ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11.03.2014
Справа № 905/8770/13

Господарський суд Донецької області у
складі колегії суддів:

головуючого судді Бокової Ю.В., суддів
Демідової П.В., Уханьової О.О

при секретері судового засідання
Д’яковій Ю.Ю.

розглянувши матеріали справи за
позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Іюль-Норд", м.
Маріуполь

до відповідача: Маріупольської міської
ради, м. Маріуполь

за участю третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4, м. Маріуполь

за участю третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: Бюро технічної
інвентаризації м. Маріуполя

за участю третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: Управління земельних
ресурсів у м. Маріуполі

за участю третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: Інспекція Державного
- будівельного контролю у Донецькій
області

про спонукання до вчинення певних дій

за участю представників:

від позивача: Сакварелідзе М.А. - за
довір. від 27.05.2013 р. № б/н, Голодніцький
Є.В. - директор, паспорт НОМЕР_1,
Голодніцька І.В. - за довір. № б/н від
27.05.2013 р.

від відповідача: не з'явився

третя особа без самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
Фізична особа - підприємець ОСОБА_4: не
з'явилась

третя особа без самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача Бюро
технічної інвентаризації м. Маріуполя:
не з'явилась

третя особа без самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача
Управління земельних ресурсів у м.
Маріуполі: не з'явилась

третя особа без самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача
Інспекція Державного - будівельного
контролю у Донецькій області: не
з'явилась

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Іюль-Норд", звернувся
до господарського суду Донецької
області з позовом до відповідача
Маріупольської міської ради про
спонукання до вчинення певних дій.

В обґрунтування вимог позивач
посилався на те, що у 2005 р.
приватно-виробнича фірма «Саїд»
встановила на тротуарі, що напроти
магазину позивача, тимчасові споруди -
торгівельні павільйони.

В подальшому, рішенням Іллічевського
районного суду м. Маріуполя від 23.09.2010 р.
на зазначені торгівельні павільйони за
ФОП ОСОБА_4 було встановлено право
власності.

В подальшому, договором оренди
земельної ділянки на підставі рішень
Маріупольської міської ради № 6/7-565 від
19.04.2011 р. та № 6/13-1289 від 22.11.2011 р.
Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4, було
передано в оренду земельні ділянки
площею 0,0063 га, 0,0038 га та 0,0029 га по
АДРЕСА_1 для розміщення торгівельних
павільйонів, що суперечить
містобудівним нормам та негативно
впливає на здійснення позивачем своєї
господарської діяльності. Просив
зобов'язати відповідача -
Маріупольську міську раду заборонити
надавати у будь-яке користування
земельну ділянку, розташовану на
червоній лінії впродовж будинку
АДРЕСА_1; зобов'язати відповідача -
Маріпольську міську раду у
передбачений законом спосіб
забезпечити знесення існуючих споруд
на означеній земельній ділянці, які
розташовані на червоній лінії впродовж
будинку АДРЕСА_1; зобов'язати
відповідача - Маріпольську міську раду
розірвати договір оренди земельної
ділянки від 15 грудня 2011 р. з третьою
особою ФОП ОСОБА_4, яка знаходиться в
межах червоної лінії впродовж будинку
АДРЕСА_1.

Відповідач проти позову заперечував
посилаючись на те, що спірна земельна
ділянка передана у оренду згідно норм
чинного законодавства, не порушують
прав позивача, а також відсутні
підстави для розірвання договору
оренди.

Під час розгляду справи представник
третьої особи 1 надав письмові
пояснення, в яких зауважив що на
теперішній момент вже не є власником
спірного майна у зв'язку з укладенням
договору купівлі-продажу торгівельних
павільйонів літ. А-1, Б-1, В-1, Г-1, Д-1, Е-1, Ж-1,
З-1, загальною площею 70,7 кв.м.

Вислухавши у судовому засіданні
представників позивача та відповідача,
дослідивши матеріали справи та
оцінивши надані суду докази в порядку
ст. 43 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВСТАНОВИВ:

23.09.2010 р. рішенням Іллічівського
районного суду м. Маріуполя у справі №
2-11183/10 за позовом ОСОБА_4 до
Маріупольської міської ради про
визнання права власності на нерухоме
майно позовні вимоги задоволені,
визнано право власності на самочинно
збудовані торгівельні павільйони літ.
А-1, Б-1, В-1, Г-1, Д-1, Е-1, Ж-1, З-1, загальною
площею 70,7 кв.м., розташовані по АДРЕСА_1
за ОСОБА_4.

