КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2014 р. Справа№ 910/19707/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Лобаня О.І.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання
Марчуку О.Л.,

за участю представників сторін згідно
протоколу судових засідань від 12.03.2014
року;

розглянувши матеріали апеляційної
скарги

товариства з обмеженою
відповідальністю «Рада 2»

на рішення господарського суду міста
Києва від 19.11.2013 року

у справі №910/19707/13 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Рада 2»

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Євро-Реконструкція»

про визнання недійним умов договору та
стягнення 12 112,37 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 19.11.2013 року у справі №910/19707/13
відмовлено у позові повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням,
позивач подав до Київського
апеляційного господарського суду
скаргу, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 19.11.2013 року у справі №910/19707/13
та прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 26.12.2013 року у
справі №910/19707/13 апеляційну скаргу ТОВ
«Рада 2» прийнято до провадження та
призначено її до розгляду в судовому
засіданні 27.01.2014 року.

Представник відповідача у судовому
засіданні 12.03.2014 року надав пояснення,
якими заперечив проти доводів
викладених в скарзі та просив
апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Представник позивача у судове
засідання 12.03.2014 року не з'явився, про
причини неявки колегію суддів
апеляційної інстанції не повідомив,
хоча про дату, час та місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» у
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивач повідомлений про час та
місце судового розгляду належним
чином, а отже наявні підстави щодо
можливості розгляду справи за
відсутності його представника.

Перевіривши матеріали справи,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, 02.07.2012 року між ТОВ
«Євро-Реконструкція» (далі - ) та ТОВ
«Рада 2» (далі - покупець) було укладено
договір на постачання теплової енергії
у вигляді гарячої води (далі - договір),
відповідно до умов якого
енергопостачальна організація
зобов'язується виробляти, систематично
поставляти та передавати у власність
покупцю по вул. Ревуцького, 9 теплову
енергію у вигляді гарячої води у період
з 01.07.2012 року по 30.06.2013 року у кількості
3967,384 Гкал (п. 1.1. договору).

Предметом спору у даній справі є вимога
про визнання недійсним п.п. 5.2., 6.3., 11.1.
договору та повернення безпідставно
отриманих коштів у розмірі 12 112,37 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані
невідповідністю частини умов договору
вимогам ст.ст. 13 та 14 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги», п. 1
та п. 18 Порядку формування тарифів на
теплову енергію, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№869 від 01.06.2011 року, п. 2.6 Ліцензійних
умов провадження господарської
діяльності з постачання теплової
енергії, затверджених постановою
Національної комісії з регулювання у
сфері комунальних послуг №2782 від 10.08.2012
року та п. 2 постанови Кабінету
Міністрів України №2782 від 10.08.2012 року.
Крім того, позивачем зазначено, що
спірний договір укладено ним під
впливом тяжкої обставини.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставами
виникнення прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України встановлено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203
цього кодексу. Зміст правочину, у тому
числі договору, не може суперечити
Цивільному кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства (ч.
1 ст. 203 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спори про визнання договорів
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність в момент
укладення договору тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання
договорів недійсними і настання
відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту договору вимогам
закону; додержання встановленої форми
договору; правоздатність сторін за
договором; у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до п. 5.2. договору сторонами
передбачено, що у випадку встановлення
приладів обліку не на межі балансової
належності до спожитої теплової
енергії, що врахована приладами,
додаються теплові втрати на ділянці
від межі балансової належності до
місця встановлення приладів обліку.

Пунктом 6.3. договору встановлено, що
покупець сплачує енергопостачальній
організації, зокрема, за теплові втрати
відповідно до п. 5.2. договору.

Як стверджує позивач, чинним
законодавством не передбачено
встановлення тарифу за теплові
витрати, а самі теплові витрати від
межі балансової належності до приладів
обліку споживачем враховані в тарифі
на постачання теплової енергії у
вигляді «втрати ресурсів».

Згідно з п. 11.1. договору встановлено
банківські реквізити
енергопостачальної організації.

При цьому, позивач вважає, що
зазначений у договорі поточний рахунок
енергопостачальної організації не є
поточним рахунком із спеціальним
режимом використання у розумінні п. 2
постанови Кабінету Міністрів України
№1082 від 03.12.2008 року.

За статтями 6, 627 та 628 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості; зміст договору
становлять умови, визначені на розсуд
сторін та погоджені ними, та умови, які
є обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Суперечність договору або його окремих
частин положенням чинного
законодавства означає врегулювання
правовідносин сторін всупереч
імперативним нормам законодавства.

