), які
знаходяться за адресою: вул.
Закревського, 29 в місті Києві вартістю 1
928 367, 60 грн. та повернути їх у комунальну
власність територіальної громади
Позовні вимоги заступника прокурора
мотивовані тим, що договір
купівлі-продажу нежитлових приміщень,
який укладався 10.06.2009р. між
представником Фонду державного майна
України у Деснянському районі м. Києва
та ДП «Техком» підлягає визнанню
недійсним. В позові зазначено, що
указаний договір купівлі - продажу
укладено на підставі Рішення
Деснянської районної у місті Києві
ради від 28.10.2008р. №32 «Перелік об'єктів,
які підлягають приватизації у 2008-2009
роках». Однак, на момент прийняття
рішення та укладення договору
купівлі-продажу Деснянська районна у
місті Києві рада була позбавлена
повноваження щодо відчуження, у тому
числі, шляхом продажу об'єктів права
комунальної власності міста Києва,
зокрема, нежитлового приміщення площею
302,70кв.м. на вул. Закревського,29 у місті
Києві.

За твердженням заступника прокурора,
Деснянська районна у м. Києві рада
порушила вимоги законодавства щодо
порядку проведення приватизаційної
процедури, оскільки об'єкт
приватизації, згідно правової позиції
був приватизовано внаслідок
незаконних дій вказаного органу,
спрямованих на розпорядження об'єктом
приватизації, хоча даний об'єкт
нерухомого майна відносився до
комунальної власності Київської
міської ради, а не Деснянської районної
в м. Києві ради.

Ухвалою Господарського суду
міста Києва від 18.04.2013 у справі №910/1355/13
провадження зупинене до вирішення
пов'язаної з нею справи №910/7066/13.

28.11.2013р. від Прокуратури
Деснянського району міста Києва
надійшла заява про поновлення
провадження у справі №910/1355/13, оскільки
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 07.11.2013р. у
справі №910/7066/13 апеляційна скарга
Дочірнього підприємства «Техноком»
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Техком» на рішення
Господарського суду міста Києва від
26.06.2013р., залишена без задоволення, а
рішення Господарського суду міста
Києва від 26.06.2013р. залишене без змін.

Ухвалою Господарського суду
міста Києва від 05.12.2013р. у справі
№910/1355/13 провадження у справі
поновлено, розгляд справи бува
призначений на 16.01.2014р.

Через відділ діловодства суду
15.01.2014р. Відповідач-2 подав відзив на
позовну заяву, в якому проти позовних
вимог заперечив в повному обсязі.

11.02.2014р. через канцелярію суду
представником відповідача-1 було
подано письмове клопотання про заміну
первісного відповідача Регіональне
відділення фонду державного майна
України по м. Києву, належним
відповідачем - Деснянською районною у
м. Києві адміністрацією (02660, м. Київ,
пр.-т Маяковського, 29), а також перевести
Регіональне відділення фонду
державного майна України по м. Києву в
статус третьої особи без самостійних
вимог на стороні Відповідача.

Відповідно до ст. 24 ГПК України,
Господарський суд, встановивши до
прийняття рішення, що позов подано не
до тієї особи, яка повинна відповідати
за позовом, може за згодою позивача, не
припиняючи провадження у справі,
допустити заміну первісного
відповідача належним відповідачем.

Суду доведено, що Деснянська районна у
м. Києві державна адміністрація є
безпосереднім учасником процесу
приватизації майна за адресою: м. Київ,
вул. Закревського, 29, є відповідальною
особою, зокрема стосовно майна
Позивача.

В зв'язку з зазначеним суд своєю
Ухвалою від 11.02.2014р. замінив
Регіональне відділення фонду
Державного майна України по м. Києву,
належним відповідачем - Деснянською
районною у м. Києві адміністрацією (02660,
м. Київ, пр.-т Маяковського, 29).
Регіональне відділення фонду
державного майна України по м. Києву є
третьою особою без самостійних вимог
на стороні Відповідача.

Позивач-1 та Позивач-2 у судові
засідання не з'являлись, представників
не направляли, про поважні причини
неявки суд не повідомили. Водночас,
ухвали суду від 05.12.2013р. та від 16.01.2014р.
направлені на адресу Позивачів.

Дані ухвали суду від 05.12.2013р. та від
16.01.2014 були повернуті суду поштою з
зазначенням: „ вручено за довіреністю "
.

