м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/1455/14 18.03.14
За позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «КСМ-Груп»
до товариства з обмеженою
«Техбудмеханіка-Промдемонтаж» та
товариства з обмеженою
«Техбудмеханіка-Промисловий
про визнання договору
відступлення права вимоги (цесії)
Суддя Кирилюк Т.Ю.
позивача: представник Косачов Ю.Б.
(довіреність від 06.08.2009)
відповідача1: представник Грищенко О.М.
(довіреність від 04.11.2013)
відповідача1: представник Яременко О.В.
(довіреність від 04.11.2013)
ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Товариство з обмеженою
відповідальністю «КСМ-Груп»
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовною заявою до
товариства з обмеженою
«Техбудмеханіка-промдемонтаж» та
товариства з обмеженою
«Техбудмеханіка-промисловий демонтаж»
про визнання недійсним договору про
30.08.2013, укладений Відповідачами.
Позов обґрунтовано тим, що спірний
договір не відповідає приписам чинного
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 04.02.2014 порушено провадження у
справі № 910/1455/14 та призначено її
розгляд на 04.03.2014.
Відповідно до статті 77 Господарського
процесуального кодексу України за
клопотанням представника Позивача
розгляд справи відкладався.
Представник Позивача у судовому
засіданні підтримав вимоги, викладені
в позовній заяві та просив їх
задовольнити у повному обсязі.
Через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва
представник Відповідача1 04.03.2014 подав
письмовий відзив, в якому проти позову
заперечував, зазначаючи про те, що
укладення договору про відступлення
права вимоги не звільняє Позивача від
виконання своїх обов'язків за
зазначив, що Відповідачами при
укладанні спірного договору враховано
вимоги статті 512-519 Цивільного кодексу
України, тому відсутні підстави для
визнання договору недійсним.
Відповідач2 у письмовому відзиві також
зазначив про відсутність правових
підстав для визнання договору про
відступлення права вимоги недійсним.
У судовому засіданні 18.03.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Заслухавши пояснення представників
Позивача та Відповідачів, дослідивши
наявні у матеріалах справи докази
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачем та Відповідачем1 9 грудня 2011
року укладено договір підряду №41158,
відповідно до якого останній
зобов'язався виконати комплекс
ремонтних робіт з переробки бетонних
конструкцій у бетонний щебінь на
майданчику, який знаходиться у місті
Києві по вулиці Сортувальна. В свою
чергу, Позивач зобов'язався прийняти та
оплатити виконані Відповідачем1
роботи.

Відповідачами у справі 30 серпня 2013 року
укладено договір відступлення права
вимоги (цесії) № 41306 на підставі якого
Відповідач2 отримав права кредитора за
договором № 41158 від 09.12.2011.

Обґрунтовуючи свою вимогу про визнання
договору недійсним, Позивач
посилається на те, що спірний договір
укладено з порушенням умов,
закріплених пунктом 8.1 договору № 41158
від 09.12.2011, відповідно до якого будь-які
зміни вносяться лише шляхом підписання
сторонами відповідної додаткової
угоди до договору та є таким, що не
відповідає вимогам частини першої
статті 516 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 516
Цивільного кодексу України заміна
кредитора у зобов'язанні здійснюється
без згоди боржника, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Умови договору № 41306 від 30.08.2013 року (в
тому числі пункт 8.1) не містять положень
які б свідчили про необхідність
надання боржником письмової згоди на
заміну кредитора у зобов'язанні.

Статтею 512 Цивільного кодексу України
передбачено, що кредитор у зобов'язанні
може бути замінений іншою особою
внаслідок, в тому числі, передання ним
своїх прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є договірною
передачею вимог первісного кредитора
новому кредиторові та відбувається на
підставі укладення між ними
відповідного договору.

Відповідно до статті 514 Цивільного
кодексу України до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Тобто, зі змісту даної статті
вбачається, що заміна кредитора
можлива тільки у зобов'язанні,
існуючому на момент укладення угоди
про відступлення права вимоги, і тільки
у відношенні прав (вимог), що виникли на
момент укладення цієї угоди, якщо інше
не встановлено договором або законом.
Заміна кредитора у зобов'язанні
допускається шляхом відступлення
права вимоги на підставі правочину
протягом усього часу існування
зобов'язання, якщо це не суперечить
договору та не заборонено законом.

