ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2014 р.
Справа № 922/5191/13

Колегія
суддів у складі:

головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя
Потапенко В.І., суддя Плужник О.В.

при секретарі Сіренко К.О.

за участю представників сторін:

позивача - Толкачова Д.І., довіреність
без номера від 14.02.2013 р.

відповідача -Спасибо В.В., довіреність
без номера від 24.03.2014 р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх. № 650
Х/3) на рішення господарського суду
Харківської області від 17 лютого 2014
року у справі № 922/5191/13

за позовом Дочірнього підприємства
"А.Е.Т. Джоін ап!", м. Київ

до Приватного підприємства
"Харківкурорт-сервіс", м. Харків

про визнання дійсним договору

ВСТАНОВИЛА:

Дочірнє підприємсттво "А.Е.Т. Джоін ап!"
звернулось до господарського суду
Харківської області з позовом до
Приватного підприємства
"Харківкурорт-сервіс" про визнання
дійсним укладеного між сторонами
договору на виконання чартерних
авіаперевезень № 01/04/13 від 01.04.2013 р. ,
починаючи з 14.05.2013 р. в редакції,
наведеній в позовній заяві, а також
визнання дійсним додатку № 3 до цього
договору, починаючи з 07.06.2013 р., в
редакції, наведеній в позовній заяві.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 17 лютого 2014
року у справі № 922/5191/13 (суддя
Светлічний Ю.В.) в задоволенні позову
відмовлено.

Позивач із вказаним рішенням не
погодився та подав на нього до
Харківського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу,
в якій, посилаючись на неповне
з'ясування місцевим господарським
судом обставин, що мають значення для
справи та порушення норм матеріального
і процесуального права, просить це
рішення скасувати та прийняти нове
рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивач посилається на неправильність
висновку господарського суду першої
інстанції, що у рахунках, які були
виставлені позивачем відповідачу та у
виписках банку по рахунку позивача
відсутні посилання на укладення між
сторонами договору № 01/04/13 від 01.04.2013 р.

При цьому позивач зазначає, що
господарський суд першої інстанції,
зробивши при прийнятті оскаржуваного
рішення висновок про відсутність
підстав для визнання спірного договору
укладеним, не врахував наступне:

-відсутність доказів у відповідача
щодо перерахування грошових коштів
позивачу в рамках іншого ніж спірного
договору;

-укладення та схвалення правочину
відповідачем, шляхом укладання
додатків № 1,2 до нього та здійснення
конклюдентних дій, а саме оплати
грошових коштів згідно з виставленими
рахунками позивача;

- у всіх рахунках, які виставлялися
позивачем та які оплачував відповідач,
містилась інформація щодо дати рейсу,
вартості рейсу, кількості осіб, які
перебували на ньому, і ці дані
співпадають з таблицею в договорі №
01/04/13 від 01.04.2013 р. та додатках до нього;

- згідно з банківською випискою по
рахунку позивача № 9100 відповідач
з 01.01.2013 р. по 10.12.2013 р. перерахував
грошові кошти відповідачу по рахункам
на оплату № 92533 та № 92530 із зазначенням
у призначенні платежу номеру та дати
спірного договору та напрямку і дати
зазначеного в договорі рейсу;

- у листі від 30.08.2013 р., який було
направлено відповідачем позивачу,
відповідач посилається на співпрацю з
позивачем, зокрема в рамках укладеного
договору по блоку місць до Чорногорії.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримує апеляційну скаргу.

Представник відповідача у відзиві
на апеляційну скаргу (викладеному у
формі конспекту судових дебатів) та в
судовому засіданні проти її
задоволення заперечує, просить
оскаржуване рішення залишити без змін.

В обґрунтування своїх заперечень
вказує зокрема на відсутність підстав
для застосування до спірних
правовідносин положень ч. 2 статті 218
Цивільного кодексу України, на яку
позивач посилається як на правову
підставу позовних вимог, оскільки
позивачем не доведено умов для її
застосування, а саме:

- укладення спірного правочину в
усній формі;

- наявність норми закону, згідно з
якою укладення такого правочину в
усній формі тягне за собою його
недійсність;

- вчинення однією стороною дії на
виконання правочину ;

- підтвердження другою стороною дії
першої сторони, зокрема шляхом
прийняття виконання.

