ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року Справа № 5010/348/2012-2/23
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Ткаченко Н.Г. (головуючого), Катеринчук
Л.Й. (доповідача), Коробенка
Г.П.розглянувши касаційну скаргу
фізичної особи - підприємця ОСОБА_4на
постанову та рішенняЛьвівського
апеляційного господарського суду від
28.11.2013 року господарського суду
Івано-Франківської області від 08.10.2013
рокуу справі господарського суду№
5010/348/2012-2/23 Івано-Франківської області
за позовомфізичної особи - підприємця
ОСОБА_4до ПАТ "Івано-Франківська
МСПМК-1"про стягнення коштів на суму 79
749,82 грн.за відсутності явки у судове
засідання представників учасників
провадження у справі,

ВСТАНОВИВ :

27.03.2012 року фізична особа - підприємець
ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до
господарського суду
Івано-Франківської області з позовом
до ПАТ "Івано-Франківська МСПМК-1" (далі -
відповідача) про стягнення коштів на
суму 54 052, 50 грн. (46 640, 99 грн. інфляційних
втрат та 7 411, 51 грн. - 3% річних),
нарахованих на підставі частини 2
статті 625 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України) в період дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів відповідача-боржника на
суму визнаної господарським судом
конкурсної заборгованості відповідача
перед позивачем-кредитором (а.с. 2 - 13).

Ухвалою господарського суду
Івано-Франківської області від 30.03.2012
року порушено провадження у справі
№5010/348/2012-2/23 за цим позовом, справу
призначено до розгляду у судовому
засіданні на 19.04.2012 року, в якому
оголошено перерву до 24.04.2012 року (а.с. 1,
22).

24.04.2012 року відповідачем подано до
господарського суду заперечення на
позов, в якому він просить суд
відмовити у задоволенні позовних вимог
та клопоче про застосування наслідків
спливу позовної давності (а.с. 23).

Заявою від 24.04.2012 року позивач збільшив
розмір позовних вимог та просив суд
стягнути з відповідача 79 749, 82 грн., в
тому числі 69 628, 53 грн. інфляційних втрат
та 10 121, 29 грн. - 3% річних, нарахованих на
суму конкурсної заборгованості
боржника (відповідача у даній справі)
за період з моменту порушення
провадження у справі про банкрутство
до квітня 2012 року (а.с. 24 - 27).

В подальшому в судових засіданнях
неодноразово оголошувалася перерва та
відкладався розгляд справи (а.с. 29, 33, 37).

Ухвалою господарського суду
Івано-Франківської області від 07.06.2012
року провадження у даній справі
зупинено до розгляду скарги позивача
на дії керуючого санацією у справі про
банкрутство відповідача (а.с. 46);
ухвалою суду від 01.10.2013 року
провадження у справі поновлено та
призначено її розгляд на 08.10.2013 року
(а.с. 50).

Рішенням господарського суду
Івано-Франківської області від 08.10.2013
року (суддя Круглова О.М.) позов
задоволено частково, стягнено з
відповідача на користь позивача 9 433, 09
грн. інфляційних, 3 655, 11 грн. - 3% річних та
282, 36 грн. судового збору, в решті позову
відмовлено, стягнено з позивача в дохід
Державного бюджету України 1 720, 50 грн.
судового збору (а.с. 87 - 89). Суд першої
інстанції дійшов висновку про
підставність нарахування позивачем
інфляційних втрат та 3% річних на суму
конкурсної заборгованості відповідача
згідно частини 2 статті 625 ЦК України,
однак, зменшив суму позовних вимог (з
врахуванням заяви про її збільшення),
що підлягає стягненню на користь
позивача, здійснивши власний
арифметичний розрахунок інфляційних
втрат з огляду на встановлення
обставин необґрунтованого виключення
позивачем при проведенні їх розрахунку
періодів, в яких мала місце дефляція, а
також за клопотанням відповідача
застосував до спірних правовідносин
наслідки спливу позовної давності (а.с.
87 - 89).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до Львівського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просив
рішення суду першої інстанції від
08.10.2013 року в частині розподілу
судового збору змінити, прийняти
власне рішення про стягнення з
відповідача в дохід Державного бюджету
України 1 720, 50 грн. судового збору,
змінити оскаржуване рішення в частині
часткового задоволення позовних вимог
про стягнення з відповідача
інфляційних втрат та 3% річних, та
прийняти нове, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі, судові
витрати, пов'язані з розглядом
апеляційної скарги, покласти на
відповідача. Скаржник зазначив про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм ЦК України про позовну
давність та невідповідність висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам
справи.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 28.11.2013 року
(колегія суддів у складі: головуючий
суддя - Орищин Г.В., судді: Бойко С.М.,
Галушко Н.А.) апеляційну скаргу
залишено без задоволення, а рішення
господарського суду
Івано-Франківської області від 28.11.2013
року у даній справі - без змін з тих же
підстав, стягнено з позивача в дохід
Державного бюджету України 860, 25 грн.
судового збору за подання апеляційної
скарги (а.с. 113 - 119).