Тому повернення ухвал господарського
суду від 05.12.2013р., 16.01.2014р. з зазначенням:
„ вручено за довіреністю " з
урахуванням конкретних обставин даної
справи є належними доказами виконання
господарським судом обов'язку щодо
повідомлення учасника судового
процесу про вчинення цим судом певних
процесуальних дій, тому спір
розглядається за наявними у справі
доказами, відповідно до ст. 75 ГПК
України.

За клопотанням Прокурора, з метою
забезпечення повного, всебічного та
об'єктивного розгляду справи, спір у
даній справі вирішено у строк у
відповідності п.3 ст.69 ГПК України.

Розглянувши надані учасниками
судового процесу документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги і заперечення проти позову,
об'єктивно оцінивши в сукупності
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Виконавчого комітету
Київської міської ради народних
депутатів від 13.01.1992р. №26 «Про
формування комунального майна міста та
районів» затверджено перелік
комунального майна, що перебуває у
власності територіальної громади
районів м. Києва та перелік майна, яке
перебуває у власності м. Києва,
відповідно до якого нежилі приміщення
на вул. М. Закревського, 29, в м. Києві.
Передані до комунальної власності
територіальної громади Деснянського
району м. Києва.

В подальшому, рішенням Київської
міської ради від 06.09.2001р. №3/1437 «Про
районні у м. Києві ради» вирішено
утворити районі у м. Києві ради згідно з
переліком, що реорганізуються
відповідно до законодавства України та
адміністративно-територіального
устрою, затвердженого рішенням
Київради від 27.04.2001р. №280/1257 «Про межі
нових адміністративних районів м.
Києва та організаційні заходи по
проведенню
адміністративно-територіальної
реформи».

Відповідно до п.7.1 вказаного
рішення встановлено, що пропозиції
щодо передачі у відання новоутворених
районних у м. Києві рад майна, коштів,
підприємств, установ та організацій
внесено на розгляд Київської міської
ради. Разом з тим, районні у м. Києві
ради, утворені згідно з зазначеним
рішенням, є правонаступниками прав і
обов'язків в частині майна, переданого
новоутвореним територіальним громадам
відповідно до нового
адміністративно-територіального
устрою, як зазначено у пункті восьмому.

Відповідно до рішення Київської
міської ради від 28.08.2008р. №84-1/84 «Про
внесення змін до рішення Київради від
27.12.2001р. №208/1642 «Про формування
комунальної власності територіальних
громад районів міста Києва» внесено
зміни до переліку об'єктів комунальної
власності територіальної громади м.
Києва, до нього включено нежитлові
будинки на вул. Закревського,29.

Рішенням Деснянської районної в
місті Києві ради від 28.10.2008р. №32
затверджено перелік об'єктів
комунальної власності Деснянського
району м. Києва що підлягають
приватизації шляхом викупу. До даного
переліку включено і приміщення, яким
користувалось ДП «Техком».

Згідно з п. 51 розділу ІХ Закону
України «Про державну програму
приватизації» на 2000-2002роки, який діяв
на момент прийняття рішення
Деснянської районної у місті Києві
ради до затвердження чергової
державної програми приватизації на
2012-2014роки, у разі прийняття рішення про
приватизацію орендованого державного
майна (будівлі, споруди, приміщення)
орендар одержує право на викуп цього
майна.

Суду доведено, що ДП «Техком»
(Відповідач-2) орендувало приміщення з
2002 по 2009 роки, що підтверджується
договорами оренди, укладеними спочатку
між ДП «Техком» та Управлінням з питань
майна Деснянської районної у м. Києві
державної адміністрації, потім між ДП
«Техком» та Комунальним підприємством
«Ватутінськіевестбуд».

Відповідно до п.5.1.4 Договору №0534
про передачу майна комунальної
власності територіальної громади
Деснянського району м. Києва в оренду
від 01.01.2007р., укладеного між ДП «Техком»
та Комунальним підприємством
«Ватутінськіевестбуд» та чинного на
момент прийняття рішення Київради,
орендар після закінчення терміну дії
цього Договору має переважне право на
продовження дії договору за умови
належного виконання своїх обов'язків
за цим договором.

Відповідно до ч.1 ст.770 ЦК України у
разі зміни власника речі, переданої у
найм, до нового власника переходять
права та обов'язки наймодавця.

Органи приватизації, як органи
публічної влади, мали виключні
повноваження щодо встановлення умов
приватизації та ухвалення необхідних
для їх проведення актів, не погоджують
своїх дій та рішень з покупцями, які не
могли мати можливості перевіряти
правильність їх рішень та зобов'язані
були дотримуватись встановлених умов
та порядку приватизації.

Суд погоджується з твердженням
Відповідача-2, що ДП «Техком не мало
можливості перевірити правильність
рішень органів приватизації, як
органів публічної влади.