При цьому відповідач зазначає, що
між сторонами в усній формі не
укладався договір на умовах,
зазначених позивачем в позовній заяві
та між сторонами тривалий час йшли
переговори про умови договору, щодо
яких існувало багато редакцій, які не
погоджувались відповідачем.

Також вказує на відсутність підстав
для застосування статті 642 Цивільного
кодексу України, на яку також
посилається позивач, оскільки останнім
не наведено жодного обґрунтування на
підтвердження того, який саме текст
проекту договору він передавав
відповідачу як пропозицію його укласти
та коли він передав відповідачу проект
договору, і з якого самого моменту слід
відраховувати строк для надання
відповіді на цю пропозицію.

Окрім цього апелянт зазначає на
безпідставність посилання позивача в
обґрунтування позовних вимог на
положення статті 241 Цивільного кодексу
України, оскільки позивач не навів
жодного обґрунтування щодо того, який
представник відповідача уклав з
позивачем договір, який зміст цього
договору і які повноваження були у
цього представника, і в чому полягало
перевищення ним своїх повноважень.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги та відзиву на неї, повторно
розглянувши справу відповідно до вимог
статті 101 Господарського
процесуального кодексу України,
вислухавши пояснення представників
сторін, перевіривши повноту
встановлення місцевим господарським
судом обставин, що мають значення для
справи та правильність застосування
норм матеріального і процесуального
права, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

В обґрунтування позовних вимог
позивач посилається на те, що в березні
2013 року ним було здійснено пропозицію
відповідачу укласти договір на
виконання чартерних авіаперевезень
від 01.04.2013 р. № 01/04/13 шляхом надсилання
кур'єром проекту цього договору разом
із додатками № 1,2, 3 до цього договору.

Як зазначає позивач, після
надсилання відповідачу вказаної
пропозиції позивач отримав лише
підписані з боку відповідача та
скріплені його печаткою додатки № 1 та
№ 2 до договору № 01/04/13 від 01.04.2013 р., без
проекту основного тексту цього
договору та додатку № 3 до нього.

Позивач стверджує, що підписання
відповідачем додатків № 1 та № 2 до
договору на виконання чартерних
авіаперевезень від 01.04.2013 р. № 01/04/13
підтверджує факт отримання
відповідачем проекту цього договору
та згоду відповідача на його
укладення в усній формі .

При цьому позивач зазначає, що
фактичне погодження відповідачем умов
усного договору на виконання чартерних
авіаперевезень на умовах надісланого
проекту договору від 01.04.2013 р. № 01/04/13, а
також додатку № 3 до нього
підтверджується конклюдентними діями,
а саме: сплатою виставлених позивачем
рахунків, які містяться в матеріалах
справи ( т. 1 а.с. 40-137): №97873 від 03.06.13 р. на
суму 45 740,42 грн.; №99232 від 05.06.13 р. на суму 5
710,01 грн., №99224 від 05.06.13 р. на суму 58 137,59
грн. №99086 від 05.06.2013 р.; №№99088 від 05.06.13 р.
на суму 75 722,93 грн.; №99091 від 05.06.13 р. на
суму 54 010,37 грн.; №99095 від 05.06.13 р.; №103542
від 22.06.13 р.; №103543 від 22.06.13 р.; №103544 від
22.06.13 р. на суму 64 242,97 грн.; №103546 від 22.06.13
р. на суму 74 472,47 грн.; №103548 від 22.06.13 р. на
суму 48296,21 грн. та інші.

