РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2014 р.
Справа № 8/6

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючий суддя
Огороднік К.М.

суддя
Демидюк О.О. ,

суддя
Коломис В.В.

при секретарі судового засідання Ващук
К.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Літа
Холдинг" на ухвалу господарського суду
Рівненської області від 22.01.2014 року у
справі № 8/6 (суддя Церковна Н.Ф.)

за заявою Державної податкової
інспекції у м. Рівне

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Літа Холдинг"

про визнання банкрутом

за участю представників:

ініціюючого кредитора - Семенюк І.Г., за
довіреністю

боржника - Ващишина О.В., за довіреністю

кредиторів ПАТ "Рівнеголовпостач", ТзОВ
"ЛГЗ Калганоф" - Долбієв О.В., за
довіреністю

В судовому засіданні 01.04.2014 року
відповідно до ст.ст. 85, 99 ГПК України
оголошено вступну та резолютивну
частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 16.03.2010 року
було порушено справу про банкрутство
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Літа Холдинг" (далі -
ТзОВ "Літа Холдинг") та призначено
розпорядником майна ТзОВ "Літа Холдинг"
арбітражного керуючого Тихончук Л.Х.,
яку зобов'язано здійснювати свої
повноваження у відповідності з ст.ст.
13-16 Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" (далі - Закону
про банкрутство).

Постановою господарського суду
Рівненської області від 08.11.2010 року
боржник - ТзОВ "Літа Холдинг" - визнаний
банкрутом, відкрито ліквідаційну
процедуру, призначено ліквідатором
арбітражного керуючого Тихончук Л.Х.

Ліквідатор ТзОВ "Літа Холдинг" Тихончук
Л.Х. у грудні 2013 року звернулася до
господарського суду Рівненської
області із заявою про визнання
недійсним договору комісії від 18.10.2007
року № 18/10-07, договору від 07.04.2009 року №
3N-80 про заміну сторони в договорі
комісії від 18.10.2007 року №18/10-07 та
застосування реституції посилаючись
на те, що в ході ведення ліквідаційної
процедури 18.01.2012 року ліквідатору стало
відомо про існування договору комісії
від 18.10.2007 року № 18/10-07 та договору від
07.04.2009 року № 3N-80 про заміну сторони в
договорі комісії від 18.10.2007 року № 18/10-07.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 22.01.2014 року у
справі № 8/6 було відмовлено
ліквідатору в задоволенні заяви про
визнання недійсним договору комісії
від 18.10.2007 року № 18/10-07, договору від
07.04.2009 року № 3N-80 про заміну сторони в
договорі комісії від 18.10.2007 року № 18/10-07
та застосування реституції.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою
господарського суду Рівненської
області, ТзОВ "Літа Холдинг" звернулось
до Рівненського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
ухвалу господарського суду
Рівненської області від 22.01.2014 року у
справі № 8/6. В обґрунтування вимог
апеляційної скарги ліквідатор
боржника посилається на неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, зазначає про відсутність
пропуску строку позовної давності,
наявність підстав для визнання
укладених правочинів недійсними з
огляду на той факт, що останні не
спрямовані на реальне настання
правових наслідків.

ТзОВ "Лікеро - горілчаний завод
"Калганоф", ПАТ "Рівнеголовпостач"
подано відзив на апеляційну скаргу,
відповідно до якого останні вважають
оскаржувану ухвалу суду законною та
обґрунтованою, такою, що відповідає
усім фактичним обставинам справи,
приписам норм матеріального та
процесуального права, відтак просить
судове рішення залишити без змін, а в
задоволенні апеляційної скарги -
відмовити.

Розглянувши матеріали, заслухавши
пояснення представників учасників
провадження у справі про банкрутство,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються доводи та заперечення
учасників провадження у справі про
банкрутство, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
матеріалів і вирішення спору, суд
встановив наступне.

