ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.03.14р. Справа № 904/258/14

За позовом Державного підприємства
"Український державний центр
радіочастот", м. Київ

до Приватного акціонерного товариства
"Телесистеми України", м.
Дніпропетровськ

про стягнення 3 722 301,74 грн.

Суддя Первушин Ю.Ю.

Представники:

Від позивача: Старченко С.П. -
представник, довіреність № 5-7/642 від
15.01.2014 року;

Від відповідача: Іванова О.С. -
представник, довіреність № б/н від
10.01.2014 року.

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство "Український
державний центр радіочастот"
звернулось до господарського суду
Дніпропетровської області з позовною
заявою про стягнення з Приватного
акціонерного товариства "Телесистеми
України" заборгованість у розмірі 3722301
грн. 74 коп., яка складається із: суми
основного боргу - 3 699 581 грн. 88 коп., суму
пені - 18 459 грн. 89 коп., суму 3% річних - 4 259
грн. 97 коп. Також, Позивач просить суд
стягнути з Відповідача суму судового
бору.

Ухвалою господарського суду від 16.01.2014
року порушено провадження у справі
№ 904/258/14 та призначено справу до
розгляду у судовому засіданні на 05.02.2014
року.

У судовому засіданні 05.02.2014 року
представник позивача подав заяву про
уточнення позовних вимог (а.с. 76-81) в
якій зазначає, що сума заборгованості у
загальному розмірі становить 3 590 343 грн.
51 коп.

У судове засідання 05.02.2014 року
представник відповідача не з'явився,
надіслав до канцелярії господарського
суду заяву №04/02 від 04.02.2014 року (а.с. 104)
про передачу справи до господарського
суду м. Києва, у зв'язку зі зміною
місцезнаходження підприємства
Відповідача.

У судовому засіданні 05.02.2014 року судом
оголошувалась перерва до 05.02.2014 року до
15:15 годині.

Ухвалою господарського суду від 05.02.2014
року розгляд справи відкладено на
24.02.2014 року.

У судовому засіданні 24.02.2014 року
представник відповідача подав
клопотання про долучення до матеріалів
справи витребувані судом документи.

Розгляд справи відкладений з 24.02.2014
року на 03.03.2014 року. В засідання
оголошено перерву з 05.03.2014 року до 17.03.2014
року.

Від позивача 14.03.2014 року через
канцелярію суду надійшли уточнення
позовних вимог, що за своєю правовою
природою є зменшенням розміру позовних
вимог, в яких позивач просить стягнути
з відповідача суму основного боргу у
розмірі 3084147,20 грн., пеню у розмірі 99620,80
грн., 3% річних у розмірі 22989,41 грн., що
разом складає 3206757,41 грн., судові
витрати просить покласти на
відповідача.

Представник відповідача у судовому
засіданні 17.03.2014 року надав клопотання
про продовження строку розгляду справи
на 15 днів для можливого укладання
мирової угоди.

Ухвалою суду від 17.03.2014 року продовжено
строк розгляду справи на 15 днів, до
31.03.2014 року та відкладено розгляд
справи на 26.03.2014 року.

17.03.2014 року відповідач надав клопотання
про долучення до матеріалів справи, а
саме контррозрахунок штрафних санкцій.

26.03.2014 року представник відповідача у
судовому засіданні надав заяву про
розстрочення виконання рішення на три
роки для сплати заборгованості
щомісячними платежами суми 100 000,00 грн.

Клопотання про здійснення технічної
фіксації судового процесу
представниками сторін не заявлялось.

У порядку ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України у
судовому засіданні 26.03.2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення представника
позивача та відповідача, оцінивши
надані до матеріалів справи докази в їх
сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

14.01.2009 року між Державним підприємством
"Український державний центр
радіочастот" (далі - Виконавець,
Позивач) та Приватним акціонерним
товариством "Телесистеми України" (далі
- Замовник, Відповідач) був укладений
договір № 2259/8м-09 (надалі - Договір).

Предметом Договору є проведення
Виконавцем радіочастотного
моніторингу параметрів випромінювання
та забезпечення ЕМС РЕЗ Замовника з РЕЗ
інших користувачів, виявлення та
усунення дії радіозавад роботи РЕЗ
Замовника. (кількість РЕЗ Замовника та
розрахунок платежів наведено у Додатку
та є невід'ємною частиною цього
Договору) (п. 1.1.7 Договору).

Відповідно до п. 4.4 Договору оплата
вартості робіт з радіочастотного
моніторингу та забезпечення ЕМС РЕЗ
здійснюється Замовником щоквартально
(щомісячно) протягом 30 банківських днів
з дня надання рахунку Виконавцем.

