ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2014 р.
Справа № 914/75/14

За позовом: Управління комунальної
власності департаменту економічної
політики Львівської міської ради,
м.Львів

до відповідача: Приватного
підприємства "Міська оренда", м.Львів

про: розірвання договору оренди
нежитлових приміщень №4283 від 15.10.1997 р.
та зобов'язання до звільнення
приміщень

Суддя Король М.Р.

За участю представників:

від позивача: Крикус В.В -
представник (довіреність № 2302-вих-5 від
08.01.2014 року);

від відповідача: Пашук А.В. -
представник (довіреність від 20.01.2014
року);

В судовому засіданні 26.03.2012 р.
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Суть спору: позов заявлено Управлінням
комунальної власності департаменту
економічної політики Львівської
міської ради (м.Львів) до Приватного
підприємства "Міська оренда" (м.Львів)
про розірвання договору оренди
нежитлових приміщень № 4283 від 15.10.1997 р.
та зобов'язання до звільнення
приміщень.

Позовні вимоги обґрунтовуються
порушенням відповідачем умов
укладеного між сторонами договору
оренди нежитлових приміщень № 4283 від
15.10.1997 року.

Ухвалою суду від 15.01.2013 р. прийнято
позовну заяву до розгляду, порушено
провадження у справі та призначено її
до розгляду в судовому засіданні на
05.02.2013 р.

Ухвалами від 05.02.2014 року, 27.02.2014 року
та 12.03.2014 року розгляд справи
відкладався з підста, викладених у
відповідних ухвалах.

Ухвалою від 12.03.2014 року продовжено
строк розгляду спору на 15 днів за
клопотанням відповідача на підставі
ст. 69 ГПК України.

В судове засідання 26.03.2014 року позивач
явку повноважного представника
забезпечив, позовні вимоги підтримав з
підстав, викладених в позовній заяві та
додаткових поясненнях по суті позовних
вимог (вх. №13097/14 від 26.03.2014 р.).

Відповідач явку повноважного
представника в судове засідання
забезпечив, позовні вимоги заперечив з
підстав, викладених у відзиві на
позовну заяву (вх. № 4408/14 від 03.02.2014 року)
та додаткових пояснення до відзиву (вх.
№ 7953/14 від 27.02.2014 року).

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, повно та об'єктивно дослідивши
докази в їх сукупності, суд встановив
наступне.

Приватне підприємство "Міська оренда"
створене шляхом виділу із відкритого
акціонерного товариства "Львівський
хлібокомбінат" на підставі рішення
загальних зборів акціонерів
відкритого акціонерного товариства
"Львівський хлібокомбінат" (протокол
№02/09 від 07.10.2009 р.). Зокрема, приватне
підприємство "Міська оренда" є
правонаступником відкритого
акціонерного товариства "Львівський
хлібокомбінат" в частині прав та
обов'язків орендаря за договором на
оренду нежитлових приміщень №4283 від
15.10.1997 р. (п.п. 1.1 та 1.2 статуту ПП "Міська
оренда").

15.10.1997 року між Управлінням
комунального майна Львівської міської
ради народних депутатів, функції та
повноваження якого на час розгляду
спору виконує позивач, та Відкритим
акціонерним товариством "Львівський
хлібокомбінат", правонаступником якого
є Приватне підприємство "Міська
оренда", укладено договір №4283 про
оренду нежитлових приміщень за
адресою: м. Львів, пл. Св. Теодора, 4.

Відповідно до п. 1 договору, підставою
передачі в оренду приміщення є рішення
№381 Львівської міської ради від
20.06.1997р., орендар прийняв в оренду до
20.06.2022р. нежитлові приміщення за
адресою: м. Львів, пл. Св. Теодора, 4 -
фірмовий хлібний магазин №15 для
реалізації хлібобулочних виробів.

Згідно п. 13 договору, орендар
зобов'язаний користуватись
приміщеннями відповідно до договору
оренди і їх призначення.

Актом №491-П/13 перевірки дотримання
умов договору оренди №4283 від 15.10.1997 р.,
копія якого міститься в матеріалах
справи, встановлено, що на момент
здійснення обстеження приміщення
використовується ПП "Міська оренда" для
продуктового магазину з реалізацією
товарів, що належать акцизній групі
товарів (алкогольні та тютюнові
вироби), кондитерських та
хлібобулочних товарів та іншої
продукції.

Оцінивши подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Аналогічна норма міститься
в п. 1 ст. 193 ГК України.

Приписами ч. 3 ст. 291 ГК України
встановлено, що договір оренди може
бути розірваний за згодою сторін. На
вимогу однієї із сторін договір оренди
може бути достроково розірваний з
підстав, передбачених Цивільним
кодексом України для розірвання
договору найму, в порядку,
встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.773 Цивільного
кодексу України, наймач зобов'язаний
користуватися річчю відповідно до її
призначення та умов договору. Якщо
наймач користується річчю, переданою
йому у найм, не за її призначенням або з
порушенням умов договору найму,
наймодавець має право вимагати
розірвання договору та відшкодування
збитків.

У відповідності до ст. 783 ЦК
України, наймодавець має право
вимагати розірвання договору найму,
якщо, зокрема, наймач користується
річчю всупереч договору або
призначенню речі.

Згідно з п.2 ст. 285 ГК України, орендар
може бути зобов'язаний
використовувати об'єкт оренди за
цільовим призначенням відповідно до
профілю виробничої діяльності
підприємства, майно якого передано в
оренду.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 18 Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна", за договором оренди орендаря
може бути зобов'язано використовувати
об'єкт оренди за цільовим призначенням
відповідно до профілю виробничої
діяльності підприємства, майно якого
передано в оренду, та виробляти
продукцію в обсягах, необхідних для
задоволення потреб регіону.

