м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/1338/14 27.03.14

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді
Привалова
А.І.

при секретарі
Сай
А.С.

розглянувши справу № 910/1338/14

за позовом приватного
підприємства «Сагро-Норд»;

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Зелена -Країна»;

про визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу.

Представники сторін:

від позивача: Куприянський Б.О.,
довіреність б/н від 13.09.2013р.;

від відповідача: Ярошенко О.О.,
довіреність б/н від 20.08.2013р.;

Миколаєнко Д.Л.,
довіреність б/н від 07.09.2013р.

обставини справи:

До Господарського суду міста Києва, на
підставі ст.ст. 15, 17 Господарського
процесуального кодексу України, з
Господарського суду Київської області
надійшла позовна заява приватного
підприємства «Сагро-Норд» (надалі -
позивач) до товариства з обмеженою
відповідальністю «Зелена -Країна»
(надалі - відповідач) про визнання
частково недійсним договору
купівлі-продажу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
умовами п. 4.5. та п. 7.2. Договору
купівлі-продажу № 270213/4-ПК від 27.02.2013р.,
укладеного між позивачем та
відповідачем, фактично передбачене
подвійне стягнення пені за несвоєчасне
виконання грошового зобов'язання, що не
узгоджується з приписами ст. 61
Конституиії України, у зв'язку з чим
позивач просить визнати частково
недійсним Договір купівлі-продажу №
270213/4-ПК від 27.02.2013р., а саме - в частині п.
4.5. договору.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 31.01.2014р. порушено провадження
у справі № 910/1338/14 та призначено її
розгляд на 20.02.2014р.

Проте, у зв'язку з подіями в центрі м.
Києва, які стались у період з 18.02.2014р. по
21.02.2014р., та загрожували життю
співробітників суду, розгляд справи
20.02.2014р. не відбувся.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 24.02.2014р. розгляд справи
призначено на 13.03.2014р.

Представник позивача в судове
засідання 13.03.2014р. не з'явився, проте
13.03.2014р. через загальний відділ
діловодства Господарського суду міста
Києва від останнього надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи, у зв'язку із неможливістю
прибути в судове засідання
повноважного представника.

Присутні в судовому засіданні
предстаники відповідача заперечили
проти позову та надали документи,
витребувані судом.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 13.03.2014р. розгляд справи було
відкладено на 27.03.2014р., у зв'язку з
неявкою в судове засідання
представника позивача та неподанням
витребуваних доказів.

27.03.2014р. через загальний відділ
господарського суду від представника
позивача надійшли додаткові пояснення
по справі.

Присутній у судовому засіданні 27.03.2014р.
представник позивача підтримав
заявлені позовні вимоги, з підстав
наведених у позовній заяві.

Представник відповідача проти
задоволення позовних вимог заперечив,
посилаючись на обставини, наведені у
відзиві на позовну заяву.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82
Господарського процесуального кодексу
України, рішення прийнято
господарським судом за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами, у
нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, в
засіданні суду була оголошена вступна
та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення представників сторін,
всебічно і повно з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, що мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Господарський
суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.02.2013р. між відповідачем (за договором -
продавець) та позивачем (за договором -
покупець) було укладено Договір
купівлі-продажу № 270213/4-ПК, відповідно
до умов якого продавець зобов'язався
передати, а покупець зобов'язався
прийняти та сплатити вартість
насіннєвого матеріалу відповідно до
умов даного договору.

Договір набирає сили з моменту
підписання обома сторонами і діє до
31.12.2013р., а в частині розрахунків - до
повного виконання сторонами своїх
зобов'язань за цим договором (п. 13.1
договору).

Пунктом 4.1 договору передбачено, що
покупець повинен в строк до 25.03.2013р.
перерахувати на поточний рахунок
продавця суму попередньої оплати у
розмірі 50% від вартості товару, що
вказаний у додатку до договору. На
залишок заборгованості продавець
надає покупцю товарний кредит з
відстрочкою платежу з наступним
графіком сплати: 50% від суми вартості
всього товару по договору покупець має
сплатити до 01.10.2013р.

Так, на виконання умов договору
відповідач поставив, а позивач прийняв
товар загальною вартістю 592 668,00 грн., що
підтверджується видатковою накладною
№ 981 від 12.04.2013р., копія якої міститься в
матеріалах справи. Проте, позивач за
отриманий від відповідача товар
розрахувався частково в розмірі 138 533,60
грн.

Отже, відповідач виконав взяті на себе
зобов'язання з поставки товару за
договором, а позивач не виконав
належним чином взяті на себе
зобов'язання з оплати отриманого
товару та має перед відповідачем
заборгованість у сумі 454134,40 грн., що
випливає з рішення Господарського суду
Київської області від 19.12.2013р. у справі
№ 911/4194/13, копія якого залучена до
матеріалів справи, та не оспорювалось
сторонами під час розгляду справи.

При цьому, пунктом 4.5. договору
передбачено, що на суму заборгованості
по договору нараховуються відсотки за
користування товарним кредитом по
ставці 0,1% за кожний день користування.
Нарахування відсотків здійснюється на
суму товарного кредиту, тобто на суму
вартості товару, що передавався на
умовах товарного кредиту, за період з
моменту фактичного відвантаження
товару до моменту сплати покупцем суми
вартості товару, отриманого на умовах
товарного кредиту.

