ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2014 р.
Справа № 914/423/14

Господарський суд Львівської області у
складі судді Р.Матвіїва, при секретарі
судового засідання О.Корчинському,
розглянув матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Автодистриб'юшн
Карго Партс», м. Київ;

до відповідача: Приватного
підприємства «Зелений гай», с.
Розвадів, Миколаївський район,
Львівська область;

про: стягнення 18 301 грн. 15 коп.

У судовому засіданні взяли участь
представники:

позивача: не з'явився;

відповідача: Герей О. Д. - представник на
підставі довіреності від 26.02.2014 року.

Обставини розгляду справи. Ухвалою
суду від 10.02.2014 року прийнято до
розгляду позовну заяву та порушено
провадження у справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Автодистриб'юшн
Карго Партс» до Приватного
підприємства «Зелений гай» про
стягнення 18 301 грн. 15 коп. Розгляд справи
призначено на 18.02.2014 року.

У судовому засіданні 18.02.2014 року
представник позивача не з'явився.
Представник відповідача проти позову
заперечив. Судом відкладено розгляд
справи на 11.03.2014 року.

У судовому засіданні 11.03.2014 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав, подав клопотання про
приєднання документів до матеріалів
справи. Представник відповідача
позовні вимоги визнав частково, подав
відзив на позовну заяву. Судом
оголошено перерву в судовому засіданні
до 18.03.2014 року.

У судове засідання 18.03.2014 року
представник позивача не з'явився,
причин неявки не повідомив, подав
пояснення щодо відзиву відповідача.

У судовому засіданні 18.03.2014 року судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Від фіксації судового процесу
технічними засобами представники
сторін відмовилися.

Представникам сторін, що брали участь у
судових засіданнях, роз'яснено зміст
ст. ст. 20, 22 Господарського
процесуального кодексу України щодо
їхніх прав та обов'язків, зокрема про
право заявляти відводи судді.

Суть спору. Спір між сторонами виник
внаслідок порушення відповідачем
договірних зобов'язань. Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Автодистриб'юшн Карго Партс» (надалі
по тексту рішення - позивач,
постачальник згідно з договором)
звернулося до суду з позовом до
Приватного підприємства «Зелений гай»
(надалі по тексту рішення - відповідач,
покупець згідно з договором) про
стягнення 18 301 грн. 15 коп.
заборгованості, з яких 8 700 грн.
основного боргу, 7 917 грн. пені, 1 561 грн. 71
коп. 36 % річних, 122 грн. 44 коп. інфляційних
втрат.

Підставою своїх вимог позивач називає
неналежне виконання відповідачем умов
договору поставки, укладеного між
сторонами 20.10.2011 року, а саме в частині
оплати отриманого товару.

Представник відповідача наявність
заборгованості визнав, однак не
погодився з розміром нарахованої пені,
строк позовної давності по якій сплив,
про що зазначив у відзиві від 28.02.2014
року.

У процесі розгляду справи суд
встановив наступне. 20 жовтня 2011 року
уклали договір поставки продукції №
4106-14/2011 (надалі по тексту рішення -
договір), згідно з п. 1.1 якого,
постачальник зобов'язався в порядку і
на умовах, визначених цим договором,
постачати покупцю визначені договором
запчастини та експлуатаційні
матеріали (надалі по тексту рішення -
товар) а покупець зобов'язався прийняти
та оплатити отриманий товар на умовах,
визначених договором.

Номенклатура, найменування, одиниця
виміру, походження товару, загальна
кількість, ціна за одиницю товару, що
підлягає поставці, термін та умови
поставки визначаються у
рахунках-фактурах і транспортних
накладних, або інших, передбачених
чинним законодавством документах на
товар, які є невід'ємною частиною
договору та остаточно узгоджуються
сторонами на кожну окрему партію
товару (п. 1.2 договору).

Пунктом 2.1 договору сторони визначили
ціну, умови постачання та гарантії.
Зокрема, покупець, підписуючи документ
про відвантаження (накладна,
товарно-транспортна накладна), виявляє
згоду на прийняття товару відповідно
до попередньої домовленості із
постачальником та позбавляється права
заявляти претензії щодо
невідповідності поставленого товару.
Товар за домовленістю сторін
продається на умовах попередньої
оплати або на умовах відстрочення
платежу. У разі останнього термін
відстрочення зазначається у накладній.

