ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2014 р.Справа № 922/337/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання
Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ветсинтез", м.Харків
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ветеринарна
торгівельна мережа", м.Харків про
визнання недійсним договору за участю
представників:

позивача - не з'явився

відповідача - Благої Н.А. (довіреність
№б/н від 24 грудня 2013 року)

ВСТАНОВИВ:

04 лютого 2014 року позивач, товариство з
обмеженою відповідальністю
"Ветсинтез", звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
№3/1113, укладеного 07 листопада 2013 року з
товариством з обмеженою
відповідальністю "Ветеринарна
торгівельна мережа" (відповідачем).
Заявлену вимогу обґрунтував тим, що
спірний договір не відповідає вимогам
ч.3 ст.203 та ч.1 ст.215 Цивільного кодексу
України. Крім того, позивач просив суд
покласти судові витрати на
відповідача.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 06 лютого 2014
року було прийнято вищевказану позовну
заяву до розгляду. Провадження у справі
було порушено та призначено до
розгляду у відкритому судовому
засіданні на 18 лютого 2014 року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 18 лютого 2014
року було відкладено розгляд справи на
11 березня 2014 року.

11 березня 2014 року позивач надав через
канцелярію суду клопотання (вх.№7927), в
якому просив суд розглянути справу без
участі свого представника. Судом було
досліджено надане клопотання та
прийнято до розгляду.

Також, 11 березня 2014 року представник
відповідача надав через канцелярію
суду відзив (вх.№7976) на позов, в якому
заперечував проти позовних вимог,
оскільки при укладанні спірного
договору сторонами було погоджено усі
істотні умови та відповідний договір
було укладено без порушень норм
чинного законодавства. Судом було
досліджено відповідний позов та
долучено до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 11 березня 2014
року було відкладено розгляд справи на
25 березня 2014 року.

Позивач у відкрите судове засідання 25
березня 2014 року свого представника не
направив. Про час та місце проведення
судового засідання був повідомлений
належним чином, що підтверджується
поштовим повідомленням від 20 березня
2014 року.

Представник відповідача у відкритому
судовому засіданні 25 березня 2014 року
проти позовних вимог заперечував з
мотивів, викладених у відзиві.

Враховуючи те, що норми ст.65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що в межах
наданих йому повноважень створені
належні умови для надання сторонами
доказів та здійснені всі необхідні дії
щодо витребування додаткових доказів,
а тому вважає за можливе розглядати
справу за наявними в ній і додатково
поданими на вимогу суду матеріалами і
документами.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення проти них,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представника відповідача, встановив
наступне.

07 листопада 2013 року між товариством з
обмеженою відповідальністю "Ветсинтез"
(позивачем) та товариством з обмеженою
відповідальністю "Ветеринарна
торгівельна мережа" (відповідачем) було
укладено договір купівлі-продажу №3/1113.
Даний договір було підписано
повноважними представниками з обох
сторін та скріплено печатками.

Відповідно до умов договору, продавець
(відповідач) зобов'язався передати у
власність покупця (позивача) рідинний
хроматограф "Шимадзу LC-20A SPD-20-A" (товар), а
покупець, в свою чергу, зобов'язався
прийняти відповідний товар та оплатити
його.

Пунктом 3.1 договору сторони погодили
загальну ціну договору, яка склала
998000,00 гривень.

Як вбачається зі змісту позовної заяви,
після укладання відповідного договору,
позивачу стало відомо, що даний товар
можливо отримати у інших
постачальників на 10-15 % дешевше ніж за
ціну, вказану у спірному договорі, у
зв'язку з чим останній звернувся до
суду з вимогою визнати спірний договір
недійсним, оскільки, на його думку,
порушено його право на отримання саме
того товару, що потрібен за
взаємовигідною ціною.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, суд дійшов висновку про відмову
у задоволенні позову, виходячи з
наступного.

Згідно із ч.1 ст.179 Господарського
кодексу України, майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і не
господарюючими суб'єктами -
юридичними особами на підставі
господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

При укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству (ч.4 ст.179 ГК
України).

Ціна є істотною умовою господарського
договору (ч.2 ст.189 ГК України).

Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов (ч.2 ст.180 ГК України).

Ціна у господарському договорі
визначається в порядку, встановленому
цим Кодексом, іншими законами, актами
Кабінету Міністрів України (ч.5 ст.180 ГК
України).

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Положеннями статті 204 Цивільного
кодексу України передбачено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК Укпаїни).

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до п.10.6 договору, після
підписання цього договору усі
попередні переговори, листування,
попередні угоди та протоколи про
наміри з питань, що так чи інакше
стосуються цього договору, втрачають
юридичну силу.

Крім того, суд звертає увагу позивача,
що він також підтвердив узгодженість
істотних умов своїми фактичними діями,
зокрема товар було поставлено на його
адресу, що підтверджується видатковою
накладною №12 від 20 листопада 2013 року та
податковою накладною (а.с.37-38), а також
частково сплатив за отриманий товар, що
підтверджується платіжним дорученням
№3678 від 13 листопада та банківською
випискою (а.с.40-41).

З урахуванням викладеного, дослідивши
матеріали справи та спірний договір,
суд не вбачає правових підстав для
визнання цього договору недійсним,
оскільки при його укладанні сторонами
були погоджені усі істотні умови, про
що свідчить скріплення спірного
договору печатками підприємств,
підписання його уповноваженими на те
особами та фактичне виконання з обох
сторін. Також, відповідний правочин не
суперечить нормам чинного
законодавства України, а тому суд
відмовляє у задоволенні даного позову.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд керується ст.ст.44, 49
Господарського процесуального кодексу
України, відповідно до яких судовий
збір покладається на позивача.

На підставі вищевикладеного та ст.ст.203,
204, 215, 629 Цивільного кодексу України,
ст.ст.179, 180, 189 Господарського кодексу
України, та керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 31 березня 2014
року.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/337/14