У випадку затримки з вини Замовника
оплати робіт, пов'язаних з
радіочастотним моніторингом РЕЗ та
забезпечення ЕМС РЕЗ понад один місяць,
Замовник сплачує на користь Виконавця
грошові кошти за проведені роботи з
урахуванням пені за прострочення
платежу в розмірі 0,1 % з кожен день
затримки, але не більше подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла в період,
за який нараховується пеня (п. 5.2
Договору).

Цей договір набирає чинності з дати
його підписання і діє до 31 грудня 2009
року (п. 7.1 договору).

Позивач свої зобов'язання за договором
виконав, надавши відповідачу послуги з
радіочастотного моніторингу та
забезпечення ЕМС РЕЗ за період з серпня
2013 року по жовтень 2013 року на загальну
суму 1087581,12 грн., що підтверджується
рахунками № 16220 від 28.08.2013 року, № 17910
від 24.09.2013 року, № 20579 від 28.10.2013 року (а.с.
32-34) та актами про виконання робіт
(а.с.23-25).

16.09.2013 року між Державним підприємством
„Український державний центр
радіочастот" та Приватним акціонерним
товариством „Телесистеми України"
була укладена Угода до договору №
2259/8м-09 від 14.01.2009 року (а.с. 15).

Відповідно до п. 1 Угоди Замовник станом
на 31.07.2013 року має заборгованість за
послуги, надані Виконавцем відповідно
до умов договору № 2259/8м-09 від 14.01.2009
року у сумі 2612000,76 грн., що визначили
сторони у Акті звірки
взаєморозрахунків, який є невід'ємною
частиною цієї угоди.

Пунктом 2 Угоди сторони погодили, що
оплату заборгованості, вказаної у п.1
цієї угоди, Замовник буде здійснювати
до 31.12.2013 року. При цьому розмір
щомісячного платежу сторони не
обмежують.

Ця угода набирає чинності з моменту
підписання її повноважними
представниками сторін та скріплення
печатками (п. 4 Угоди).

Порушивши умови Угоди відповідач не
сплатив кошти за наступними рахунками:

- № 945 від 24.01.2013 року на суму 180 874
грн. 40 коп.;

- № 2832 від 28.02.2013 року на суму 466 311
грн. 60 коп.;

- № 5412 від 27.03.2013 року на суму 363 485
грн. 28 коп.;

- № 8114 від 25.04.2013 року на суму 362 897
грн. 52 коп.

- № 9234 від 22.05.2013 року на суму 363 102
грн. 96 коп.;

- № 11706 від 25.06.2013 року на суму 363 102
грн. 96 коп.;

- № 13702 від 24.07.2013 року на суму 363 102
грн. 96 коп. (а.с. 160-166).

Сума боргу згідно із наведеними
рахунками складає 2462877 грн. 68 коп.

Також надання послуг відповідачу
підтверджується Актами виконання
робіт за період з січня 2013 року по
липень 2013 року (а.с. 150-156).

03.02.2014 року Відповідач оплатив рахунок
№ 2832 від 28.02.2013 року на суму 466311 грн. 60
коп., що підтверджується випискою з
банку станом на 05.02.2014 року (а.с. 173).

Відповідно, сума боргу згідно із
наведеними рахунками складає 1996566,08
грн.

Виходячи з вищевикладеного, загальна
сума боргу за договором № 2259/8м-09 за
період 01.01.2013 року - 31.10.2013 року складає
3084147,20 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного
кодексу України за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу
України, якщо договором передбачено
надання послуг за плату, замовник
зобов'язаний оплатити надану йому
послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу
України, суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом (ст.
525 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу
України учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 Цивільного кодексу
України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк (ст.530 Цивільного
кодексу України). Відповідно до
положень п.4.4 договору, строк оплати за
надання послуг є таким, що настав.

Господарський суд зазначає, що
відповідачем було частково сплачено
суму боргу за надання послуг у розмірі
466311,60 грн. після подачі позивачем
позову до суду, що підтверджується
випискою з банку станом на 05.02.2014 року
(а.с.173).

Таким чином, на день прийняття рішення
суду заборгованість відповідача перед
позивачем за поставлений товар складає
3084147,20 грн.

За викладеного, є правомірними та
такими, що підлягають задоволенню,
позовні вимоги, з урахуванням заяви про
уточнення позовних вимог (а.с. 142-148), про
стягнення з відповідача на користь
позивача основного боргу в сумі 3084147,20
грн.