Згідно з п. 3.1 договору оплата
здійснюється покупцем шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок постачальнику на
підставі рахунку-фактури та за умов,
зазначених в п. 2 даного договору.

Як підтверджується матеріалами справи,
а саме накладними № KBSI-453649 від 14.09.2012
року, № KBSI-454984 від 17.09.2012 року, № KBSI-265420
від 21.10.2011 року, № KBSI-500600 та № KBSI-500599 від
20.11.2012 року, № KBSI-503026 від 23.11.2012 року, №
KBSI-504321 від 26.11.2012 року, а також рахунками
№ SCPZ від 20.11.2012 року, № SCPZ від
17.09.2012 року, № SCPZ від 14.09.2012 року, №
SCPZ від 21.10.2011 року, № SCPZ від
20.11.2012 року, № SCPZ від 23.11.2012 року, №
SCPZ від 26.11.2012 року, копії яких
долучені до матеріалів справи, позивач
поставив відповідачу товар на суму 21 614
грн. 53 коп. Із вказаної суми 11 034 грн. 90
коп. підлягали сплаті за товар,
отриманий згідно з накладними за
листопад 2012 року.

Обов'язок по оплаті отриманого товару
покупець виконав частково, оплативши
лише 12 914 грн. 53 коп., що підтверджується
банківськими виписками від 21.10.2011 року,
16.10.2012 року, 14.11.2012 року, 19.11.2012 року,
21.01.2013 року та розрахунком основного
боргу. Копії вказаних документів
знаходяться в матеріалах справи.

Відтак станом на момент подання позову
несплаченою залишилась сума 8 700 грн. 00
коп.

З метою врегулювання спору в
досудовому порядку позивач надсилав
відповідачу лист-вимогу № 21/01-14 від
21.01.2014 року про наявність
заборгованості у покупця згідно з
договором поставки та необхідність її
погашення. Належної відповіді
відповідачем не надано, погашення
заборгованості не здійснено.

Дані факти матеріалами справи
підтверджуються, сторонами не
заперечувались та документарно не
спростовувались.

Дослідивши представлені суду докази,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд вважає позовні вимоги
підставними, обґрунтованими та такими,
що підлягають до задоволення частково
з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного
кодексу України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Однією з підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків,
відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України, зокрема, є договори та
інші правочини.

Сторони, уклавши договір поставки,
визначили взаємні права та обов'язки.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов і вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України).

Згідно з п. п. 2, 3 договору строки
здійснення оплати отриманого товару
зазначаються в накладних. Так,
накладною № KBSI-504321 від 26.11.2012 року
передбачено здійснення оплати до 03.12.2012
року. Проте у грудні 2012 року покупцем
отриманий товар не оплачено. Як
підтверджено банківськими виписками,
частковий платіж на суму 3 034 грн. 98 коп.
відповідач здійснив 21.01.2013 року, тобто
мало місце прострочення виконання
зобов'язання на 49 днів, що у
відповідності з ч. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України з 06.12.2012 року
відповідач вважається таким, що
прострочив виконання зобов'язання.

Наявність заборгованості в розмірі 8 700
грн. підтверджується видатковими
накладними, рахунками, податковими
накладними, банківськими виписками,
писаними вище, та визнається
відповідачем. Суд вбачає достатні
підстави для захисту права позивача на
отримання коштів за поставлений товар
шляхом стягнення суми основного боргу
в розмірі 8 700 грн. з відповідача.

Стосовно стягнення пені, інфляційних
втрат і 36 % річних, суд зазначає
наступне.

З досліджених судом матеріалів справи
встановлено, що покупець вважається
таким, що прострочив виконання
зобов'язання, що у відповідності з п. п.
5.2, 5.3 договору є підставою для
стягнення з відповідача пені та
відсотків річних.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Згідно з п. 6 ст.
232 Господарського кодексу України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Договором (п. 5.2 договору) сторони
встановили, що в разі простроченого
платежу більше 3-ьох календарних днів,
покупець сплачує пеню у розмірі 0,5 % від
суми заборгованості за кожен день
прострочення платежу. Факт
прострочення платежу більше, ніж на 3
дні, встановлено та доведено вище.