Тобто, незалежно від зміни особи
орендодавця договір оренди продовжує
дію, орендар (ДП «Техком») мав переважне
право на укладення договору оренди та в
будь-якому випадку одержував би право
на викуп орендованого майна незалежно
від того, рішення про приватизацію
прийняла б Київрада чи Деснянська
районна у м. Києві рада.

Наказом №90 від 30.10.2008р. представництва
Фонду державного майна України у
Деснянському районі м. Києва вирішено
продати шляхом викупу нежитлове
приміщення, яке орендує Відповідач-2.
Наказом №108 від 11.12.2008р. представництва
Фонду державного майна України у
Деснянському районі м. Києва «Про
рішення по заяві про приватизацію
нежитлового приміщення, яке орендує
Відповідач-2 вирішено провести
приватизацію нежитлового приміщення,
яке орендує Відповідач-2 шляхом викупу,
Відповідачу-2 разом з представництвом
Фонду державного майна України у
Деснянському районі м. Києва
підготувати проект договору
купівлі-продажу та акту
приймання-передачі нежитлового
приміщення».

В подальшому, між Дочірнім
підприємством «Техноком» Товариства з
обмеженою відповідальністю «Техком»
та Представництвом Фонду державного
майна України у Деснянському районі м.
Києва було укладено договір
купівлі-продажу приміщення шляхом
викупу. Приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 10.06.2009р. посвідчено
договір купівлі-продажу приміщення і
зареєстровано в реєстрі за №1293.
Посвідчуючи зазначений договір
купівлі-продажу, нотаріус КМНО ОСОБА_5
з'ясував, що відчужувані нежилі
приміщення (з №1 по №12 (групи приміщень
№10), приміщення з №1 по №9 (групи
приміщень №11) (в літ. А), загальною
площею 302,7 кв. м., що складає 12/100 частини
від нежилого будинку, які знаходяться
за адресою: м. Київ, вул. М. Закревського,
29) належать територіальній громаді
Деснянського району м. Києва на
підставі рішення виконавчого комітету
Київської міської Ради народних
депутатів від 13.01.1992р. №26 «Про
формування комунального майна міста та
районів», зареєстрованого в БТІ міста
Києва 07.08.1996р. та записано в реєстрову
книгу за № 1019-П.

Таким чином єдиним власником майна на
момент укладення оспорюваного
договору купівлі-продажу від 10.06.2009р.
була територіальна громада
Деснянського району м. Києва, про що і
було зазначено в довідці БТІ.

Акт приймання передачі приміщення між
Дочірнім підприємством «Техноком»
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Техком» та
Представництвом Фонду державного
майна України у Деснянському районі м.
Києва було складено та підписано
07.08.2009р.

Згідно з п. 1.3. Договору, право власності
на приміщення переходить до Покупця з
моменту сплати повної вартості
придбаного приміщення та державної
реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України
«Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)» право
володіння, користування і
розпорядження об'єктом приватизації
переходить до покупця після сплати в
повному обсязі ціни продажу об'єкта
приватизації.

Вартість нежитлового приміщення на
момент приватизації, згідно з
довідкою-характеристикою №1395773 від
11.03.2009р., виданою БТІ становила 386 750, 71
грн.

Пунктом 1.4. Договору, визначено, що
згідно зі звітом про оцінку майна -
нежитлового приміщення, затвердженого
наказом Представництва Фонду
державного майна України у
Деснянському районі м. Києва від
26.12.2008р. за №115, вартість нежитлового
приміщення, що знаходиться за адресою:
м. Київ, вул. Закревського, 29, становить 1
606 973, 00 грн.

Відповідно до п. 1.5. Договору, ціна
продажу приміщення складається з
вартості об'єкта - 1 606 973, 00 грн., ПДВ - 321
394, 60 грн. та становить 1 928 367, 60 грн.

На виконання умов договору
купівлі-продажу Відповідачем-2 було
перераховано 1 928 367, 60 грн. на рахунок
Представництва Фонду державного майна
у Деснянському районі м. Києва в ГУДК
України у м. Києві, згідно платіжного
доручення від 08.07.2009р. № 32 та платіжного
доручення від 05.08.2009р. №35.

Відповідно до ч.1 ст. 22 Закону України
«Про приватизацію невеликих державних
підприємства (малу приватизацію)» у
разі, якщо об'єктом приватизації є
нерухоме майно, право власності на
нього переходить до покупця після
державної реєстрації в установленому
законом порядку права власності на
придбаний об'єкт, яка здійснюється
після сплати в повному обсязі ціни
продажу об'єкта.