В обґрунтування вказаних доводів
позивачем до позовної заяви надано
зокрема підписані сторонами та
скріплені їх печатками додатки № 1 та №
2 до договору на виконання чартерних
перевезень № 01/04/13 від 01.04.2013 р. (т. 1 а.с.
27-33), копії відповідних рахунків та
копії виписок по рахунку позивача АТ
"УКРСИББАНК" з 01.01.2013 р. по 10.12.2013 р.

В якості правової підстави для
визнання дійсним договору на виконання
чартерних авіаперевезень № 01/04/13 від
01.04.2013 р. та додатку № 3 до нього в
редакції, наведеній в позовній заяві,
позивач посилається на положення ч. 2
статті 218 Цивільного кодексу України,
якою передбачено, що якщо правочин, для
якого законом встановлена його
недійсність у разі недодержання
вимоги щодо письмової форми, укладений
усно і одна із сторін вчинила дію, а
друга сторона підтвердила її вчинення,
зокрема шляхом прийняття виконання,
такий правочин у разі спору може бути
визнаний судом дійсним.

Також позивач посилається на
положення статті 642 Цивільного кодексу
України, якими передбачено, що якщо
особа, яка одержала пропозицію укласти
договір, у межах строку для відповіді
вчинила дію відповідно до вказаних у
пропозиції умов договору (відвантажила
товари, надала послуги, виконала
роботи, сплатила відповідну суму
грошей тощо), що засвідчує її бажання
укласти договір , ця дія є прийняттям
пропозиції, якщо інше не встановлено
законом.

Відповідач у відзиві на позов проти
його задоволення заперечував,
посилаючись на те, що вказаний у позові
договір між позивачем та відповідачем
в усній формі не укладався, норми,
згідно з якою укладення такого
правочину в усній формі тягне його
недійсність позивачем не наведено, а
тому ч. 2 статті 218 Цивільного кодексу
України, на підставі якої позивач
просить визнати договір дійсним не
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин.

Надаючи в процесі апеляційного
перегляду оцінку обставинам справи в
їх сукупності, враховуючи предмет і
підстави позову, колегія суддів
погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції
про відмову в задоволенні позову,
зважаючи на наступні підстави.

Частиною другою статті 16 Цивільного
кодексу України та частиною другою
статті 20 Господарського кодексу
України передбачено перелік способів
захисту судом прав та законних
інтересів суб'єктів господарювання.

Також цими статтями передбачено, що
суд може захистити права та інтереси
іншим ніж передбаченим вказаним
переліком способом, що встановлений
законом.

Оскільки вказаними статтями серед
переліку способів захисту не
передбачено визнання правочину
дійсним, останній може визнаватися
дійсним виключно з підстав, визначених
чинним законодавством. Вимоги про
визнання дійсним правочинів з інших
підстав задоволенню не підлягають з
огляду на невідповідність таких вимог
установленим законом способам захисту
прав та законних інтересів (ч. 2 статті 16
Цивільного кодексу України та ч. 2
статті 20 Господарського кодексу
України). .

Така правова позиція узгоджується з
правовою позицією Вищого
господарського суду України,
викладеною зокрема в пункті 3.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними".

Як було зазначено вище, позивач в
якості правової підстави для визнання
дійсним договору на виконання
чартерних авіаперевезень № 01/04/13 від
01.04.2013 р. та додатку № 3 до нього в
редакції, наведеній в позовній заяві,
посилається на положення ч. 2 статті 218
Цивільного кодексу України, якою
передбачено, що якщо правочин, для
якого законом встановлена його
недійсність у разі недодержання
вимоги щодо письмової форми, укладений
усно і одна із сторін вчинила дію, а
друга сторона підтвердила її вчинення,
зокрема шляхом прийняття виконання,
такий правочин у разі спору може бути
визнаний судом дійсним.

Зі змісту вказаної норми вбачається,
що вона може бути застосована до
спірних правовідносин за наявності
наступних умов:

1) Укладення спірного правочину в
усній формі.

2) Наявність норми чинного
законодавства, якою передбачено
недійсність спірного правочину в разі
його укладення в усній формі.