Стосовно розміру пені, судом взято до
уваги заперечення представника
відповідача та положення п. 5
Оглядового листа Вищого
господарського суду України від 29.04.2013
року № 01-06/767/2013 «Про деякі питання
практики застосування господарськими
судами законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» про те, що розмір
пені має бути обрахований з
урахуванням обмеження розміру пені
подвійною обліковою ставкою
Національного банку України згідно із
Законом України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань", незважаючи на
встановлений у договорі спосіб
обчислення пені (див. постанову
Верховного Суду України від 24.10.2011 та
постанову Вищого господарського суду
України від 07.12.2011 у справі № 25/187).

Застосована судом позиція
підтверджується також рекомендаціями
Вищого господарського суду України,
наведеними у постанові Пленуму від 17
грудня 2013 року «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» (п. 2.9), де
зазначено, що розмір пені за прострочку
платежу не може перевищувати подвійної
облікової ставки Національного банку
України, що діяла у період, за який
сплачується пеня. Якщо в укладеному
сторонами договорі зазначено вищий
розмір пені, ніж передбачений у цій
нормі, застосуванню підлягає пеня в
розмірі згаданої подвійної облікової
ставки (п. 2.9 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України 17 грудня
2013 року «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань»). Крім
цього, представник відповідача заявив
про сплив позовної давності стосовно
вимоги про стягнення пені в розмірі 7 917
грн. за період з 06.12.2012 року по 06.06.2013
року. З приводу спливу позовної
давності суд зазначає наступне.

До вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені) застосовується позовна
давність в один рік (ст. 258 Цивільного
кодексу України). У даному випадку
сплив строку позовної давності почався
03.12.2012 року і закінчився 03.12.2013 року.

У зобов'язальних правовідносинах, в
яких визначено строк виконання
зобов'язання, перебіг позовної
давності починається з дня, наступного
за останнім днем, у який відповідне
зобов'язання мало бути виконане. Якщо
відповідно до чинного законодавства
або договору неустойка (пеня) підлягає
стягненню за кожний день прострочення
виконання зобов'язання, позовну
давність необхідно обчислювати щодо
кожного дня окремо за попередній рік до
дня подання позову, якщо інший період
не встановлено законом або угодою
сторін. При цьому, однак, слід мати на
увазі положення частини шостої статті
232 ГК України, за якими нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано (п. п. 4.2, 4.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів»).

Враховуючи наведені положення і той
факт, що провадження у даній справі
порушено 10.02.2014 року, вимога про
нарахування пені за період з 06.12.2012 року
по 10.02.2013 року вважається такою, що
пред'явлена після спливу позовної
давності. Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Здійснивши перерахунок суми пені у
відповідності до вимог законодавства,
врахувавши максимальний розмір
облікової ставки НБУ, визначивши
момент виникнення прострочення,
застосувавши сплив позовної давності
та рекомендації Пленуму Вищого
господарського суду України, суд
прийшов до висновку про
обгрунтованість вимоги про стягнення
пені в розмірі 414 грн. 80 коп. за період з
11.02.2013 року по 06.06.2013 року.

Як вказано позивачем, ст. 625 Цивільного
кодексу України перебачено, що боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом. На підставі даного
положення та умов договору позивач
заявляє до стягнення з відповідача 1 561
грн. 71 коп. 36 % річних, 122 грн. 44 коп.
інфляційних втрат. Розглядаючи
наведені вимоги, суд звертає увагу на
наступне.