Не погоджуючись з винесеною
постановою, позивач звернувся до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
постанову апеляційного господарського
суду від 28.11.2013 року та рішення суду
першої інстанції від 08.10.2013 року в
частині розподілу судового збору
змінити, прийнявши власне рішення про
стягнення з відповідача в дохід
Державного бюджету України 1 720, 50 грн.
судового збору, оскаржувані судові
рішення в частині часткового
задоволення позовних вимог щодо
стягнення з відповідача інфляційних
втрат та 3% річних змінити, та прийняти
нове, яким задовольнити позовні вимоги
в повному обсязі, аргументуючи
порушенням судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, зокрема, статті
129 Конституції України, статей 257, 263, 264,
625 ЦК України, статей 1, 12 Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
(в редакції, чинній до 19.01.2013 року),
статті 49 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України).

Скаржник зазначив про
необґрунтованість висновків судів про
відмову у задоволенні позову в частині
стягнення з відповідача інфляційних
втрат, нарахованих в період з 02.03.2004
року по 01.04.2009 року, та 3% річних,
нарахованих в період з 02.03.2004 року по
27.03.2009 року, з підстав пропуску строку
позовної давності. На думку позивача, з
моменту введення мораторію на
задоволення вимог кредиторів у справі
про банкрутство
підприємства-відповідача ухвалою суду
від 02.03.2004 року зупинився перебіг
строку позовної давності як щодо
стягнення конкурсних вимог позивача,
внесених до реєстру вимог кредиторів
боржника, так і щодо стягнення
нарахованих позивачем за несвоєчасне
погашення відповідачем конкурсного
зобов'язання інфляційних втрат та 3%
річних, як складової частини основного
зобов'язання.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України, переглянувши у
касаційному порядку постанову
апеляційного господарського суду від
28.11.2013 року та рішення суду першої
інстанції від 08.10.2013 року на підставі
встановлених фактичних обставин
справи, вивчивши матеріали справи,
перевіривши застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
обговоривши доводи касаційної скарги,
дійшла висновку про наявність правових
підстав для часткового задоволення
касаційної скарги, виходячи з такого.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Аналогічна правова норма
передбачена частиною 1 статті 193
Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 599 ЦК України,
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно зі статтями 610, 611 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). У разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Відповідно до статті 625 ЦК України
передбачено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Статтями 256, 257 ЦК України передбачено,
що позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 263 ЦК
України, перебіг позовної давності
зупиняється, зокрема, у разі
відстрочення виконання зобов'язання
(мораторій) на підставах, встановлених
законом. У разі виникнення обставин,
встановлених частиною першою цієї
статті, перебіг позовної давності
зупиняється на весь час існування цих
обставин. Від дня припинення обставин,
що були підставою для зупинення
перебігу позовної давності, перебіг
позовної давності продовжується з
урахуванням часу, що минув до його
зупинення.

Відповідно до статей 1, 12 Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
(в редакції, чинній до 19.01.2013 року),
мораторій на задоволення вимог
кредиторів - це зупинення виконання
боржником, стосовно якого порушено
справу про банкрутство, грошових
зобов'язань і зобов'язань щодо сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів), термін виконання яких настав
до дня введення мораторію, і припинення
заходів, спрямованих на забезпечення
виконання цих зобов'язань та
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів),
застосованих до прийняття рішення про
введення мораторію. Мораторій на
задоволення вимог кредиторів
вводиться одночасно з порушенням
провадження у справі про банкрутство,
про що зазначається в ухвалі
господарського суду. Дія мораторію
припиняється з дня припинення
провадження у справі про банкрутство.