Державна реєстрація за Відповідачем-2
права власності на приміщення була
здійснена в установленому законом
порядку, записано в реєстрову книгу
№8П-17 за реєстровим №1019, що
підтверджується реєстраційним написом
на договорі купівлі-продажу.

Таким чином, свої зобов'язання за
договором купівлі-продажу щодо сплати
ціни продажу приміщення та
зобов'язання за законодавством щодо
необхідності державної реєстрації
права власності на приміщення
Відповідач-2 виконав в повному обсязі, а
тому правомірно набув права власності
на приміщення.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи
документи та досліджуючи в судовому
засіданні докази, Господарський суд
вважає позовні вимоги такими, що не
підлягають задоволенню з наступних
підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203
цього кодексу. Зміст правочину не
повинен суперечити положенням також
інших, крім актів цивільного
законодавства, нормативно-правових
актів, прийнятих відповідно до
Конституції України (статті 1, 8
Конституції України), а відповідність
чи невідповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватися судом
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Законодавством встановлено, що
вирішуючи спори про визнання
правочинів недійсними, суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону; додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Постановою пленуму Верховного
суду України № 9 від 6 листопада 2009 року
зазначено, відповідно до частини
першої ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено, у зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину (статті 205- 210, 640 ЦК України,
тощо).

Фактичні обставини справи та докази на
їх підтвердження свідчать про те, що
прокурор необґрунтовано стверджує про
протиправність укладання спірного
договору купівлі - продажу приміщення
шляхом викупу від 10.06.2009 року, оскільки
за його змістом вбачається що він
укладений на підставі вільного
волевиявлення, не суперечить
законодавству, не порушує права і
охоронювальні законом інтереси
громадян або суб'єктів господарювання,
сторони досягли істотних його умов, а
тому, в розумінні вимог ст. 638, 655 - 697 ЦК
України, та вимог ст. ст. 180, 181 ГК України
він вважається укладеним, а саме, подія
та прагнення сторін на його укладення
відбулося.

Пунктом 5 ст. 27 Закону України «Про
приватизацію державного майна»
передбачено, що на вимогу однієї із
сторін договір купівлі-продажу може
бути розірвано або визнано недійсним
за рішенням суду в разі невиконання
іншою стороною зобов'язань,
передбачених договором купівлі -
продажу, у визначені строки.

Відповідно до ч. 6 ст. 29 Закону України
«Про приватизацію державного майна»
порушення встановленого
законодавством порядку приватизації
або прав покупців є підставою для
визнання недійсним договору купівлі -
продажу об'єкта приватизації в порядку,
передбаченому законодавством України.

Інших підстав для визнання договорів
купівлі - продажу об'єкта приватизації
ніж визначені наведеними статтями
приватизаційне законодавство не
містить.

Суд погоджується з твердженнями
відповідача-2 про те, що органи
приватизації, як органи публічної
влади, мали виключні повноваження щодо
встановлення умов приватизації та
ухвалення необхідних для їх проведення
актів, не погоджують своїх дій та
рішень з покупцями, які не мали і не
могли мати можливості перевіряти
правильність їх рішень та зобов'язані
були дотримуватись встановлених умов
та порядку приватизації. Таким чином,
Відповідач-2 не мало можливості
перевірити правильність рішень
органів приватизації, як органів
публічної влади.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини», суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію («Конвенція
про захист прав людини і
основоположних свобод») та практику
Суду (Європейського суду з прав людини
та Європейської комісії з прав людини)
як джерело права.

У рішенні від 24 червня 2003 року у справі
«Стретч проти Об'єднаного Королівства»
Європейський суд з прав людини
зазначив: «наявність порушень з боку
органу публічної влади при укладенні
договору щодо майна не може бути
підставою для позбавлення цього майна
іншої особи, яка жодних порушень не
вчинила». У цій справі Європейський суд
дійшов висновку про те, що, оскільки
особу позбавили права на його майно
лише з тих підстав, що порушення були
вчинені з боку публічного органу, а не
громадянина, в такому випадку мало
місце "непропорційне втручання у право
заявника на мирне володіння своїм
майном та, відповідно, відбулось
порушення статті 1 «Першого протоколу
Конвенції». Тобто визнання недійсними
рішення публічного органу та договору,
згідно яких майно отримане у власність
від держави, та подальше позбавлення
цього права на підставі того, що
державний орган порушив закон, є
неприпустимим та незаконним.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

У наведеній справі Європейський суд з
прав людини дійшов висновку, що
оскільки особу позбавили права на його
майно лише з тих підстав, що порушення
були вчинені з боку публічного органу,
а не громадянина, в такому випадку мало
місце «непропорційне втручання у право
заявника на мирне володіння своїм
майном та, відповідно, відбулось
порушення статті 1 Першого протоколу
Конвенції». Виходячи із підтверджених
матеріалами справи обставин
приватизації спірного об'єкту та умов
оспорюваного договору купівлі-продажу,
відповідач-2 правомірно очікував на
набуття права власності в значенні
статті 1 Першого протоколу до
Конвенції.

