м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/1873/14 25.03.14За позовом ФОП
до ТОВ «Ерфол Стейт Групп"
про стягнення 38 322,81 грн.
Суддя Головатюк Л.Д.
Від позивача - ОСОБА_1
Від відповідача: не з`явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Позивач звернувся до господарського
суду м. Києва з позовною заявою про
стягнення з відповідача
заборгованості у зв"язку з неналежним
виконанням одноразових
договорів-заявок про наданя
транспортних послуг № 381 від 10.06.2013, № 473
від 19.06.2013, № 525 від 26.06.2013, № 564 від 02.07.2013,
№ 598 від 08.07.2013, № 808 від 13.08.2013 у розмірі
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 10.02.2014 порушено провадження у
справі № 910/1873/14 та призначено до
розгляду на 25.02.2014.
Представники сторін в судове засідання
25.02.2014р. не з'явилися, причин неявки суд
не повідомили, хоча про час та місце
розгляду були повідомлені належним
чином. Представник позивача через
канцелярію суду подав заяву про
розгляд справи без участі
представника. Розгляд справи
відкладено на 11.03.2014.
В судове засідання 11.03.2014р. прибув
представник позивача, надав пояснення
по суті справи та подав додаткові
докази по справі.
Представник відповідача в судове
засідання 11.03.2014р. не прибув, проте
через канцелярію господарського суду
м. Києва подав клопотання про
відкладення розгляду справи. Суд
задовольнив дане клопотання і відклав
розгляд справи на 25.03.2014.
Представник позивача в судове
засідання 25.03.2014 з'явився, надав
додаткові пояснення по суті справи.
Представник відповідача в судове
засідання 25.03.2014 не з'явився,
витребувані судом докази не подав,
причин неявки суд не повідомив, хоча
про час та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином, що
підтверджується відміткою на звороті
ухвали суду від 11.03.2014, а також
повідомленням про вручення поштового
уповноваженим представником 14.03.2014р.
Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" в разі, якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації - адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
Оскільки про час та місце судового
засідання позивач і відповідач були
належним чином повідомлені, на
підставі статті 75 Господарського
процесуального кодексу України справа
може бути розглянута за наявними в ній
Таким чином, суд приходить до висновку,
що сторони повідомлені про час та місце
судового розгляду належним чином, а
матеріали справи містять достатні
докази для її розгляду по суті.
В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

У судовому засіданні складено
протокол згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, заслухавши пояснення
представника позивача, Господарський
суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Напротязі червня-серпня між фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі
позивач, перевізник) та товариством з
обмеженою відповідальністю "Ерфол
Стейт Групп"(далі відповідач, замовник)
неодноразово укладались типові разові
договори-заявки про надання
транспортно-експедиторських послуг з
перевезення вантажів автомобільним
транспортом (далі договори-заявки).

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про
транспортно-експедиторську
діяльність" за договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

Як свідчать матеріали справи
відповідно до наданих відповідачем
заявок:

- від 10.06.2013 № 381 позивач вантажним
автомобілем Рено, держ. номер НОМЕР_1,
причіпом СВ 4354 ХХ здійснив перевезення
переданого відповідачем вантажу по
маршруту м. Київ (Україна) до пункту
призначення - м. Мінськ (Білорусія) та
видав його.

- від 19.06.2013 № 473 позивач вантажним
автомобілем ДАФ держ. номер НОМЕР_2,
причіпом СВ 6076 ХХ здійснив перевезення
переданого відповідачем вантажу по
маршруту м. Чернігів (Україна) до пункту
призначення - м. Мінськ (Білорусія) та
видав його.

- від 26.06.2013 № 525 позивач вантажним
автомобілем Рено, держ. номер НОМЕР_1,
причіпом СВ 4354 ХХ здійснив перевезення
переданого відповідачем вантажу по
маршруту м. Київ (Україна) до пункту
призначення - м. Мінськ (Білорусія) та
видав його.

- від 02.07.2013 №564 позивач вантажним
автомобілем ДАФ держ. номер НОМЕР_2,
причіпом СВ 6076 ХХ здійснив перевезення
переданого відповідачем вантажу по
маршруту м. Чернігів (Україна) до пункту
призначення - м. Мінськ (Білорусія) та
видав його.

- від 08.07.2013 №598 позивач вантажним
автомобілем Рено, держ. номер НОМЕР_1,
причіпом СВ 4354 ХХ здійснив перевезення
переданого відповідачем вантажу по
маршруту м. Київ (Україна) до пункту
призначення - м. Мінськ (Білорусія) та
видав його.

