РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року
Справа № 918/1135/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя
Коломис В.В. , суддя Огороднік К.М.

при секретарі Мулявка М.П.

за участю представників сторін:

позивача: представник Кравчук Р.С.,
представник Туркевич Р.Ю.;

відповідача: представник не з'явився;

третьої особи на стороні відповідача :
представник Гудзенко М.О

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Рівненська фірма
"Укрторгбудматеріали" на рішення
господарського суду Рівненської
області від 11.12.13р. у справі № 918/1135/13
(суддя Романюк Р.В.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства Акціонерно-комерційний
банк "Львів"

до відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Квазар-Захід"

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача Публічне акціонерне
товариство "Рівненська фірма
"Укрторгбудматеріали"

про стягнення в сумі 7 535 375 грн.

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням в. о. керівника апарату
суду Рівненського апеляційного
господарського суду №32 від 18.03.2014р.
(а.с.197), у зв'язку із перебуванням у
відрядженні головуючого судді
(судді-доповідача) по справі № 918/1135/13 -
Тимошенко О.М., призначено повторний
автоматичний розподіл справи №918/1135/13.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 18.03.14р.
апеляційна скарга публічного
акціонерного товариства "Рівненська
фірма "Укрторгбудматеріали" прийнята
до розгляду колегією суддів у складі
головуючого судді Юрчука М.І., суддів
Коломис В.В., Огородніка К.М.

Рішенням господарського суду
Рівненської області у справі №918/1135/13
від 11.12.13р. позовні вимоги позивача
Публічного акціонерного товариства
Акціонерно-комерційний банк "Львів" до
відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Квазар-Захід"
задоволено повністю. Стягнуто з
відповідача 6300000грн.00коп. -
заборгованості за кредитом,
1223775грн.00коп. - відсотків за
користування кредитними коштами,
11600грн.00коп. - комісії за управління
кредитом та 68820грн.00коп. - витрат по
сплаті судового збору.

Рішення місцевого господарського суду
мотивоване тим, що вимоги позивача,
стверджуються обґрунтовуються справи,
а відтак, на підставі ст.ст. 11, 509, 526, 530,
612, 625, 629 1054, 1056-1 ЦК України та ст.ст. 173, 193
ГК України, підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням
суду першої інстанції, особа, яка не
брала участі у справі по першій
інстанції - публічне акціонерне
товариство "Рівненська фірма
"Укрторгбудматеріали" звернулося до
Рівненського апеляційного
господарського суду із апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції від
11.12.13р. у справі 918/1135/13 та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
рішення прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підлягає скасуванню. Крім того,
апелянт, як на підставу скасування
рішення суду першої інстанції,
посилається на те, що обставини, що
мають значення для справи, з'ясовані
неповно, а висновки, до яких дійшов суд
першої інстанції, не відповідають
фактичним обставинам. Зокрема банком
були виконані умови договору та надані
кредитні кошти на рахунок відповідача
у розмірі 6300000грн.00коп., що
підтверджується матеріалами справи.

У свою чергу відповідач узяті на себе,
згідно Генерального договору
кредитної лінії № 47 та додаткового до
нього договору № 1, зобов'язання не
виконав - кредитні кошти та відсотки за
користування такими коштами не
повернув. З часом виявилося, що
кредитні кошти отримані ТОВ
«Квазар-Захід» були отримані готівкою
в повному об'ємі ОСОБА_8.

За фактом було порушене кримінальне
провадження №0000265
(супроводжується Управлінням по
боротьбі організованою злочинністю
УМВС України в Рівненській області), в
ході розслідування якого були
встановлені наступні факти:

Особа, яка підписувала кредитний
договір та договори застави насправді
не є ОСОБА_8, що підтверджується
встановленим в ході слідства
підробленим паспортом на ім'я ОСОБА_8;
справжня ОСОБА_8 не проживає у м. Рівне і
не має ніякого відношення до
діяльності ТОВ «Квазар-захід»;
справжня ОСОБА_8 ніколи не здійснювала
державної реєстрації ТОВ
«Квазар-Захід», не є засновником цього
товариства відповідача, не підписувала
від його імені жодних договорів, в тому
числі кредитного договору, договорів
застави та інших документів, які
надавалися з метою отримання кредитних
коштів; договори застави є фіктивними,
адже майна, яке начебто передавалося у
заставу банку не існує і ніколи не
перебувало у власності ТОВ
«Квазар-захід».