Згідно з частиною 1 статті 199
Господарського кодексу України
виконання господарських зобов'язань
забезпечується заходами захисту прав
та відповідальності учасників
господарських відносин, передбаченими
цим Кодексом та іншими законами. До
відносин щодо забезпечення виконання
зобов'язань учасників господарських
відносин застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

Порушенням зобов'язання, відповідно до
статті 610 Цивільного кодексу України, є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено договором або законом
(стаття 548 Цивільного кодексу України).
Виконання зобов'язань може
забезпечуватись згідно договору
неустойкою (штрафом, пенею). Пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (стаття 549
Цивільного кодексу України).

Частиною 6 ст. 231 Господарського
кодексу України визначено, що штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір не
передбачено законом або договором, а
статтями 1 та 4 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" від
22.11.1996 року №543-96-ВР передбачено, що
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але
розмір пені не повинен перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який нараховувалася пеня.

Відповідно до п.4.4 Договору за
прострочення оплати наданих послуг
позивач нарахував та просить стягнути
з відповідача пеню у сумі 99620,80 грн.
(окремо по кожному рахунку):

- згідно рахунку №16220 від 28.08.2013 року за
період з 25.10.2013 року по 17.03.2014 року на
суму 18588,98 грн.;

- згідно рахунку №17910 від 24.09.2013 року за
період з 20.11.2013 року по 17.03.2014 року на
суму 15232,64 грн.;

- згідно рахунку №20549 від 28.10.2013 року за
період з 17.12.2013 року по 17.03.2014 року на
суму 11755,14 грн.

Суд, перевіривши розрахунок пені
дійшов висновку, що вимога позивача про
стягнення пені за вказані періоди
підлягає задоволенню.

Відповідач заперечував проти
розрахунку пені з огляду на зміст
пункту 5.2 Договору де передбачено, що у
випадку затримки з вини Замовника
оплати робіт понад один місяць
замовник сплачує на користь Виконавця
грошові кошти за проведені роботи з
урахуванням пені за прострочення
платежу у розмірі 0,1 % за кожен день
затримки. На думку позивача вказаним
пунктом регламентується нарахування
пені не з моменту прострочення, а лише
після спливу місячного терміну
прострочення. Суд не може погодитися з
думкою Відповідача, оскільки,
буквальне тлумачення змісту пунктів 4.4.
та 5.2 Договору передбачає відстрочку
нарахування пені протягом місяця з дня
затримки, але в той же час передбачає
таке нарахування пені за кожен день
затримки, у разі якщо винна сторона
протягом місяця не усуне допущене
порушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

На підставі вищезазначеної норми
закону позивач нарахував та просить
стягнути з відповідача 3% річних на суму
22989,41 грн. (окремо по кожному рахунку).

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних
дійшов висновку, що вимога позивача про
стягнення 3% річних підлягає
задоволенню.

Таким чином, позовні вимоги підлягають
задоволенню, з урахуванням заяви про
зменшення позовних вимог (а.с.142-148):
стягненню підлягає основна
заборгованість у розмірі 3084147,20 грн.,
пеня в розмірі 99620,80 грн. та 3% річних в
розмірі 22989,41 грн.

Крім того, 26.03.2013 року до канцелярії
господарського суду від представника
відповідача надійшла заява про
розстрочення виконання рішення
(а.с.190,191).

В обґрунтування заяви про розстрочку
виконання рішення суду, заявник
посилається на те, що підприємство
знаходиться в скрутному матеріальному
становищі, що викликано серед іншого
кризою у сфері телекомунікацій,
значному підвищенні вартості
обов'язкових платежів, необхідних для
провадження господарської діяльності,
у тому числі до Державного бюджету
України; надходження коштів ледве
вистачає на покриття обов'язкових
витрат; ситуація ускладнюється
політичною та фінансовою
нестабільністю у державі.

Згідно до ч. 1 ст. 121 Господарського
процесуального кодексу України, при
наявності обставин, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим, за заявою сторони,
державного виконавця, прокурора чи
його заступника або за своєю
ініціативою господарський суд, який
видав виконавчий документ, у
десятиденний строк розглядає це
питання у судовому засіданні з
викликом сторін, прокурора чи його
заступника і у виняткових випадках,
залежно від обставин справи, може
відстрочити або розстрочити виконання
рішення, ухвали, постанови, змінити
спосіб та порядок їх виконання.