Отже, з моменту введення мораторію на
задоволення вимог кредиторів у справі
про банкрутство зупиняється перебіг
позовної давності щодо стягнення з
боржника конкурсної заборгованості
перед кредиторами, а також нарахованих
на її суму інфляційних втрат та річних
за користування боржником грошовими
коштами кредиторів на підставі частини
2 статті 625 ЦК України, які є складовою
частиною основного зобов'язання.
Зазначене роз'яснено пунктом 5.3.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" №10 від 29.05.2013
року.

Згідно з частиною 1 статті 33 та частиною
1 статті 34 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до частин 1, 2 статті 101 ГПК
України, у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, ухвалою господарського суду
Івано-Франківської області від 02.03.2004
року у справі №Б-14/33-13 порушено
провадження у справі про банкрутство
ПАТ "Івано-Франківська МСПМК-1" (боржник,
відповідач у даній справі); ухвалою
місцевого господарського суду від
03.03.2006 року у цій же справі визнано
грошові вимоги фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 (позивач у
даній справі) до боржника на суму 43 069, 32
грн. з віднесенням їх до четвертої
черги задоволення (а.с. 13).

Судами встановлено, що грошові вимоги
позивача, як конкурсного кредитора
боржника, частково погашено
відповідачем на загальну суму 21 534, 51
грн., що підтверджується платіжними
документами, копії яких додано до
матеріалів справи (а.с. 77). Решта суми
конкурсних грошових вимог позивача на
суму 21 534, 81 грн. відповідачем не
погашено.

Зазначене стало підставою для
нарахування позивачем на суму
непогашеної конкурсної заборгованості
відповідача за період з моменту
порушення справи про банкрутство до
квітня 2012 року включно інфляційних
втрат на суму 69 628, 53 грн. та 3% річних на
суму 10 121, 29 грн., всього на суму 79 749,82
грн. та звернення до суду з позовом про
стягнення зазначених грошових коштів з
боржника (а.с. 2-14, 24).

Розглянувши позовні вимоги, суд першої
інстанції дійшов висновку про те, що
нарахування позивачем інфляційних
втрат та 3% річних на суму основного
боргу (конкурсних вимог позивача,
внесених до реєстру вимог кредиторів
боржника), виконання якого прострочив
відповідач відповідає нормам частини 2
статті 625 ЦК України.

При цьому, встановивши обставини
пропуску позивачем строку позовної
давності для пред'явлення позову в
частині стягнення з відповідача
інфляційних втрат та 3% річних,
нарахованих поза межами трирічного
строку, останнім днем якого є день
звернення позивача до суду з позовом,
встановивши факт заявлення
відповідачем клопотання про
застосування наслідків спливу
позовної давності, а також обставини
завищення позивачем заявленої до
стягнення суми інфляційних втрат, у
зв'язку з неврахуванням при їх
розрахунку періодів, коли мала місце
дефляція, суд першої інстанції,
здійснив власний арифметичний
перерахунок суми позовних вимог та
дійшов висновку про часткове
задоволення позову (а.с. 78 - 84).

Переглянувши справу в повному обсязі,
апеляційний суд погодився з висновками
суду першої інстанції за результатами
розгляду спору по суті та не знайшов
правових підстав для зміни чи
скасування прийнятого у справі рішення
від 08.10.2013 року.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України не погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій
згідно оскаржуваних судових рішень та
вважає їх передчасними з огляду на
таке.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами, позивач розрахував
інфляційні втрати та 3% річних на суму
непогашеної боржником конкурсної
заборгованості за період з моменту
порушення справи про банкрутство
підприємства-відповідача ухвалою суду
від 02.03.2004 року у справі №Б-14/33-13
(№Б-14/33-13/96-21/49-23/65-21/62-23/21) до квітня 2012
року включно. Зазначеною ухвалою суду
також введено мораторій на задоволення
вимог кредиторів боржника.