Абзацом 22 Постанови Верховного Суду
України від 14.03.2007р. у справі № 21-8во07
„ Про аспекти розгляду справ про
приватизацію майна " визначено, що самі
по собі допущені органами публічної
влади порушення при визначенні умов і
порядку приватизації не можуть бути
безумовною підставою для визнання
приватизаційних договорів недійсними,
повернення приватизованого майна
державі, порушуючи право власності
покупця, якщо вони не допущені в
наслідок винної, протиправної
поведінки самого покупця.

Аналогічну правову позицію наведено в
постановах Вищого господарського суду
України від 02.03.12 у справі № 36/310, від
21.07.10 у справі № 8/19пд.

З огляду на зазначене, наведені
прокурором обставини не дають підстав
для висновку про незаконність
проведеної приватизації спірного
майна, шляхом його викупу, та як
наслідок не свідчать про наявність
підстав для визнання договору
купівлі-продажу такого майна
недійсним, а тому в задоволенні позову
в наведеній частині необхідно
відмовити.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 316 Цивільного
кодексу України, правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень ст. 328
Цивільного кодексу України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

За змістом ст.ст. 22, 23 Закону України
"Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)" (в
редакції, чинній на момент укладання
оскаржуваного договору) право
власності на державне майно
підтверджується договором
купівлі-продажу, який укладається між
покупцем та уповноваженим
представником відповідного органу
приватизації, а також актом
приймання-передачі зазначеного майна.

Право власності відповідача-2 на спірне
майно підтверджується договором
купівлі-продажу нежитлових приміщень
від 10.06.2009р., посвідченим приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрованим в реєстрі за № 1293,
державна реєстрація права власності на
приміщення за відповідачем-2
підтверджується реєстраційним написом
на договорі купівлі-продажу.

Оскільки, судом не встановлено
наявності підстав для задоволення
позову в частині визнання недійсним
договору купівлі-продажу спірного
майна, то підстави для задоволення
позову в частині витребування спірних
приміщень у комунальну власність
територіальної громади міста Києва
також відсутні.

Що стосується заявлених
представниками відповідачів клопотань
про застосування строків позовної
давності до позовних вимог Першого
заступника прокурора Деснянського
району міста Києва в інтересах держави
в особі Київської міської ради та
Департаменту комунальної власності
міста Києва виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації), суд
зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу (ст. 256 Цивільного
кодексу України). Статтею 257 Цивільного
кодексу України визначено, що загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
(стаття 261 Цивільного кодексу України).

Пунктами 3 та 4 статті 267 Цивільного
кодексу України визначено, що позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним поданням 50
народних депутатів України щодо
офіційного тлумачення окремих
положень частини першої статті 4
Цивільного процесуального кодексу
України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про
охоронюваний законом інтерес)
визначено, що поняття "охоронюваний
законом інтерес", що вживається в
частині першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки
прав та охоронюваних законом інтересів
позивачів щодо спірного майна, про
захист яких він просить суд у позові,
відповідачами не порушено, і суд
відмовляє позивачам у позові по суті в
зв'язку з безпідставністю позовних
вимог, питання порушення строку
позовної давності (за даних обставин)
не впливає на суть винесеного рішення і
відповідно, строк позовної давності, як
спосіб захисту саме порушеного права,
при вирішенні даного спору
застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України та матеріалів справи, суд
дійшов висновку про те, що позовні
вимоги Першого заступника прокурора
Деснянського району міста Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради та Департаменту
комунальної власності міста Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) є необгрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки в силу вимог п. 11 ч. 1 ст. 1
Закону України " Про судовий збір " від
сплати судового збору звільняються,
зокрема, органи прокуратури - при
здійсненні представництва інтересів
громадян або держави в суді, та позовні
вимоги прокурора не задоволені, то на
підставі ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір не відшкодовується та не
стягується в Державний бюджет України.

Керуючись ст. 49, п.6 ст.80, ст.ст. 82-85 ГПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 85
Господарського процесуального
кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 93 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 04.04.2014р.

Суддя
І.І.Борисенко