Водночас, у пункті 7.2. договору
визначено, що у випадку несвоєчасної
оплати товару згідно даного договору
покупець зобов'язаний сплатити пеню у
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
від суми боргу за кожен день
прострочення.

Таким чином, на думку позивача, умовами
договору фактично передбачене
подвійне стягнення пені за несвоєчасне
виконання грошового зобов'язання, що не
узгоджується з приписами ст. 61
Конституиії України, відповідно до
якої ніхто не може бути двічі
притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення, у зв'язку з чим
позивач просить визнати частково
недійсним Договір купівлі-продажу №
270213/4-ПК від 27.02.2013р., а саме - в частині п.
4.5. договору.

Дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, суд дійшов висновку про відмову
у задоволенні позовних вимог з огляду
на наступне.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського
кодексу України, майнові зобов'язання,
які виникають між учасниками
господарських відносин, регулюються
Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 -
3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України.
Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначено загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для дійсності
правочину, зокрема: зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа яка вчиняє правочин повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятись у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктами 1, 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» передбачено, що
цивільні відносини щодо недійсності
правочинів регулюються Цивільним
кодексом України (далі - ЦК), Земельним
кодексом України, Сімейним кодексом
України, Законом України від 12 травня
1991 року № 1023-XII «Про захист прав
споживачів» (в редакції Закону від 1
грудня 2005 року № 3161-IV), Законом України
від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду
землі» (в редакції Закону від 2 жовтня
2003 року № 1211-IV) та іншими актами
законодавства.

При розгляді справ про визнання
правочинів недійсними суди залежно від
предмета і підстав позову повинні
застосовувати норми матеріального
права, якими регулюються відповідні
відносини, та на підставі цих норм
вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно
із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину
не може суперечити ЦК, іншим законам
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Водночас, приписами статті 217
Цивільного кодексу України
передбачено, що недійсність окремої
частини правочину не має наслідком
недійсності інших його частин і
правочину в цілому, якщо можна
припустити, що правочин був би вчинений
і без включення до нього недійсної
частини.

Як встановлено судом та вбачається з
доказів, наявних у матеріалах справи,
сторонами було укладено правочин, який
за своєю правовою природою є договором
купівлею-продажем.

Згідно ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу
України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу
України, в редакції чинній на день
укладення договору, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Статтею 627 Цивільного кодекс України
визначено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови,
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного
кодексу України).

Положеннями ст. 629 Цивільного кодексу
України встановлено, що договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Зі змістом вказаних норм вбачається, що
сторони є вільними в укладенні
договору, а його умови є обов'язковими
до виконання.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1
ст. 638 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що укладений між
позивачем та відповідачем Договір
купівлі-продажу № 270213/4-ПК від 27.02.2013р.
містить всі істотні умови, необхідні
для даного виду договорів, та своїми
фактичними діями, направленими на
виконання умов договору, сторони
схвалили виникнення між ними
правовідносин, на підставі даного
договору.

Як визначено у ч. 1 ст. 694 Цивільного
кодексу України, договором
купівлі-продажу може бути передбачений
продаж товару в кредит з відстроченням
або з розстроченням платежу.

Приписами ч. 5 ст. 694 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо покупець
прострочив оплату товару, на
прострочену суму нараховуються
проценти відповідно до статті 536 цього
Кодексу від дня, коли товар мав бути
оплачений, до дня його фактичної
оплати.

Договором купівлі-продажу може бути
передбачений обов'язок покупця
сплачувати проценти на суму, що
відповідає ціні товару, проданого в
кредит, починаючи від дня передання
товару продавцем.

Отже, виходчи з норми ч. 5 ст. 694
Цивільного кодексу України, проценти
за користування товарним кредитом
можуть бути нараховані, як у зв'язку з
простроченням оплати переданого
товару, так і з дня передачі товару
покупцю.

Водночас, застосування пені не
виключає одночасного нарахування
процентів за користування чужими
грошовими коштами (стаття 536 ЦК
України), у тому числі процентів на
прострочену суму оплати товару,
проданого в кредит (частина п'ята
статті 694 названого Кодексу), оскільки
стягнення відповідних процентів не є
ні видом забезпечення виконання
зобов'язань, ані штрафною санкцією
(оглядовий лист Вищого господарського
суду України від 29.04.2013р. №01-06/767/2013 «Про
деякі питання практики застосування
господарськими судами законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань»).

Таким чином, усі умови укладеного між
позивачем та відповідачем Договору
купівлі-продажу № 270213/4-ПК від 27.02.2013р.
відповідають положенням статті 203 ЦК
України, а саме щодо змісту, форми,
необхідного обсягу цивільної
дієздатності, волевиявлення та
настання передбачених договором
правових наслідків, що в свою чергу,
свідчить при чинність усіх положень
укладеного договору.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги не
грутуються на вимогах чинного
законодавства, а відтак задоволенню не
підлягають.

У відповідності до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, судовий збір підлягає
віднесенню на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Рішення набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня його прийняття, оформленого
відповідно до вимог ст. 84
Господарського процесуального кодексу
України.

Повне рішення складено: 01.04.2014р. Суддя

А.І.
Привалов А.І. Привалов