ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2014 р.Справа № 922/315/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Смірнової О.В.

при секретарі судового засідання
Ямщикової М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Автотранспортне
підприємство АТП - 16329" (м. Харків)
до Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Металіст-Будметалконструкція" (м.
Харків) про стягнення 13 547, 40 грн. за
участю представників сторін:

позивача - Пригузі - Сороці І.А.,
довіреність б/н від 08.01.2014 р.;

відповідача - Любич В.О., довіреність б/н
від 26.11.2013 р.;

ВСТАНОВИВ:

03.02.14 р. Публічне акціонерне товариство
"Автотранспортне підприємство АТП - 16329"
(м. Харків) звернулось до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою про
стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Металіст-Будметалконструкція" (м.
Харків) 11100 грн. основного боргу, 2447,40
грн. пені та 1827 грн. судового збору,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що
відповідач в порушення умов договорів -
заявок № 26/06 від 26.06.2012 р., № 2/07 від 02.07.2012
р. та № 2/07 від 02.07.2012 р. не виконав свої
зобов"язання щодо оплат послуг
перевезення.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 06 лютого 2014
року було прийнято вказану позовну
заяву, порушено провадження у справі та
призначено її розгляд на 03 березня 2014
року.

27 лютого 2014 року позивач надав
додаткові документи, які долучені
судом до матеріалів справи.

27 лютого 2014 року відповідач надав
клопотання, в якому просив суд
відкласти розгляд справи.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 03 березня 2014
року було задоволено клопотання
представника відповідача про
відкладення розгляду справи та
відкладено її розгляд на 17 березня 2014
року.

11 березня 2014 року представник
відповідача надав відзив на позовну
заяву, в якому просив застосувати до
позовних вимог наслідки спливу строку
позовної давності та відмовити в
задоволенні позовних вимог. Відповідач
зазначив, що подорожні листи, які за
клопотанням позивача були долучені до
матеріалів справи, не підтверджують
факт здійснення перевезення, оскільки
є внутрішніми документами позивача,
складеними в односторонньому порядку,
та не входять до порядку необхідних
документів, що можуть підтверджувати
факт укладення договору перевезення
відповідно до закону. Щодо строку
виконання зобов"язань щодо оплати
відповідач зазначив, що позивачем не
було направлено відповідачу
документів, а саме оригіналів
договорів-заявок та товарно-
транспортних накладних, що було б
підставою для здійснення оплати з боку
відповідача. Крім того, відповідач
вказав, що позивач безпідставно
намагається стягнути штрафні санкції,
оскільки вони взагалі не були
передбачені укладеними договорами, та
вважає, що позивачем було пропущено
строк позовної давності, передбачений
ч. 4 ст. 315 ГК України.

17 березня 2014 року представник позивача
надав додаткові документи, які
долучені судом до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому
засіданні 17.03.14 р. підтримував позовні
вимоги.

Представник відповідача проти позову
заперечував та заявив клопотання про
застосування строку позовної давності.

Розглянувши матеріали справи,
повно та всебічно дослідивши обставини
та докази на їх підтвердження,
вислухавши уповноважених
представників сторін, судом
встановлено наступне.

Позивач у позовній заяві вказує на те,
що між позивачем та відповідачем був
укладений договір-заявка на
перевезення вантажу № 26/06 від 26.06.2012 р.,
та на виконання цього договору
позивачем були надані послуги по
перевезенню вантажу автомобільним
транспортом за маршрутом м. Зміїв - м.
Васильків.

Позивач зазначає, що зобов"язання щодо
здійснення перевезення було виконано
позивачем належним чином, та згідно
договору - заявки оплата послуг складає
3700 грн., які відповідачем оплачені не
були.

Також позивач вказує, що позивачем та
відповідачем був укладений
договір-заявка на перевезення вантажу
№ 26/06 від 26.06.2012 р., та на виконання цього
договору позивачем були надані послуги
по перевезенню вантажу автомобільним
транспортом за маршрутом м. Зміїв - м.
Васильків, проте відповідач послуги на
суму 3700 грн. не оплачені.

Крім того, позивач посилається на
укладення між сторонами
договору-заявки № 02/07 від 02.17.2012 р.,
відповідно до якого позивачем були
надані послуги по перевезенню вантажу
автомобільним транспортом за
маршрутом м. Зміїв - м. Буча на суму 3700
грн., проте вказані послуги
відповідачем оплачені не були.

Позивач вказує, що 18.03.2013 р. ним було
направлено відповідачу
претензію-вимогу про сплату
заборгованості, проте останнім оплату
здійснено не було, що і стало підставою
позивачу для звернення до суду з
відповідним позовом про стягнення з
відповідача 111 00 грн. боргу та штрафних
санкцій в розмірі 2 447,40 грн.

Відповідач, в свою чергу, проти позову
заперечував, з посиланням на те, що
позивачем було пропущено строк
позовної давності, передбачений ч. 4 ст.
315 ГК України.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним у позовній заяві
обставинам, суд приходить до висновку
відмовити позивачу в задоволенні
позовних вимог, виходячи з наступного.