На думку апелянта, усі ці обставини мав
би врахувати суд першої інстанції, та
користуючись процесуальним правом,
визначеним у статті 83 ГПК України, мав
би вийти за межі позовних вимог та
визнати правочини: генеральний договір
кредитної лінії № 47 від 9.06.2012р., та
договори застави № 47/2 та 47/3, укладених
між банком та відповідачем, недійсними.

Як вважає апелянт, прийняття
оспорюваного рішення судом першої
інстанції у подальшому може вплинути
на права та обов'язки публічного
акціонерного товариства "Рівненська
фірма "Укрторгбудматеріали", оскільки
позивачем буде звернуто стягнення на
предмет іпотеки у зв'язку із
відсутністю у відповідача майна та
грошових коштів для задоволення вимог
кредитора.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 03.02.14р. особу,
яка подала апеляційну скаргу - публічне
акціонерне товариство "Рівненська
фірма "Укрторгбудматеріали" було
залучено до участі у даній справі у
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
(а.с.174).

Представником позивача подано відзив
на апеляційну скаргу, відповідно до
якого він просить суд рішення
господарського суду Рівненської
області від 11.12.13р. залишити без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення з
підстав, викладених у відзиві.

Представники відповідача у судові
засідання не з'являлися. Про час і місце
розгляду апеляційної скарги були
повідомлені належним чином, про що
свідчать повідомлення про вручення
поштового відправлення (ухвал суду).

Рівненський апеляційний господарський
суд, заслухавши пояснення
представників позивача, третьої особи
у судових засіданнях, розглянувши
доводи апеляційної скарги, заперечення
на апеляційну скаргу, дослідивши
наявні матеріали справи, перевіривши
повноту встановлення обставин справи
та їх юридичну оцінку, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, вважає, що
рішення господарського суду
Рівненської області від 11.12.13р. у даній
справі слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу скаржника - без
задоволення, виходячи з наступного.

За змістом частини 2 статті 101
Господарського процесуального кодексу
України апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Аналізуючи надані докази, оцінюючи їх у
сукупності, колегією суддів
апеляційної інстанції взято до уваги
наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
19.06.2012р. між Публічним акціонерним
товариством "Акціонерно-комерційний
банк "Львів" (банк) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Квазар-Захід" (позичальником) було
укладено Генеральний договір
кредитної лінії №47 та додатковий
договір №1 від 19.06.2012р (надалі -
Кредитний договір, а. с. 6-12), за умовами
якого банк зобов'язався відкрити
позичальнику відкличну не
відновлювальну кредитну лінію з
максимальним лімітом заборгованості,
в межах якої надавати йому кредити у
розмірі та на умовах, обумовлених цим
договором та додатковим договором до
нього, а позичальник зобов'язався
повернути кредити і сплатити проценти
та комісії за користування ними, а
також інші платежі, передбачені цим
договором.

У відповідності до пункту 2.1.1.
Кредитного договору максимальний
ліміт заборгованості за кредитною
лінією та валюта кредитування
становить 6 300 000 грн. 00 коп.

За умовами додаткового договору №1 до
Генерального договору кредитної лінії
№ 47 від 19.06.2012р., в межах максимального
ліміту заборгованості за відкритою
кредитною лінією банк надає
позичальнику кредит у розмірі 6 300 000
грн. Кредит надається на строк до
18.06.2013р.. включно, з графіком погашення
згідно Генерального договору
кредитної лінії № 47 від 19.06.2012р.

Позивач виконав свої зобов'язання у
повному обсязі, надавши відповідачу
кредитні кошти в загальній сумі 6 300 000
грн. 00 коп., що підтверджується
меморіальним ордером № 041 0009 від
19.06.2012р. (а.с. 13).