3) Вчинення однією із сторін дії на
виконання правочину та вчинення
другою стороною дії на підтвердження
такого виконання, зокрема шляхом його
прийняття.

Проте, Дочірнє підприємство "А.Е.Т.
Джоін ап!" в підставах позову
посилається на здійснення ним
пропозиції укласти договір шляхом
надсилання проекту договору з
додатком № 3 до нього та погодження
такої письмової пропозиції
конклюдентними діями відповідача,
тобто зазначає на прийняття
відповідачем пропозиції про укладення
договору в письмовій формі.

При цьому в позовній заяві відповідач
просить визнати дійсним договір з
додатком № 3 до нього, зміст яких
зафіксований в письмових документах,
що мають номер та дату, а саме договір №
01/04/13 від 01.04.2013 р. та додаток № 3 до
договору № 01/04/2013 від 01.04.2013 р. (т. 1 а.с.
14-20).

Відповідно до статті 207 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо його зміст зафіксований в одному
або кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.

Таким чином, позивач, посилаючись на
норму ч. 2 статті 218 Цивільного кодексу
України, яка встановлює підстави для
визнання судом дійсним правочину, що
вчинений в усній формі, просить
визнати дійсним договір № 01/04/2013 від
01.04.2013 р. та додаток № 3 до нього, як
укладені в письмовій формі.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Проте позивач не надав жодного доказу
надсилання відповідачу для підписання
договору на виконання чартерних
авіаперевезень № 01/04/13 від 01.04.2013 р. та
додатку № 3 до нього саме в тій
редакції, яка зазначена в позовній
заяві, що виключає можливість
застосувати до спірних правовідносин
норму ч.2 ст.642 ЦК України, і розглядати
будь-які наступні дії відповідача як
такі, що свідчать про укладення
договору саме на тих умовах, які
зазначено в позовній заяві.

За загальними правилами, встановленими
ч.1 ст.218 Цивільного кодексу України,
недодержання сторонами встановленої
законом письмової форми правочину не
має наслідком його недійсність крім
випадків, встановлених законом.

Позивач ані в суді першої інстанції,
ані при поданні апеляційної скарги не
вказав на конкретну норму
законодавчого акту, згідно з якою
укладення договору на виконання
чартерних перевезень №01/04/2013 від
01.04.2013р. в усній формі тягне за собою
його недійсність.

Чинне законодавство, зокрема Цивільний
кодекс України, Повітряний Кодекс
України, Правила повітряних перевезень
пасажирів і багажу, затверджені
наказом Міністерства інфраструктури
України від 30.11.2012 р. № 735, зареєстровані
в Міністерстві юстиції України 28.12.2012
р. за № 22/9/22531, не містить положень, які
встановлюють недійсність договору
чартеру в разі укладення його в усній
формі.

Отже положення ч. 2 статті 218 Цивільного
кодексу України не підлягають
застосуванню до спірних правовідносин.

Окрім того, що до спірних правовідносин
не підлягають застосуванню положення
ч. 2 статті 218 Цивільного кодексу
України, відсутні також інші норми
чинного законодавства, які
встановлюють підстави для визнання
дійсним спірного договору за
наведеними в позовній заяві
обставинами, у зв'язку з чим позовні
вимоги задоволенню не підлягають з
огляду на невідповідність таких вимог
установленим законом способам захисту
прав та законних інтересів (ч. 2 статті 16
Цивільного кодексу України та ч. 2
статті 20 Господарського кодексу
України).

Виходячи з викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновку господарського суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог, у зв'язку з
чим оскаржуване рішення підлягає
залишенню без змін.

Зважаючи на наведене, керуючись
статтями 33, 43, 99, 101, п. 1 статті 103, статтею
105 Господарського процесуального
кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити
без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 17 лютого 2014
року у справі № 922/5191/13 залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
господарського суду України протягом
двадцяти днів.

Постанову складено в повному обсязі
25.03.2014 р.

Головуючий суддя
Могилєвкін Ю.О.

Суддя
Потапенко В.І.

Суддя
Плужник О. В.