Згідно з умовами договору комісії від
18.10.2007 року № 18/10-07, комісіонер (ТзОВ "ЛГЗ
"Калганоф") від свого імені за
дорученням комітента (ТзОВ "Літа
Холдинг") був зобов'язаний здійснити
правочин щодо придбання складського
приміщення у м. Тернопіль загальною
площею не менше 3500 м2 та по ціні не
більше 2018,00 грн. за один квадратний
метр. За таких обставин, комітент (ТзОВ
"Літа Холдинг") зобов'язався не пізніше
08.12.2008 року перерахувати комісіонеру
(ТзОВ "ЛГЗ "Калганоф") грошові кошти в
7063,00 тис.грн. Відповідно до п. 3 Договору
комісії № 18/10-07 від 18.10.2007 року за
виконання послуг з купівлі приміщення
Комітент зобов'язувався оплатити
Комісіонеру винагороду у розмірі 3% від
вартості купленого приміщення. Абзацом
"г" статті 6 даного договору
передбачено, що комісіонер (ТзОВ "ЛГЗ
"Калганоф") не пізніше ніж до 30.03.2009 року
зобов'язується укласти від свого імені
договір з продавцем на купівлю
приміщення і прийняти його. Відповідно
до п. 7 Договору комісії № 18/10-07 від
18.10.2007 року Комітент зобов'язувався
перерахувати Комісіонеру грошові
кошти в розмірі 7063000,00 грн. Однак,
протягом дії Договору комісії ТзОВ
"Літа Холдинг" перерахувало 6811730,00 грн.
На вимогу ТзОВ "Літа Холдинг" 913730,00 грн.
було повернуто: 28.11.2008 року - 48000,00 грн.;
22.12.2008 року - 97000,00 грн.; 23.12.2008 року - 520000,00
грн.; 24.12.2008 року - 248000,00 грн.; 07.05.2009 року -
730,00 грн. Пунктом 11 даного договору
передбачено, що цей договір набуває
чинності з моменту його підписання
Сторонами і діє до 30.03.2009 року.

30.03.2009 року між ТзОВ "ЛГЗ "Калганоф" та
ТзОВ "Літа Холдинг" було укладено
Доповнення до Договору комісії № 18/10-07
від 18.10.2007 року, за яким строк придбання
приміщень для ТзОВ "Літа Холдинг" був
продовжений до 31.03.2010 року.

07.04.2009 року між ТзОВ "Літа Холдинг", ВАТ
"Рівнеголовпостач" та ТзОВ "ЛГЗ
Калганоф" був укладений Договір № 38-80
про заміну сторони в договорі, за яким
усі права та обов'язки ТзОВ "Літа
Холдинг" по Договору комісії №18/10-07 від
18.10.2007 року перейшли до ВАТ
"Рівнеголовпостач".

Так, господарський суд Рівненської
області, відмовляючи в задоволенні
заяви (клопотання) про визнання
недійсним договору комісії від 18.10.2007
року № 18/10-07, договору від 07.04.2009 року №
3N-80 про заміну сторони в договорі
комісії від 18.10.2007 року №18/10-07 та
застосування реституції, послався на
сплив позовної давності. При цьому
вказав на відсутність підстав для
визнання оскаржуваних договорів
недійсними.

За приписами ст. 41 ГПК України,
провадження у справах про банкрутство
здійснюється у порядку, передбаченому
ГПК України з врахуванням вимог Закону
по банкрутство, норми якого, як
спеціальні норми права, превалюють у
застосуванні над загальними нормами
ГПК України.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" передбачено, що правочин
може бути визнаний недійсним з підстав,
передбачених законом. Загальні
підстави і наслідки недійсності
правочинів (господарських договорів)
встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України,
ст.ст. 207, 208 ГК України. Вирішуючи спори
про визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, підстави недійсності
правочину передбачені ст. 215 ЦК України,
якою обумовлено, що такими підставами
є недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 року "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" у вирішенні спорів про
визнання правочинів недійсними на
підставі ст.ст. 230 - 233 ЦК України
господарські суди повинні мати на
увазі, що відповідні вимоги можуть бути
задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину.

