КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2014 р. Справа№
5011-58/15370-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорної Л.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Смірнової Л.Г.

при секретарі Громак В.О.

за участю представників сторін: від
позивача - не з'явився;

від відповідача - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «Консультаційне бюро
НТТ»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 25.11.2013 р.

по справі № 5011-58/15370-2012 (головуючий
суддя - Блажівська О.Є.,

судді Босий В.П., Літвінова М.Є.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Консультаційне бюро
НТТ»

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Евровест»

про визнання недійсним договору на
виконання № БВ-037-02 від 25.04.012 р.

та додаткової угоди

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 25.11.2013 р. у задоволені позову
відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
товариство з обмеженою
відповідальністю «Консультаційне бюро
НТТ» звернулось до Київського
апеляційного господарського суду із
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського
суду міста Києва від 25.11.2013 р. у
справі №5011-58/15370-2012 та прийняти нове
рішення, яким визнати недійсним
договір на виконання №БВ-037-12 від 25.04.2012
р. та додаткову угоду про внесення змін.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.01.2014р.
апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Консультаційне бюро НТТ» прийнято до
провадження.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 19.02.2014 р.,
враховуючи перебування судді
Смірнової Л.Г. у відпустці, змінено
склад колегії та сформовано колегію у
складі: головуюча Чорна Л.В., судді
Гончаров С.А., Тищенко О.В.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 26.03.2014 р.,
враховуючи перебування суддів
Гончарова С.А. та Тищенко О.В. у
відпустці, змінено склад колегії та
сформовано колегію у складі: головуюча
Чорна Л.В., судді Іоннікова І.А. та
Смірнова Л.Г.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Еровест» заперечує
проти апеляційної скарги та просить
справу розглядати без участі
представника (заперечення на
апеляційну скаргу /т. 2, а.с. 88/). В судове
засідання 26.04.2013 р. представник
відповідача не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, про час та
місце розгляду справи належним чином
повідомлений.

Від ТОВ «Консультаційне бюро НТТ»
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи у зв'язку із зайнятістю
представника.

Слід зазначити, що апелянт жодного разу
не направив у судове засідання свого
представника, а в матеріалах справи
наявні документально не обґрунтовані
клопотання про відкладення.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

При цьому слід зазначити, що
законодавство України, в тому числі
Господарський процесуальний кодекс
України, не зобов'язує й сторону у
справі, зокрема позивача, з'ясовувати
фактичне місцезнаходження іншої
сторони (сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно зі статтею 93
Цивільного кодексу України) та
зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
цю юридичну особу.

Згідно із п.3.9.2 Постанови № 18 від 26.12.2011
р. Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Разом з цим, мають місце заявлення
численних необґрунтованих відводів
суддям господарських судів,
нез'явлення представників учасників
судового процесу в судові засідання
без поважних причин та без
повідомлення причин, подання
необґрунтованих клопотань про
вчинення судом процесуальних дій,
подання зустрічних позовів без
дотримання вимог Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК), одночасного оскарження судових
рішень в апеляційному і в касаційному
порядку, подання апеляційних та
касаційних скарг на судові акти, які не
можуть бути оскаржені, тощо.

Подібна практика, спрямована на
свідоме невиправдане затягування
судового процесу, порушує права інших
учасників судового процесу та
суперечить вимогам статті 6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року,
учасником якої є Україна, стосовно
права кожного на розгляд його справи
судом упродовж розумного строку.

Водночас згідно з частиною третьою
статті 22 ГПК сторони зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Зловживанням процесуальними правами
слід вважати також і подання
учасниками судового процесу клопотань
(заяв) про вчинення господарським судом
не передбачених ГПК процесуальних дій,
а так само подання апеляційних та
касаційних скарг щодо процесуальних
документів, яких взагалі не існує.

З урахуванням обставин справи
господарський суд може залишити
відповідне клопотання (заяву, скаргу)
без розгляду, приєднавши його (її) до
матеріалів справи і зазначивши про це в
описовій частині рішення, прийнятого
по суті справи (або в ухвалі, якою
закінчується розгляд справи).
(зазначене знайшло своє відображення у
інформаційному листі Вищого
господарського суду України від 15.03.2010
р. № 01-08/140 «Про деякі питання
запобігання зловживанню
процесуальними правами у
господарському судочинстві»).

За таких обставин клопотання позивача
про відкладення розгляду справи
задоволенню не підлягає, а справа
розглядається за відсутності
представників сторін, які належним
чином повідомлені.