11.10.2010 р. вказане рішення Іллічівського
районного суду м. Маріуполя було
зареєстровано у міському комунальному
підприємстві «Маріупольське бюро
технічної інвентаризації» за № 31729005, а
вищезазначені об'єкти нерухомості
пройшли відповідну інвентаризацію (як
вбачається з матеріалів
інвентаризаційної справи № 48189).

Згідно висновку Комісії з розгляду
питань, пов'язаних з узгодженням
документації з землеустрою,
оформленого протоколом № 73 від 14.07.2011
р., вищезазначена комісія дійшла
висновку про можливість узгодити
проект землеустрою з відводу земельних
ділянок площею 0,0063га, 0,0038га та 0,0029га
для розміщення торгівельних
павільйонів по АДРЕСА_1 Фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_4.

На підставі наведеного 22.11.2011 року між
Маріупольською міською радою
(орендодавцем) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 (орендарем)
було укладено договір оренди земельної
ділянки, який зареєстровано 13.12.2011 за №
00593 (надалі - договір оренди).

Пунктом 1.1 та 2.2 договору оренди
передбачено, що орендодавець надає, а
орендар приймає в строкове платне
користування земельну ділянку
(кадастровий номер :01:005:0305,
:01:005:0306, :01:005:0307) для
експлуатації існуючих торгівельних
павільйонів, який знаходиться по
АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 2.1 договору оренди в
оренду передається земельна ділянка
загальною площею 0,0063га, 0,0038га та 0,0029га
під торгівельними павільйонами.

В п. 8.1 Договору оренди земельної
ділянки зазначені обмеження щодо
використання переданої в оренду
земельної ділянки: земельна ділянка в
спорі, під забороною, арештом не
перебуває; обмежень (обтяжень) у
використанні земельної ділянки та прав
третіх осіб немає.

Договір оренди земельної ділянки
укладено до 22.11.2016 року (п. 3.1 договору).

Невід'ємною частиною договору оренди
земельної ділянки від 22.11.2011 року є
кадастровий план земельних ділянок №
:01:005:0305, № :01:005:0306, №
:01:005:0307, на яких зображене,
зокрема, місцезнаходження земельних
ділянок площею 0,0063га, 0,0038га та 0,0029га в
червоних ліній пр. Металургів, в
охоронній зоні мереж зв'язку.

Земельні ділянки, щодо яких було
укладено договір оренди земельної
ділянки від 22.11.2011 року були передані
відповідачем третій особі згідно акту
приймання-передачу земельної ділянки
(кадастровий номер :01:005:0305,
:01:005:0306, :01:005:0307).

Оцінюючи матеріали справи, доводи
позивача, суд виходить з наступного.

Розглядаючи вимоги позивача в
частині зобов'язання відповідача -
Маріупольську міську раду заборонити
надавати у будь-яке користування
земельну ділянку, розташовану на
червоній лінії впродовж будинку
АДРЕСА_1 та зобов'язання відповідача -
Маріпольську міську раду у
передбачений законом спосіб
забезпечити знесення існуючих споруд
на означеній земельній ділянці, які
розташовані на червоній лінії впродовж
будинку АДРЕСА_1, суд враховує
наступне.

Статтями 16 Цивільного кодексу
України та 20 Господарського кодексу
України визначені способи захисту
цивільних прав та інтересів.

Право на захист розглядається як
суб'єктивне цивільне право, яке
виникає у особи у разі порушення
належних їй цивільних прав та
інтересів, невизнання цього права
або оспорювання цивільного права.

Відповідно до ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд порушує справи за
позовними заявами осіб, які
звертаються до господарського суду
за захистом своїх прав та
охоронюваних законом інтересів, а
право на звернення до господарського
суду за захистом своїх порушених
або оспорюваних прав мають особи
встановлені ст.1 Господарського
процесуального кодексу України.

Вирішуючи спір, господарський суд
встановлює відповідність обраного
позивачем способу захисту його
порушеного права чи охоронювального
законом інтересу.

У разі, якщо суд дійде висновку, що
позивачем невірно обрано спосіб
захисту він повинен відмовити в
задоволенні вимог.

Статтею 15 Цивільного кодексу
України передбачено, що кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання та на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Згідно частини 1 статті 16
Цивільного кодексу України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Частиною 2 статті 16 Цивільного
кодексу України передбачено, що
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може захистити цивільне право
або інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Отже, суд звертає увагу на те, що під
захистом права розуміється
державно-примусова діяльність,
спрямована на відновлення порушеного
права суб'єкта правовідносин та
забезпечення виконання юридичного
обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб
захисту може бути визначений як
концентрований вираз змісту (суті) міри
державного примусу, за допомогою якого
відбувається досягнення бажаного для
особи, право чи інтерес якої порушені,
правового результату. Спосіб захисту
втілює безпосередню мету, якої прагне
досягнути суб'єкт захисту (позивач),
вважаючи, що таким чином буде припинене
порушення (чи оспорювання) його прав,
він компенсує витрати, що виникли у
зв'язку з порушенням його прав, або в
інший спосіб нівелює негативні
наслідки порушення його прав.