Враховуючи вищевикладені норми,
обов'язок орендаря використовувати
об'єкт оренди за цільовим призначенням
може бути обумовлений при укладанні
договорів оренди майнових комплексів,
діяльність яких пов'язана із
виробництвом продукції.

Матеріалами справи встановлено, що
орендар прийняв в оренду до 20.06.2022р.
нежитлові приміщення за адресою: м.
Львів, пл. Св. Теодора, 4 - фірмовий
хлібний магазин №15 для реалізації
хлібобулочних виробів.

Орендоване приміщення
використовується ПП "Міська оренда" для
продуктового магазину з реалізацією
товарів, що належать акцизній групі
товарів (алкогольні та тютюнові
вироби), кондитерських та
хлібобулочних товарів та іншої
продукції, згідно акту №491-П/13
перевірки дотримання умов договору
оренди №4283 від 15.10.1997 р.

Враховуючи наведене, суд констатує, що
в орендованому приміщенні відповідач
здійснює торговельну діяльність, в
тому числі, хлібобулочних товарів.

Проаналізувавши зміст договору, суд
прийшов до висновку, що в ньому
відсутні умови про обов'язкове
використання орендованого приміщення
лише для торгівлі хлібобулочними
виробами.

Крім того, в матеріалах справи
відсутні технічний паспорт та
правовстановлюючі документи на
орендоване приміщення, які б містили
відомості про його призначення.

Вищенаведеним спростовується
твердження позивача про те, що
відповідач використовує об'єкт оренди
не за його призначенням.

Безпідставним є твердження
позивача про завдання відповідачем
збитків міському бюджету в зв'язку з
наступним.

Частинами 1 та 2 ст. 19 Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна" передбачено, що орендар за
користування об'єктом оренди вносить
орендну плату незалежно від наслідків
господарської діяльності.

Відповідно до ст. 21 вищевказаного
Закону, розмір орендної плати може бути
змінено за погодженням сторін.

Розмір орендної плати може бути
змінено на вимогу однієї з сторін, якщо
з незалежних від них обставин істотно
змінився стан об'єкта оренди, а також в
інших випадках, встановлених
законодавчими актами України (ч.2 ст. 21
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна").

В матеріалах справи відсутні докази
внесення змін до договору оренди № 4283
від 15.10.1997р. у зв'язку із прийняттям
ухвали Львівської міської ради №897 від
07.06.2007 р. "Про врегулювання питань
оренди майна територіальної громади м.
Львова".

Сторонами договору досягнуто згоди
щодо орендної плати. У тексті договору
зазначено, що розрахунок орендної
плати проводився у відповідності до
ухвали №376 Львівської міської ради
народних депутатів від 28 червня 1996р. та
становить 96,66 грн. в місяць + ПДВ.

Доказів про порушення відповідачем
встановленого пунктами 1, 4 договору
оренди порядку та розмірів внесення
орендної плати позивач не надав.

В силу положень ч. 1 ст. 785 ЦК України,
у разі припинення договору найму
наймач зобов'язаний негайно повернути
наймодавцеві річ у стані, в якому вона
була одержана, з урахуванням
нормального зносу, або у стані, який
було обумовлено в договорі.

Однак, на момент розгляду спору,
договір найму не припинено.

Відповідно до ч.1 ст.629 ЦК України,
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

В силу вимог ст. 291 ГК України,
одностороння відмова від договору
оренди не допускається.

Частиною 2 ст. 651 ЦК України
встановлено, що договір може бути
змінено або розірвано за рішенням суду
на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.

Однак, позивачем у встановленому
законом порядку не доведено суду
належними та допустимими доказами
факту істотного порушення умов
договору відповідачем.

Враховуючи наведене, позовні вимоги
суд вважає безпідставними,
необгрунтованими та такими, що не
підлягають до задоволення.

Щодо недотримання позивачем обов'язку
надсилання іншій стороні пропозиції
про розірвання договору, то у
інформаційному листі № 01-8/471 від 06.08.2008
р. Вищий господарський суд України
довів до відома господарських судів
правові позиції, які пов'язані із
застосуванням Верховним Судом
України деяких норм процесуального
права і знайшли відображення в його
постановах, а саме:

Відповідно до частини другої
статті 124 Конституції України
юрисдикція судів поширюється на всі
правовідносини, що виникають у державі.

Як зазначено в резолютивній частині
рішення Конституційного

Суду України від 09.07.2002 у справі щодо
офіційного тлумачення положення
частини другої статті 124
Конституції України (справа про
досудове врегулювання спорів),
положення частини другої статті 124
Конституції України щодо поширення
юрисдикції судів на всі
правовідносини, що виникають у
державі, в аспекті конституційного
звернення необхідно розуміти так, що
право особи (громадянина України,
іноземця, особи безгромадянства,
юридичної особи) на звернення до суду
за вирішенням спору не може бути
обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.

За таких обставин недотримання
позивачем вимог частини другої статті
188 Господарського кодексу України
щодо обов'язку надсилання іншій
стороні пропозицій про розірвання
договору, у разі виникнення такої
необхідності, не позбавляє позивача
права звернутися за захистом
порушеного права шляхом вчинення
прямого позову до відповідача про
розірвання оспорюваного договору.

В силу ст.32 ГПК України, доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Судовий збір у відповідності до ст. 49
ГПК України покладається на позивача.

З огляду на викладене, керуючись
ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 82-85 ГПК України,
господарський суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 31.03.2014 р.

Суддя
Король М.Р.