Відповідно до 7.1. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики виконання
рішень, ухвал, постанов господарських
удів України" № 9 від 17.10.2012 року,
господарський суд на підставі статті 121
ГПК має право за заявою сторони,
державного виконавця, прокурора чи
його заступника або за власною
ініціативою у виняткових випадках
залежно від обставин справи
відстрочити, розстрочити виконання
рішення, ухвали, постанови (далі -
рішення), змінити спосіб та порядок їх
виконання. Оскільки згадана стаття не
обмежує відповідне право
господарського суду певним строком,
воно може бути реалізоване у будь-який
час після набрання рішенням законної
сили і до його фактичного повного
виконання, в межах строку пред'явлення
наказу до виконання. Також не
обмежується право заявника на повторне
звернення з відповідною заявою, якщо
вона вже розглядалася судом.

Відповідно до п. 7.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.10.2012 року №9 "Про деякі питання
практики виконання рішень, ухвал,
постанов господарських судів України":
підставою для відстрочки, розстрочки,
зміни способу та порядку виконання
рішення можуть бути конкретні
обставини, що ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим у
визначений строк або встановленим
господарським судом способом. При
цьому слід мати на увазі, що згоди
сторін на вжиття заходів, передбачених
статтею 121 Господарського
процесуального кодексу України, ця
стаття не вимагає, і господарський суд
законодавчо не обмежений будь-якими
конкретними термінами відстрочки чи
розстрочки виконання рішення. Проте,
вирішуючи питання про відстрочку чи
розстрочку виконання рішення, зміну
способу і порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Викладені відповідачем обставини та
матеріали справи не дозволяють
стверджувати про наявність достатніх
підстав для задоволення клопотання.

Також вирішуючи питання про розстрочку
виконання рішення, господарський суд
повинен враховувати матеріальні
інтереси сторін, їх фінансовий стан,
ступінь вини відповідача у виникненні
спору, наявність інфляційних процесів
у економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, стихійне лихо, інші
надзвичайні події, тощо.

Так, даний спір виник з вини
відповідача, спірна сума
заборгованості не погашалась
заявником протягом значного періоду
часу. Складний фінансовий стан
підприємства не є безумовною підставою
для розстрочення виконання рішення
суду.

Враховуючи вищевикладене, у
задоволенні заяви Приватного
акціонерного товариства "Телесистеми
України" про розстрочення виконання
рішення слід відмовити.

Господарський суд, додатково
повідомляє, що після набрання рішення
законної сили, заявник не позбавлений
права звернутись із відповідної заявою
про розстрочення виконання рішення
суду відповідно до вимог чинного
законодавства.

Відповідно до п. 4.7 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 7
від 21 лютого 2013 року «Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України»: частиною другою статті 49 ГПК
передбачено, що в разі коли спір виник
внаслідок неправильних дій сторони,
господарський суд має право покласти
на неї судовий збір незалежно від
результатів вирішення спору. Зазначена
норма виступає процесуальною санкцією,
яка застосовується господарським
судом незалежно від того, чи заявлялося
відповідне клопотання заінтересованою
стороною. У такому застосуванні суду
слід виходити з широкого розуміння
даної норми, маючи на увазі, що
передбачені нею наслідки можуть
наставати і в разі неправомірної
бездіяльності винної особи, яка не
вжила заходів до поновлення порушених
нею прав і законних інтересів іншої
особи (зокрема, ухилялася від
задоволення її заснованих на законі
вимог), що змусило останню звернутися
за судовим захистом. Так, якщо
зменшення позивачем розміру позовних
вимог пов'язане з частковим визнанням
та задоволенням позову відповідачем
після подання позову, то судовий збір у
відповідній частині покладається на
відповідача.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покладаються на Відповідача.

Керуючись ст.ст. 525, 526, 625 ЦК України,
ст.ст. 4, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85, 121 ГПК України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви Приватного
акціонерного товариства "Телесистеми
України" про розстрочення виконання
рішення - відмовити.

Позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі.

Стягнути з Приватного акціонерного
товариства "Телесистеми України" (02154,
м.Київ, Русанівський бульвар, буд. 7; ) на користь Державного
підприємства "Український державний
центр радіочастот" (03179, м. Київ,
проспект Перемоги, 15 км; ) суму основного боргу в розмірі
3084147,20 грн., пені у розмірі 99620,80 грн., 3%
річних у розмірі 22989,41 грн. та витрати по
сплаті судового збору в розмірі 73080,00
грн.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду через
господарський суд Дніпропетровської
області протягом десяти днів з дня його
оголошення, а у разі якщо в судовому
засідання було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги,
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 28.03.2014 року.

Суддя Ю.Ю. Первушин