Фіктивний правочин (ст. 234 ЦК України) є
недійсним незалежно від мети його
укладення, оскільки сторони не мають на
увазі настання правових наслідків, що
породжуються відповідним правочином.
Таким може бути визнаний будь-який
правочин, в тому числі нотаріально
посвідчений. Якщо сторонами не вчинено
ніяких дій на виконання фіктивного
правочину, господарський суд приймає
рішення лише про визнання фіктивного
правочину недійсним без застосування
будь-яких наслідків. У разі коли на
виконання правочину було передано
якесь майно, такий правочин не може
розцінюватися як фіктивний. Саме лише
невчинення сторонами тих чи інших дій
на виконання правочину не означає його
фіктивності. Визнання фіктивного
правочину недійсним потребує
встановлення господарським судом
умислу його сторін.

Також, пунктом 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" визначено, що
для визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно (надані послуги) такий
правочин не може бути кваліфікований
як фіктивний.

Правові наслідки порушення
зобов'язання визначені ст. 611 ЦК України
і передбачають, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої
відмови від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом, або
розірвання договору; зміна умов
зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Ліквідатор боржника - Тихончук Л.Х.,
звертаючись до господарського суду із
відповідною заявою про визнання
недійсним договору комісії та договору
про заміну сторони у договорі комісії,
як на підставу для визнання останнього
недійсним, зазначала, що такі договори
не спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Інших доказів в обґрунтування позову
суду не надано.

Як зазначалося, протягом дії договору
комісії від 18.10.2007 року № 18/10-07 ТзОВ
"Літа Холдинг" перерахувало ТзОВ "ЛГЗ
"Калганоф" 6811730,00 грн. У свою чергу, як
встановлено постановою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 20.03.2012 року у справі № 80307/11/9104 за
позовом ТзОВ "ЛГЗ Калганоф" до
Збаразької міжрайонної державної
податкової інспекції Тернопільської
області про скасування податкових
повідомлень-рішень, яка набрала
законної сили, ТзОВ "ЛГЗ "Калганоф"
вживав усіх заходів для виконання зі
своєї сторони договорів комісій, проте
контрагент (в т.ч. ТзОВ "Літа Холдинг"),
який замовляв послуги з придбання того
чи іншого майна, не давав згоду на
вчинення правочинів щодо придбання
майна, а тому вини посадових осіб ТзОВ
"ЛГЗ "Калганоф" у тому, що договори
комісії остаточно не виконані немає.

Таким чином, колегією суддів
встановлено, що договір комісії
виконувався його сторонами, що
свідчить про виникнення певних
правових наслідків та виникнення у
сторін правочину взаємних цивільних
прав та обов'язків, відтак підстав для
визнання оспорюваних правочинів
недійними з підстав фіктивності чи
невідповідності ч. 5 ст. 203 ЦК України
немає.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що
факт укладення договору комісії чи
будь-якого іншого договору та його
дійсність не може ставитись у
залежність від подальшого укладення
інших правочинів щодо зазначеного
договору чи його предмету, з огляду на
той факт, що цивільним законодавством
передбачена можливість укладення
таких договорів, зокрема договору про
заміну сторони у зобов'язанні,
уступлення права вимоги та ін. Тобто
легальність дій сторін забезпечується
ст. 204 ЦК України та законодавчо
передбаченими підставами виникнення
цивільних правовідносин (прав та
обов'язків сторін), відтак твердження
ліквідатора про заздалегідь відомі дії
ТзОВ "Літа Холдинг" щодо укладення в
майбутньому договору про заміну
сторони в договорі комісії від 18.10.2007
року № 18/10-07 не відповідають приписам
цивільного законодавства, в т.ч. і
можливості особам здійснювати свої
цивільні обов'язки та користуватись
цивільними правами на власний розсуд
(право укладення договорів).