Відповідно до ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються доводи та заперечення
сторін, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

25.04.2012 р. між товариством з обмеженою
відповідальністю «Консультаційне бюро
НТТ» (позивачем, покупець) та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Евровест»
(відповідачем, продавець), представлене
повіреним - товариством з обмеженою
відповідальністю «Інвестиційний
Радник» (брокер) був укладений договір
на виконання № БВ-037-12 (договір
купівлі-продажу цінних паперів), згідно
умов якого продавець (відповідач)
продає за посередництвом брокера і
передає, а покупець (позивач), придбає і
зобов'язується прийняти від сторони
продавця (відповідача) та оплатити
цінні папери на умовах, визначених
договором. /т. 1, а.с. 12-14/.

25.04.2012 р. на виконання даного договору
було складено акт приймання-передачі
цінних паперів. /т. 1, а.с. 15/.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Евровест»
(відповідач) на виконання умов
договору, передало 25 квітня 2012 року
цінні папери загальною вартістю 6 751 000,00
грн.

25.04.2012 р. між позивачем та відповідачем
було укладено додаткову угоду №1 до
договору на виконання № БВ-037-12, за якою
пункт 2.1. договору викладено у
наступній редакції: «розрахунки за
договором здійснюються на умовах
оплати після поставки шляхом
перерахування Покупцем грошових
коштів в розмірі суми договору
безпосередньо на банківський рахунок
Продавця. Оплата цінних паперів
здійснюється Покупцем до 25 квітня 2012
року включно. Тут і далі за текстом
скрізь під датою платежу вважається
дата зарахування повної, визначеної
договором, суми грошових коштів на
банківський рахунок
сторони-одержувача». /т.1, а.с. 16/.

Як встановлено судом першої інстанції
і зазначене підтверджується матеріали
справи, оспорюваний договір на
виконання №БВ-033-12 (договір
купівлі-продажу цінних паперів) від
19.04.2012 р. підписаний від імені позивача
директором Базилевич В.М., та
скріплений печатками сторін.

Статутом позивача передбачено, що
укладання будь-яких договорів на суму,
що перевищує 50 000,00 грн. здійснюється за
згодою Загальних Зборів Учасників
Товариства. (п.п.15 п. 8.2.11 Статуту
товариства з обмеженою
відповідальністю «Консультаційне бюро
НТТ»).

На загальних зборах учасників ТОВ
«Консультаційне бюро НТТ» 25.04.2012 р.
вирішено придбати у ТОВ «Евровест»
цінні папери, а саме: векселі емітовані
ТОВ «Кепітал Лайн» №№ АА 2071674, АА 2071315
загальною вартістю 6 751 000,00 грн. та
надати попередню згоду Директору
Товариства на вчинення від імені
Товариства усіх дій та правочинів,
необхідних для укладення та підписання
договору купівлі-продажу цінних
паперів № БВ-037-12, в тому числі
самостійно визначати усі істотні умови
договору, а також вносити зміни та
доповнення до нього. Копія
відповідного протоколу загальних
зборів учасників №25/04/12 міститься у
матеріалах справи. /т. 1, а.с. 97/.

Таким чином, спірний договір з боку
позивача підписано уповноваженою
особою, що спростовує твердження
апелянта про підписання договору
директором з перевищенням.

Згідно до частини 2 статті 16 Цивільного
кодексу України одним із способів
захисту цивільного права може бути
зокрема, визнання правочину недійсним.

В силу статті 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного
кодексу України. Недійсним також є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин).

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За статтею 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (п. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009р. № 9, судам необхідно
враховувати, що згідно із статтями 4, 10
та 203 ЦК зміст правочину не може
суперечити ЦК, іншим законам України,
які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.
Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).
Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Крім того, згідно п. 2.1 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»,
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до частини 2 статті 207
Цивільного кодексу України правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюються печатками.

Таким чином, враховуючи наявність
повноважень директора на укладення
договору, відсутні підстави для
задоволення позовних вимог.

Щодо нелегітимності протоколу
загальних зборів учасників №25/04/12, то
доказів оскарження або визнання
недійсним у встановленому
законодавством порядку, як до суду
першої, так і до суду апеляційної
інстанції не надано.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
господарським судом першої інстанції
правильно застосовано норми
матеріального та процесуального права,
повно з'ясовано та доведено обставини,
що мають значення для справи, зроблені
висновки відповідають дійсним
обставинам справи.

Доводи наведені в апеляційній скарзі
колегією суддів до уваги не
приймаються з огляду на те, що вони є
необґрунтованими та такими, що
спростовуються матеріалами справи.

За наведених у даній постанові
обставин, колегія суддів дійшла
висновку, що відсутні підстави для
зміни чи скасування рішення
Господарського суду міста Києва від
25.11.2013 р. у справі № 5011-58/15370-2012.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста
Києва від 25.11.2013 р. у справі №5011-58/15370-2012
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

2. Матеріали справи №5011-58/15370-2012
повернути до Господарського суду міста
Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам у
справі.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Головуючий суддя
Л.В. Чорна

Судді
І.А. Іоннікова

Л.Г. Смірнова