Ухвалою господарського суду
Івано-Франківської області від 01.10.2012
року у справі про банкрутство
підприємства-відповідача провадження
у справі припинено на підставі частини
4 статті 40 Закону про банкрутство (в
редакції, чинній до 19.01.2013 року) у
зв'язку із затвердженням звіту
керуючого санацією та відновленням
платоспроможності боржника.

Відтак, одночасно з припиненням
провадження у справі про банкрутство
відповідача ухвалою суду від 01.10.2012
року припинив дію мораторій на
задоволення вимог кредиторів боржника
та було поновлено перебіг позовної
давності по грошових зобов'язаннях, за
якими було визнано конкурсні грошові
вимоги у справі про банкрутство.

А отже, до вимог про стягнення
інфляційних втрат та річних за період
дії мораторію у справі про банкрутство,
нарахованих на суму незадоволених
вимог конкурсного кредитора, не можуть
застосовуватися положення про позовну
давність, оскільки такі вимоги є
складовою частиною основного
зобов'язання, перебіг строків позовної
давності по якому було зупинено
введенням мораторію.

З огляду на таке, висновки судів
попередніх інстанцій про можливість
застосування позовної давності до
спірних вимог є помилковими та такими,
що прийняті з порушенням пункту 2
частини 1 статті 263 ЦК України.

Також колегія суддів касаційного суду
зазначає про невірний розрахунок судом
першої інстанції суми судового збору,
яка підлягала до сплати позивачем при
зверненні до господарського суду з
позовом у даній справі.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернувся до суду з позовом
27.03.2012 року, що підтверджується
відтиском штампа вхідної
кореспонденції господарського суду
Івано-Франківської області (вх. №786 від
27.03.2012 року), тому ставку судового збору
за подання позовної заяви необхідно
обчислювати виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати, який
було встановлено Законом України "Про
Державний бюджет України на 2012 рік"
станом на 1 січня 2012 року (а.с. 2 - 6).

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами, одночасно із
поданням позовної заяви позивачем
заявлено клопотання про відстрочення
сплати судового збору до ухвалення
судового рішення у справі у зв'язку із
скрутним матеріальним становищем (а.с.
7).

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2012 рік"
№4282-VI від 22.12.2011 року, розмір
мінімальної заробітної плати станом на
01.01.2012 року становив 1 073 грн. Отже, сума
судового збору, що підлягала до сплати
позивачем за подання позову ціною 79 749,82
грн. (з врахуванням заяви про
збільшення позовних вимог) становить 1
609, 50 грн. (1 073 грн. * 1,5).

Однак, розраховуючи ставку судового
збору за подання позовної заяви у даній
справі, суд першої інстанції виходив з
розміру мінімальної заробітної плати
станом на 1 січня 2013 року.

З огляду на таке, колегія суддів Вищого
господарського суду України вважає, що
постанову апеляційного суду від 28.11.2013
року та рішення суду першої інстанції
від 08.10.2013 року у даній справі необхідно
скасувати, як такі що прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

При новому розгляді справи суду
необхідно врахувати зазначені приписи
цивільного законодавства України про
позовну давність та норми
законодавства України про банкрутство,
повно та об'єктивно дослідити
обґрунтованість заявлених позивачем
до стягнення грошових коштів,
нарахованих на суму непогашеної
конкурсної заборгованості
відповідача-боржника в період дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів, перевірити правильність
розрахунку спірних грошових сум та з
огляду на встановлене дійти висновку
про наявність правових підстав для
задоволення позову (повністю або
частково), або відмову у його
задоволенні.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу фізичної особи
- підприємця ОСОБА_4 задовольнити
частково.

2. Постанову Львівського
апеляційного господарського суду від
28.11.2013 року та рішення господарського
суду Івано-Франківської області від
08.10.2013 року у справі №5010/348/2012-2/23
скасувати.

Справу №5010/348/2012-2/23 направити на
новий розгляд до господарського суду
Івано-Франківської області.

Головуючий
Н.Г. Ткаченко

Судді
Л.Й. Катеринчук

Г.П. Коробенко