Щодо посилань ліквідатора на ч. 11 ст. 17
Закону про банкрутство, в якій
передбачена можливість визнання угоди
недійсною, то суд також зазначає
наступне. Згідно ст. 214 ЦК України особи,
які вчинили дво - або багатосторонній
правочин, мають право за взаємною
згодою сторін, а також у випадках,
передбачених законом, відмовитися від
нього, навіть і в тому разі, якщо його
умови повністю ними виконані. З таких
обставин, одностороння відмова від
договору (повна або часткова)
допускається, якщо право на таку
відмову встановлено договором або
законом. Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК
України у разі односторонньої відмови
від договору у повному обсязі або
частково, якщо право на таку відмову
встановлено договором або законом,
договір є відповідно розірваним або
зміненим. Отже, відмову від виконання
договору слід розглядати як підставу
для розірвання договору відповідно до
ч. 3 ст. 651 ЦК України, а не припинення
самого договору. Частиною 2 ст. 653 ЦК
України передбачено, що у разі
розірвання договору зобов'язання
сторін припиняються. Враховуючи
вищевикладені норми, внаслідок
односторонньої відмови від договору,
припиняється зобов'язання за цим
договором, а сам договір, на підставі
якого виникло таке зобов'язання,
вважається розірваним в
односторонньому порядку. Таким чином,
твердження ліквідатора про неналежне
виконання договору комісії ТзОВ "ЛГЗ
"Калганоф" є підставою для розірвання
договору, а не визнання останнього
недійсним.

Отже, судом встановлено, що ТзОВ "ЛГЗ
"Калганоф", ВАТ "Рівнеголовпостач" не
порушувались цивільні права юридичної
особи - боржника, що виключає
можливість задоволення вимог апелянта.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції
вважає помилковим висновок суду першої
інстанції про застосування строку
позовної давності, оскільки строк
позовної давності застосовується у
разі обґрунтованості позовних вимог, а
у випадку, коли суд на підставі
досліджених у судовому засіданні
доказів установить, що право заявника,
про захист якого він просить,
відповідачем не порушено, ухвалюється
рішення про відмову в задоволенні
позову саме з цих підстав, а не через
пропуск строку давності. Однак, дана
обставина не впливає на правильність
прийнятої судом по суті ухвали,
оскільки вимоги ліквідатора є
безпідставними та необґрунтованими,
відтак, підстави для скасування
оскаржуваної ухвали відсутні.

Щодо посилань ліквідатора - Тихончук
Л.Х. на матеріали кримінальної справи №
1064397, в ході досудового слідства по якій
проведено судово-почеркознавчу
експертизу щодо належності підписів на
листах ТзОВ "Літа Холдинг" від 19.12.2007
року за вих. № 327 та від 11.01.2008 року за
вих. № 16, адресованих ТзОВ "ЛГЗ
"Калганоф", що стосуються виконання
умов договору комісії від 18.10.2007 року №
18/10-07 укладеного між ТзОВ "ЛГЗ "Калганоф"
та ТзОВ "Літа Холдинг", то з огляду на
приписи ч. 3 ст. 35 ГПК України лише вирок
суду у кримінальному провадженні, що
набрав законної сили, є обов'язковим
для господарського суду щодо фактів,
які встановлені судом і мають значення
для вирішення спору.

Судова колегія вважає, що посилання
скаржника, викладені ним в апеляційній
скарзі, є необґрунтованими,
документально не підтвердженими,
такими, що не ґрунтуються на нормах
чинного законодавства, висновків суду
першої інстанції не спростовують, а
відтак, скаржник, в порушення вимог ст.
33 ГПК України, не довів тих обставин, на
які він посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

З урахуванням вищезазначеного, колегія
суддів вважає, що вирішуючи спір по
суті заявлених вимог, суд першої
інстанції повно та всебічно дослідив
обставини справи, дав їм належну
правову оцінку, дійшов правильних
висновків щодо прав та обов'язків
сторін, які ґрунтуються на належних та
допустимих доказах, й постановив
ухвалу з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому у суду апеляційної інстанції
відсутні підстави для її скасування чи
зміни та задоволення апеляційної
скарги.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105,
106 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Літа
Холдинг" залишити без задоволення, а
ухвалу Господарського суду
Рівненської області від 22.01.2014 року у
справі № 8/6 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Огороднік К.М.

Суддя
Демидюк О.О.

Суддя
Коломис В.В.