За приписами частини 1, 2 ст. 11
Цивільного кодексу України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу
України перевезення вантажу,
пасажирів, багажу, пошти здійснюється
за договором перевезення. Загальні
умови перевезення визначаються цим
Кодексом, іншими законами,
транспортними кодексами (статутами),
іншими нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них. Умови перевезення вантажу,
пасажирів і багажу окремими видами
транспорту, а також відповідальність
сторін щодо цих перевезень
встановлюються договором, якщо інше не
встановлено цим Кодексом, іншими
законами, транспортними кодексами
(статутами), іншими
нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них.

Згідно п. п. 1, 2, 3 ст. 909 Цивільного
кодексу України за договором
перевезення вантажу одна сторона
(перевізник) зобов'язується доставити
довірений їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення та видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату. Договір
перевезення вантажу укладається у
письмовій формі.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач посилається на договори-заявки
№ 26/06 від 26.06.2012 р., № 2/07 від 02.07.2012 р. та №
2/07 від 02.07.0212 р. як на підставу своїх
вимог.

Судом встановлено, що договір - заявка
№ 26/06 від 26.06.2012 р. взагалі не підписана
з боку відповідача.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Згідно ч. 2 ст. 909 ЦК України, договір
перевезення вантажу укладається у
письмовій формі.

Здійснивши системний аналіз вказаних
статей суд дійшов висновку про те, що
письмовий договір вважається
укладеним з моменту його підписання
сторонами, проте у даному випадку
договір- заявка № 26/06 від 26.06.2012 р. не
підписаний з боку відповідача, тому суд
не приймає вказаний договір як
належний доказ.

Відповідно до ст. 909 ЦК України,
укладення договору перевезення
вантажу підтверджується складенням
транспортної накладної (коносамента
або іншого документа, встановленого
транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до додаткових умов
договорів, обов"язковим є наявність
оригінала ТТН з відмітками
вантажоотримувача та
вантажовідправника.

Позивачем в підтвердження своїх вимог
надано суду подорожні листи № 9999546 та
№ 999540, проте вказані документи є
одностороннім внутрішнім документом,
та не можуть підтверджувати факт
виконання позивачем своїх зобов"язань
щодо надання послуг по перевезенню.
Інших документів, які б підтверджували
факт виконання позивачем своїх
зобов"язань, матеріали справи не
містять.

Згідно ст.43 ГПК України господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України:
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Стаття 129 Конституції України
відносить до основних засад
судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов"язок
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини. Обов"язок доказування
та подання доказів розподіляється між
сторонами, виходячи з того, хто
посилається на юридичні факти, які
обгрунтовують його вимоги та
заперечення. Це стосується позивача,
який повинен доказати факти, на
підставі яких пред"явлено позов, а
також відповідача, який має можливість
доказувати факти, на підставі яких він
будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 ГПК
України позовна заява повинна містити
виклад обставин, на яких грунтуються
позовні вимоги з зазначенням доказів.
До обставин, на яких позивач
обгрунтовує свої вимоги, відносять
обставини, які становлять предмет
доказування у справі. Предмет
доказування це сукупність обставин,
які необхідно встановити для
правильного вирішення справи. У
предмет доказування включаються факти
матеріально-правового характеру, що є
підставою вимог позивача та заперечень
відповідача.

Таким чином, ствердження позивача про
здійснення ним своїх зобов"язань щодо
надання послуг перевезення, яке
ґрунтується тільки на
договорах-заявках та подорожних
листах, доданими позивачем до позовної
заяви, на думку суду, є
необґрунтованими та не підтвердженими
належними доказами.

Отже, позивачем не надано доказів в
підтвердження виконання своїх
обов*язків по наданню послуг
перевезення, а отже не доведено
заявленої вимоги про стягнення 11100 грн.
основного боргу, 2447,40 грн. пені, у
зв"язку з чим суд дійшов висновку про
відмову від задоволення позову.

Стосовно заявленого клопотання про
застосування строку позовної давності,
суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Стаття 257 Цивільного кодексу України
визначає, що загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна
давність застосовується лише за
наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити у судовому
рішенні, чи порушене право на
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право та чи
інтерес не порушені, суд відмовляє в
позові з підстав його
необґрунтованості. І лише, якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у
справі, суд відмовляє в позові у зв'язку
зі спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення.

Як вже було раніше зазначено, судом
відмовлено позивачу в задоволенні
позову з підстав не доведеності
позивачем факту, що його право було
порушено при зверненні з позовом до
суду.

Враховуючи викладені обставини, те, що
право позивача не було порушено при
зверненні з позовом до суду, суд не
вбачає підстав для застосування строку
позовної давності, оскільки строк
позовної давності застосовується лише
у випадку порушення права. Тому суд
відмовляє відповідачу в задоволенні
клопотання про застосування строку
позовної давності.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ч. 1 ст. 49 ГПК
України. У спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав
судовий збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Таким чином, судовий
збір у даній справі покладається на
позивача.

Враховуючи викладене, керуючись
ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, 54 ст.ст.82-85 ГПК України,
суд -



ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя О.В. Смірнова