Згідно з ст. ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Проте, як вірно зазначив суд першої
інстанції та з чим погоджується суд
апеляційної інстанції, позивачем не
доведено наявності обставин, з якими
закон пов'язує недійсність спірного
договору та не наведено фактів
порушення умовами пунктів 5.2., 6.3. та 11.1.
договору від 02.07.2012 року імперативних
приписів законодавства.

Крім того, із матеріалів справи
вбачається, що даний спір фактично
виник після винесення судового рішення
у справі №910/11433/13 про стягнення з
позивача (у даній справі) на користь
відповідача (у даній справі) 247 650,72 грн.
боргу за спожиту теплову енергію, пені,
інфляційних нарахувань та трьох
процентів річних.

Однак, як вірно встановлено судом
першої інстанції, наявність у позивача
певного матеріального інтересу для
зменшення власних витрат на утримання
будівлі не може бути підставою для
визнання недійсними окремих положень
укладеного сторонами у справі
договору.

Також, позивачем не доведено суду
наявності фактичних підстав для
застосування правових наслідків,
встановлених ст. 233 Цивільного кодексу
України, оскільки наявність у позивача
юридичного обов'язку (який базується на
іншому господарському договорі з
третьою особою) укласти договір на
постачання теплової енергії не є
тяжкою обставиною.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність підстав для визнання
недійсним пунктів 5.2., 6.3. та 11.1. договору
від 02.07.2012 року.

Щодо вимоги позивача про стягнення 12
112,37 грн. безпідставно набутих грошових
коштів, колегія суддів зазначає, що
місцевий господарський суд вірно
встановив те, що ні описова частина
позовної заяви, ні додані до неї
документи не містять визначення
правової природи цієї грошової вимоги,
її обґрунтування, відповідних
розрахунків, доказів перерахування цих
грошових коштів тощо.

Тобто, із матеріалів справи слідує, що
позивачем не доведено суду жодним
доказом наявності у нього права на
отримання цих коштів від відповідача, у
зв'язку з чим суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про
відсутність підстав для стягнення з
відповідача 12 112,37 грн.

Доводи скаржника про те, що чинним
законодавством не передбачено
встановлення тарифу за теплові
витрати, колегією суддів відхиляються,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
теплопостачання» визначено, що теплова
енергія - товарна продукція, що
виробляється на об'єктах сфери
теплопостачання для опалення,
підігріву питної води, інших
господарських і технологічних потреб
споживачів, призначена для
купівлі-продажу.

Згідно з ч. 2 п. 7.2.43. Правил технічної
експлуатації теплових установок і
мереж, затверджених Міністерством
палива та енергетики від 14.02.2007 року №71,
передбачено, що у разі організації
вузла обліку не на межі розділу
теплових мереж розрахунок за теплову
енергію здійснюється з урахуванням
втрат на ділянці мережі від межі
розділу до місця установки
розрахункових приладів.

Як слідує із матеріалів справи,
оскільки вузол обліку тепла для
будівлі по вул. Ревуцького, 9, в м. Києві
знаходиться не на межі розподілу
теплових мереж, умовами договору
правомірно передбачено теплові втрати.

При цьому, робочим проектом 07/10-9/1,
згідно якого і збудовано систему
теплопостачання зазначеного вище
будинку, передбачено втрати теплової
енергії з витоком з поверхні
трубопроводів.

Згідно з ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Доводи скаржника зводяться до намагань
надати їм перевагу над встановленими
судом першої інстанції обставинами, та
переоцінити ці обставини, що не впливає
на результат розгляду справи.

Отже, враховуючи наведене, колегія
суддів апеляційного господарського
суду дійшла висновку про те, що рішення
господарського суду міста Києва від
19.11.2013 року у справі №910/19707/13 відповідає
обставинам справи, є законним та
обгрунтованим, а тому не підлягає
скасуванню. У зв'язку з цим апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Рада 2» на
рішення господарського суду міста
Києва від 19.11.2013 року у справі №910/19707/13
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 19.11.2013 року у справі
№910/19707/13 залишити без змін.

3. Справу №910/19707/13 повернути до
господарського суду міста Києва.

4. Постанова апеляційного
господарського суду набирає законної
сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено протягом 20 днів до Вищого
господарського суду України у порядку,
передбаченому ст. 109 Господарського
процесуального кодексу України.

Головуючий суддя
Р.В. Федорчук

Судді
О.І. Лобань

А.Г. Майданевич