- від 13.08.2013. № 808 позивач вантажним
автомобілем ДАФ держ. номер НОМЕР_2,
причіпом СВ 6076 ХХ здійснив перевезення
переданого відповідачем вантажу по
маршруту м. Київ (Україна) до пункту
призначення - м. Мінськ (Білорусія) та
видав його.

Виконання вказаних перевезень
підтверджується наданими позивачем
заявками відповідача, відмітками у
міжнародних транспортних накладних та
підписаними сторонами (скріплені
печатками господарюючих суб"єктів)
актами здачі-приймання робіт (надання
послуг):

- CMR серії А № 034174 з печаткою
вантажоотримувача ТОВ «Євроторг» від
18.06.2013 та актом здачі-прийняття робіт №
ОУ-0000087 від 18.06.2013 на загальну суму 7200,00
грн.

- CMR серії А № 034191 з печаткою
вантажоотримувача ТДВ «Біттер групп»
від 27.06.2013 та актом здачі-прийняття
робіт № ОУ-0000093 від 25.06.2013 на загальну
суму 7700,00 грн.

- CMR серії А № 034186 з печаткою
вантажоотримувача ТОВ «Євроторг» від
02.07.2013 та актом здачі-прийняття робіт №
ОУ-0000098 від 03.07.2013 на загальну суму 7200,00
грн.

- CMR серії А №034159 з печаткою
вантажоотримувача ТДВ «Біттер групп»
від 11.07.2013 та актом здачі-прийняття
робіт № 0000101 від 12.07.2013 на загальну суму
7600,00 грн.

- CMR серії А № 034154 з печаткою
вантажоотримувача ТОВ «Євроторг» від
15.07.2013 та актом здачі-прийняття робіт №
ОУ-0000104 від 16.07.2013 на загальну суму 7200,00
грн.

- CMR серії А №034129 з печаткою
вантажоотримувача ТДВ «Біттер групп»
від 20.08.2013 та актом здачі-прийняття
робіт № 0000117 від 20.08.2013 на загальну суму
7700,00 грн.

Суд враховує, що Закон України "Про
автомобільний транспорт" та Правила
перевезення вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджені
наказом Мінтрансу України від 14.10.1997
№363, що зареєстрований в Міністерстві
юстиції України 20.02.1998 за №128/2568
визначають товарно-транспорту
накладну як обов"язковий документ, який
має оформлюватись при перевезенні
вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до пунктів 1, 11.1 даних Правил
товарно-транспортна накладна є
основним документом на перевезення
вантажів та єдиний для всіх учасників
транспортного процесу юридичний
документ, що призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, а
також для розрахунків за перевезення
вантажу та обліку виконаної роботи.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конвенції "Про
договір міжнародного автомобільного
перевезення вантажів" вантажна
накладна є первинним доказом укладання
договору перевезення, умов цього
договору і прийняття вантажу
перевізником.

Вказані ТТН позивач надав суду і суд їх
приймає у якості належного та
допустимого доказу виконання
перевезення позивачем.

Відповідно до пунктів 17 підписаних
сторонами договорів-заявок №381, №473, №
564, №808 замовник оплачує послуги
виконавця протягом 10-12 банківських
днів; договору-заявки №525 замовник
оплачує послуги виконавця протягом 14-16
банківських днів; договору-заявки № 598
замовник оплачує послуги виконавця
протягом 12-14 банківських днів після
отримання оригіналів документів-
рахунку , СМР, акту виконаних
робіт,тощо.

Відповідно до вищезгаданих
домовленостей позивач направив
відповідачу оригінали документів для
здійснення оплати, останній ці
документи отримав 26.06.2013, 04.07.2013., 11.07.2013,
19.07.2013, 29.07.2013 та 28.08.2013.

Відповідно до матеріалів справи
07.07.2013 та 26.11.2013 відповідачем було
здійснено часткову оплату за
перевезення вантажів у загальній сумі
6400,00 грн.

Однак, станом на день розгляду
справи заборгованість відповідачем
перед позивачем не погашена у повному
обсязі і становить 38 200,00 грн.

З метою досудового врегулювання
спору представником позивачем
відповідачу направлена претензія
25.11.2013 з вимогою добровільно сплатити
суму заборгованості. Однак, відповідач
суму заборгованості на момент подання
позовної заяви до господарського суду
не сплатив, відповіді не надав.