Інфляційні нарахування на суму боргу,
сплата яких передбачена частиною
другою статті 625 ЦК України, не є
штрафною санкцією, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення коштів внаслідок
інфляційних процесів за весь час
прострочення в їх сплаті. Зазначені
нарахування здійснюються окремо за
кожен період часу, протягом якого діяв
відповідний індекс інфляції, а
одержані таким чином результати
підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання. Розмір боргу з
урахуванням індексу інфляції
визначається виходячи з суми боргу, що
існувала на останній день місяця, в
якому платіж мав бути здійснений,
помноженої на індекс інфляції,
визначений названою Державною службою,
за період прострочення починаючи з
місяця, наступного за місяцем, у якому
мав бути здійснений платіж, і за
будь-який місяць (місяці), у якому (яких)
мала місце інфляція. При цьому в
розрахунок мають включатися й періоди
часу, в які індекс інфляції становив
менше одиниці (тобто мала місце
дефляція) (п. 3 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України 17 грудня
2013 року «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань»).

Представник відповідача визнав
заборгованість у розмірі 10 798 грн. 95
коп., у тому числі суми відсотків річних
та інфляційних втрат, про що зазначив у
відзиві.

Відповідач має право визнати позов
повністю або частково. Господарський
суд не приймає визнання позову
відповідачем, якщо ці дії суперечать
законодавству або порушують чиї-небудь
права і охоронювані законом інтереси
(ч. ч. 5, 6 Господарського процесуального
кодексу України).

У разі визнання відповідачем позову
господарський суд приймає рішення про
задоволення позову за умови, що дії
відповідача не суперечать
законодавству або не порушують прав і
охоронюваних законом інтересів інших
осіб (ч. 5 ст. 78 Господарського
процесуального кодексу України).

Здійснивши перерахунок розміру
інфляційних втрат у відповідності з
наведеними положеннями, враховуючи
наявність дефляції у 2013 році, чого не
дотримався позивач, суд приходить до
висновку про достатність та
обгрунтованість підстав для стягнення
43 грн. 50 коп. втрат від інфляції, а не 122
грн. 44 коп., як вказував позивач та з чим
погодився представник відповідача.

Сплата трьох процентів річних від
простроченої суми (якщо інший їх розмір
не встановлений договором або законом),
так само як й інфляційні нарахування,
не мають характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові. Сторони договору
можуть зменшити або збільшити
передбачений законом розмір процентів
річних. Якщо укладеним сторонами
договором передбачено збільшення
розміру процентів у зв'язку з
простроченням сплати боргу, розмір
ставки, на яку збільшено проценти, слід
вважати іншим розміром процентів (п. 4
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України 17 грудня
2013 року «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань»).

Договором, а саме п. 5.3, сторони
узгодили, що в разі прострочення
виконання грошового зобов'язання
строком більше 30 календарних днів
боржник на вимогу кредитора
зобв'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції, а також 36 відсотків річних
від простроченої суми за кожен день
прострочення.

Судом встановлено, що строк виконання
зобов'язання настав 03.12.2012 року, однак
наступний платіж було здійснено лише
21.01.2013 року, що підтверджує наявність
прострочення більше, ніж на 30 днів.
Відтак, суд вважає підстави та порядок
нарахування 36 відсотків річних
правомірними і такими, що підлягають до
задоволення повністю.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Судові витрати, у відповідності до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, суд покладає на відповідача
пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82-85, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Стягнути з Приватного підприємства
«Зелений гай» (81634, Львівська обл.,
Миколаївський район, село Розвадів,
вул. Сагайдачного, будинок 72, ) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Автодистриб'юшн
Карго Партс» (02660, м. Київ, вул.
Закревського, будинок 16, ) 8 700 грн. основного боргу, 414 грн. 80
коп. пені, 1 561 грн. 71 коп. 36 % річних, 43 грн.
50 коп. інфляційних втрат і 1 077 грн. 93
коп. в рахунок відшкодування
сплаченого судового збору.

Відмовити в задоволенні позовних вимог
у частині стягнення 7 502 грн. 20 коп. пені,
78 грн. 94 коп. інфляційних втрат.

Наказ видати після набрання судовим
рішенням законної сили, в порядку
статті 116 Господарського
процесуального кодексу України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені ст. ст. 91 -
93 Господарського процесуального
кодексу України.

Повне рішення складене та
підписане 24.03.2014 року.

Суддя
Матвіїв Р.І.