У даному випадку захист майнового
права відбувається шляхом прийняття
судом рішення про примусове виконання
відповідачем певних дій, а саме
зобов'язання відповідача -
Маріупольську міську раду заборонити
надавати у будь-яке користування
земельну ділянку, розташовану на
червоній лінії впродовж будинку
АДРЕСА_1 та зобов'язання відповідача -
Маріпольську міську раду у
передбачений законом спосіб
забезпечити знесення існуючих споруд
на означеній земельній ділянці, які
розташовані на червоній лінії впродовж
будинку АДРЕСА_1. Позивач заявивши таку
вимогу не визначив механізм
примусового виконання рішення суду у
разі задоволення його вимог. При цьому,
законодавчо механізм примусового
спонукання відповідача до виконання
вказаних дій також не визначено.

Враховуючи зміст вказаних норм
законодавства України, суд зазначає, що
вимога про зобов'язання відповідача -
Маріупольську міську раду заборонити
надавати у будь-яке користування
земельну ділянку, розташовану на
червоній лінії впродовж будинку
АДРЕСА_1 та зобов'язання відповідача -
Маріпольську міську раду у
передбачений законом спосіб
забезпечити знесення існуючих споруд
на означеній земельній ділянці, які
розташовані на червоній лінії впродовж
будинку АДРЕСА_1 не є способом захисту
прав і законних інтересів суб'єктів
господарювання (не є способом захисту
особою свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу),
передбаченим нормами Господарського
кодексу України або Цивільного
кодексу України. Не визначена
відповідна вимога як такий спосіб і
іншими законами України.

Відтак, суд приходить до висновку,
що позивачем невірно обраний спосіб
захисту свого порушеного права та його
права не можуть бути захищені судом у
такий спосіб.

Стосовно вимоги позивача про
зобов'язання відповідача -
Маріпольську міську раду розірвати
договір оренди земельної ділянки від 15
грудня 2011 р. з третьою особою ФОП
ОСОБА_4, яка знаходиться в межах
червоної лінії впродовж будинку
АДРЕСА_1 суд зазначає наступне.

Статтею 651 Цивільного кодексу
України визначено, що договір може
бути розірвано за рішенням суду на
вимогу однієї із сторін у разу
істотного порушення договору другою
стороною.

В свою чергу, статтею 652 Цивільного
кодексу України передбачено, що у разі
істотної зміни обставин, якими сторони
керувалися при укладенні договору,
договір може бути змінений або
розірваний за згодою сторін, якщо інше
не встановлено договором або не
випливає із суті зобов'язання.

Аналогічні вимоги викладені в ст. 32
Закону України «Про оренду землі», а
саме, що на вимогу однієї із сторін
договір оренди землі може бути
достроково розірваний за рішенням суду
в разі невиконання сторонами
обов'язків, передбачених статтями 24 і 25
цього Закону та умовами договору, в
разі випадкового знищення чи
пошкодження об'єкта оренди, яке істотно
перешкоджає передбаченому договором
використанню земельної ділянки, а
також на підставах, визначених
Земельним кодексом України та іншими
законами України.

Оскільки Товариство з обмеженою
відповідальністю "Іюль-Норд" не є
стороною договору оренди земельної
ділянки від 14.12.2011 р., тобто у світлі
приписів ст. 651 Цивільного кодексу
України особою, яка не може вимагати
розірвання договору, суд дійшов
висновку про неможливість задоволення
вимог щодо розірвання договору оренди
земельної ділянки від 14.12.2011 р.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає,
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Іюль-Норд" про
зобов'язання відповідача -
Маріпольську міську раду розірвати
договір оренди земельної ділянки від 15
грудня 2011 р. з третьою особою ФОП
ОСОБА_4, яка знаходиться в межах
червоної лінії впродовж будинку
АДРЕСА_1, такими, що не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи викладене, позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Судові витрати підлягають віднесенню
на позивача в порядку, що передбачений
ч. 2 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 22, 33, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Іюль-Норд" до
відповідача Маріупольської міської
ради про спонукання до вчинення певних
дій - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Донецького апеляційного
господарського суду в порядку
передбаченому розділом ХІІ
Господарського процесуального кодексу
України.

У судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписаний 17.03.2014
р.

Головуючий суддя
Ю.В. Бокова

Суддя

П.В. Демідова

Суддя
О.О.
Уханьова