Пунктом 3 спірного договору визначено,
що право вимоги засновано на договорі
на переробку бетонних конструкцій у
бетонний щебінь № 41158 від 09.12.2011.

Суд зазначає, що до матеріалів справи
не надано належних та допустимих
доказів на підтвердження оскарження
або визнання недійсним договору № 41158
від 09.12.2011. Крім того, договір № 41158 від
09.12.2011 не містить прямих заборон заміни
кредитора у зобов'язанні. У матеріалах
справи також наявні належні докази
повідомлення Позивача про
відступлення права вимоги.

Отже, Відповідачами у спірному
договорі було погоджено відступлення
права вимоги, яке виникло з дійсного
зобов'язання.

Таким чином, суд погоджується з
доводами Відповідачів, викладеними у
письмових відзивах з приводу того, що
при укладанні спірного договору
останніми дотримано вимоги статті 512-519
Цивільного кодексу України.

Пунктом третім частини першої статті 3
Цивільного кодексу України однією з
загальних засад цивільного
законодавства визначено свободу
договору.

Відповідно до частини другої статті 180
Господарського кодексу України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами
досягнуто згоди щодо усіх його
суттєвих умов.

Суперечність договору або його окремих
частин положенням чинного
законодавства означає врегулювання
правовідносин сторін всупереч
імперативним нормам законодавства.

В розумінні наведеного, Позивачем не
доведено суду факту або фактів
порушення імперативних приписів
законодавства при укладанні спірного
договору.

Крім того, ініціюючи дане позовне
провадження Позивач стверджує, що
укладаючи договір (цесії) № 41306 від
30.08.2013 як наслідок Відповідач1 розірвав
з Позивачем договір № 41158 від 09.12.2011.

Означене твердження Позивача не
відповідає приписам статті 188
Господарського кодексу України, якою
передбачено, що зміна та розірвання
господарських договорів в
односторонньому порядку не
допускаються якщо інше не передбачено
законом або договором, а сторона
договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором. У разі якщо
сторони не досягли згоди щодо зміни
(розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу, заінтересована сторона має
право передати спір на вирішення суду.

Враховуючи наведене, суд не
погоджується з твердженням Позивача
про те, що укладання договору цесії №
41306 від 30.08.2013 призвело до розірвання
договору підряду.

Стаття 16 Цивільного кодексу України
визначає визнання правочину недійсним
одним із способів захисту порушеного
права.

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Загальні підстави визнання правочину
недійсним і настання відповідних
наслідків встановлені статтями 215 та 216
Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу,
відповідно до яких, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання договору
недійсним, господарський суд має
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання договору
недійсним і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
договору вимогам закону, додержання
встановленої форми договору;
правоздатність сторін за договором; у
чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони тощо.

Відповідно до статті 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Згідно статті 34
Господарського процесуального кодексу
України обставини позову, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими.

Позивач, в розумінні даних
процесуальних норм, не довів та не
надав суду належних доказів, які
підтверджують, що в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) були
недодержані вимоги, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу
України, тобто не довів підстави, в силу
яких спірний договір має бути визнаний
недійсним.

Більш того, судом встановлено що
спірний правочин не містить положень,
які б суперечили вимогам чинного
законодавства або інтересам сторін, а
волевиявлення сторін правочину є
вільне і відповідає їхній внутрішній
волі, що відповідає загальним вимогам,
встановленим статтею 203 Цивільного
кодексу України, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Зміст цього поняття розкрито статтею 627
Цивільного кодексу України, відповідно
до правових приписів якої сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог
Цивільного кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Конкретизує поняття свободи договору
також і стаття 6 Цивільного кодексу
України, яка, зокрема, передбачає, що
сторони договору мають право не тільки
врегулювати свої відносини, які не
врегульовані цими актами (частина
друга), але відступити від положень
актів цивільного законодавства (за
виключенням імперативних норм) і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд (частина третя). цього поняття
розкрито

Відповідно до частини другої статті 180
Господарського кодексу України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами
досягнуто згоди щодо усіх його
суттєвих умов.

Правочин може бути визнаний судом
недійсним лише з підстав, визначених
Законом, та із застосуванням
наслідків недійсності, встановлених
Законом.

Встановивши відсутність покладених в
основу позову фактичних та правових
підстав суд відмовляє у його
задоволенні повністю.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покладаються на Позивача.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И
В:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено: 24.03.2014.

Суддя
Кирилюк Т.Ю.