Відмова в оплаті - є відмовою у
виконанні взятих на себе за договором
зобов'язань, а це порушення умов
договору і прав позивача на отримання
узгоджених сум зобов'язання, що
зумовило звернення останнього до суду
із вимогою про зобов'язання примусово
сплатити суми грошового зобов'язання.

Таким чином, у відповідача виникла
заборгованість перед відповідачем за
порушення заявки в частині оплати
отриманих послуг у розмірі 38 200,00 грн.

Внаслідок укладення договорів-заявок
між сторонами згідно ст. 11 ЦК України,
виникли цивільні права та обов'язки.
Оскільки між сторонами по справі
склалися господарські правовідносини,
то до них слід застосовувати положення
ГК України як спеціального акту
законодавства, що регулює
правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193
ГК України до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття
договору, яким є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором. Зміст договору
становлять умови (пункти) визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства (ст.
628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є
обов'язковим до виконання сторонами, а
отже умови договору, укладеного між
сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт
господарського зобов'язання повинен
вчинити певну дію на користь іншого
суб'єкта, а інший суб'єкт має право
вимагати від зобов'язаної сторони
виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори). Зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом. Усно можуть вчинятися
правочини, які повністю виконуються
сторонами у момент їх вчинення, за
винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Зазначене також кореспондується зі
ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до
яких зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530
Цивільного кодексу України, якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

У відповідності до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка
закріплює свободу договору, сторони
мають право як врегулювати у договорі
свої відносини, які не врегульовані
цими актами, так і відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін. Зміна ціни після
укладення договору допускається у
випадках і на умовах, встановлених
договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
всій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності і
справедливості.

Оцінюючи обставини справи, суд
виходить з того, що між сторонами спору
склалися правовідносини щодо надання
послуг, зокрема експедирування.

Виходячи з приписів частини 1 статті
929 ЦК України, одна сторона (експедитор)
зобов'язується за плату і за рахунок
другої сторони (клієнта) виконати або
організувати виконання визначених
договором послуг, пов'язаних з
перевезенням вантажу.

Відповідно до частини 1 статті 53
Закону України "Про автомобільний
транспорт", організацію міжнародних
перевезень пасажирів і вантажів
здійснюють перевізники відповідно до
міжнародних договорів України з питань
міжнародних автомобільних перевезень,
яким, зокрема, є Конвенція про договір
міжнародного дорожнього перевезення
вантажів (КДГІВ) від 19.05.1956 (далі -
Конвенція), яка була ратифікована
Україною Законом "Про приєднання
України до Конвенції про договір
міжнародного автомобільного
перевезення вантажів" від 01.08.2006.

Статтею 1 Конвенції передбачено, що ця
Конвенція застосовується до будь-якого
договору автомобільного перевезення
вантажів транспортними засобами за
винагороду, коли зазначені в договорі
місце Прийняття вантажу для
перевезення і місце, передбачене для
доставки, знаходяться у двох різних
країнах, з яких принаймні одна є
договірною країною, незважаючи на
місце проживання і громадянство
сторін.

Статтею 3 Конвенції визначено, що
перевізник відповідає як за свої
власні дії та упущення, так за дії та
упущення своїх агентів і всіх інших
осіб, послуги яких він використовує для
виконання перевезення.

Згідно зі статтею 4 Конвенції, договір
перевезення підтверджується
складанням вантажної накладної.
Відсутність, неправильність чи утрата
вантажної накладної не впливають на
існування та чинність договору
перевезення, до якого й у цьому випадку
застосовуються положення цієї
Конвенції.

Частиною статті 5 Конвенції
передбачено, що вантажна накладна
складається в трьох оригінальних
примірниках, підписаних відправником і
перевізником. Ці підписи можуть бути
надруковані чи замінені печатками
відправника і перевізника, якщо це
допускається законодавством країни, в
якій складена вантажна накладна.
Перший примірник передається
відправнику, другий супроводжує
вантаж, а третій залишається у
перевізника.

Згідно з частиною 1 статті 31 Конвенції,
в усіх судових провадженнях, які
виникають у зв'язку із перевезенням,
яке здійснюється відповідно до цієї
Конвенції, позивач може звернутися до
будь-якого суду або арбітражу
договірної країни, визначеної угодою
між сторонами, і на додаток до цього, до
судів або арбітражів країни, на
території якої: а) .відповідач має
звичайне місце проживання або основне
місце розташування свого підприємства
або відділення чи агентства, за
допомогою яких був укладений договір
перевезення, або b) знаходиться місце
отримання вантажу перевізником, або
місце передбачене для його доставки, і
не може звертатися до будь-яких інших
судів або арбітражів.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК
України, суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших, правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання - зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Статтею 908 ЦК України визначено, що
перевезення вантажу здійснюється за
договором перевезення. Загальні умови
перевезення визначаються цим Кодексом,
іншими законами, транспортними
кодексами (статутами), іншими
нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них. Умови перевезення вантажу, а також
відповідальність сторін щодо цих
перевезень встановлюються договором,
якщо інше не встановлено цим Кодексом,
іншими законами, транспортними
кодексами (статутами), іншими
нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них.

Згідно зі статтею 909 ЦК України за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити довірений їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення та видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату.

Відповідно до п. 1. ст. 307 ГК України за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити ввірений їй другою
стороною (вантажовідправником) вантаж
до пункту призначення в установлений
законодавством чи договором строк та
видати його уповноваженій на
одержання вантажу особі
(вантажоодержувачу), а
вантажовідправник зобов'язується
сплатити за перевезення вантажу
встановлену плату.

Цивільним кодексом України визначені
загальні обв'язки сторін договору
перевезення.

Так, згідно з ст. 917 ЦК України
перевізник зобов'язаний надати
транспортні засоби під завантаження у
строк, встановлений договором.

Статтею 918 ЦК України визначено, що
завантаження (вивантаження) вантажу
здійснюється організацією,
підприємством транспорту або
відправником (одержувачем) у порядку,
встановленому договором, із
додержанням правил, встановлених
транспортними кодексами (статутами),
іншими нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них.

Відповідач не надав суду належних та
допустимих доказів, які б
спростовували доводи позивача та
підтверджували заперечення проти
позовних вимог.

Таким чином, враховуючи вищезазначене,
факт наявності основного боргу у
відповідача перед позивачем в сумі 38
200,00 грн. належним чином доведений,
документально підтверджений і
відповідачем не спростований, а відтак,
позовні вимоги позивача про стягнення
з відповідача основної заборгованості
за договором на транспортне
обслуговування визнаються судом
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Також позивач по тексту позову та в
резолютивній його частині просить
стягнути з відповідача 3% річних в сумі
217,20 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. Таким чином,
частина 1 статті 625 Цивільного кодексу
України встановлює виняток із
загального правила статті 614
Цивільного кодексу України, що
закріплює принцип вини як підставу
відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у
готівковій формі або грошових коштів
на його рахунку в банку, і як наслідок,
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання, якщо навіть у цьому немає
його провини, не звільняють боржника
від відповідальності за прострочення
грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом
право кредитора вимагати стягнення
боргу враховуючи індекс інфляції та
відсотків річних є способом захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору.

У зв'язку викладеним, суд погоджується
з вимогами позивача про правомірність
правової природи вимоги про стягнення
3% річних в спірних правовідносинах,
оскільки положення ч. 2 ст. 625 ЦК України
щодо стягнення 3% річних, нарахованих на
суму несвоєчасно виконаного
страхового відшкодування
застосовується в разі порушення як
договірних так і позадоговірних
грошових зобов'язань, в тому числі і до
зобов'язань по відшкодуванню шкоди,
незалежно від підстав виникнення,
визначених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до розрахунків позивача у
додатках до позову та згідно власних
розрахунків суду 3% річних становить
217,20 грн., саме в цьому розмірі суд і
задовольняє позовні вимоги про
стягнення 3% річних.

Відповідно до ст. ст. 33, 43, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про часткове задоволення
позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 ГПК України з
відповідача на користь позивача
стягуються понесені позивачем витрати
по сплаті судового збору пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України,
суд

ВИРІШИВ:

1. Позов фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Ерфол Стейт Групп"
(01021, м. Київ, Печерський район, вул.
М.Грушевського, буд. 28/2, )
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_3)
основну заборгованість в розмірі 38 200
(тридцять вісім тисяч двісті) грн. 00 коп,
3% річних в сумі 122 (сто двадцять дві)
грн.. 81 коп. судовий збір в сумі 1827, 00
грн. (одна тисяча вісімсот двадцять сім
грн..) .

3. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

4. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

5. Копію рішення надіслати сторонам.

Суддя
Головатюк Л.Д.

Дата підписання повного тексту
рішення: 31..03.2014