Пунктом 5.1 Кредитного договору
визначено, що позичальник зобов'язаний
повернути банку кредит у повному
обсязі в порядку і терміни, передбачені
кредитним договором та додатковим
договором.

Відповідач взяті на себе зобов'язання
щодо повернення кредитних коштів
своєчасно не виконав, доказів
повернення грошових коштів в сумі 6 300 000
грн. 00 коп. суду першої інстанції не
подав.

Відповідно до статті 1054 Цивільного
кодексу України, банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Розмір процентів, тип процентної
ставки (фіксована або змінювана) та
порядок їх сплати за кредитним
договором визначаються в договорі
залежно від кредитного ризику,
наданого забезпечення, попиту і
пропозицій, які склалися на кредитному
ринку, строку користування кредитом,
розміру облікової ставки та інших
факторів.

Пунктом 2.1.3. Кредитного договору та п. З
Додаткового договору сторони
визначили, що процентна ставка за
користування кредитними коштами
становить 21 % річних.

Відповідно до пункту 4.4 Кредитного
договору позичальник сплачує проценти,
нараховані відповідно до пункту 4.2.
цього договору, у валюті отриманого
кредиту щомісяця, і але не пізніше
останнього банківського дня місяця, за
який вони нараховані.

Позивачем нараховано відповідачу
проценти за користування кредитними
коштами, розмір яких складає 1 223 775 грн.
00 коп.

Поданий позивачем розрахунок
перевірено судом першої інстанції та,
за відсутності спростувань чи
заперечень з боку відповідача,
нарахування процентів та їх розмір
визнано обґрунтованим.

01.04.2014р. у судовому засіданні колегія
суддів апеляційної інстанції,
розглядаючи апеляційну скаргу по суті,
у першу чергу розпочала дослідження
наявних письмових доказів

На виконання вимог ухвали
Рівненського апеляційного
господарського суду від 18.03.2014р.
Публічним акціонерним товариством
"Рівненська фірма
"Укрторгбудматеріали" надано оригінал
договору іпотеки від 19.06.2012р.

Також суд дослідив подані
представниками позивача Публічного
Акціонерного Товариства
Акціонерно-комерційний банк "Львів"
додаткові докази: Договір застави №47/1
від 19.06.2012р.; №47/2 від 19.06.2012р.; №47/3 від
19.06.2012р.; Договір поруки від 19.06.2012р.;
Договір іпотеки, посвідчений 19.06.2012р.
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстрованого в реєстрі правочинів
за №1326; витяг №36548961 від 19.06.2012р. про
реєстрацію у Державному реєстрі
іпотек; витяг №36549210 від 19.06.2012р. про
реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна;
витяг №36549102 від 19.06.2012р. про реєстрацію
в Єдиному реєстрі заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна; витяг №36549282
від 19.06.2012р. про реєстрацію в Єдиному
реєстрі заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна; протоколи
тимчасового доступу до речей і
документів від 03.10.2013р. і 30.10.2013р.

Дослідивши надані докази колегією
суддів враховується наступне.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема є договори та
інші правочини.

В силу статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматись від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

За змістом статті 526 ЦК України та
статті 193 ГК України - зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

У відповідності до статті 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом, при цьому статтею 525 ЦК
України встановлено, що одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не
звільняється за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Таким чином, враховуючи, що боржником
порушені умови зобов'язання, позовні
вимоги позивача є обґрунтованими та
таким, що підлягають до задоволення.

Суд першої інстанції прийшов до
правомірного висновку про задоволення
вимог банку та обґрунтовано стягнув
заборгованість із відповідача.

Щодо апелювання до суду апелянта про
порушення його прав та обов'язків у
майбутньому.

Оскаржуване рішення господарського
суду Рівненської області від 11.12.2013р.
стосується виключно правовідносин
публічного акціонерного товариства
Акціонерно-комерційний банк "Львів" та
товариства з обмеженою
відповідальністю "Квазар-Захід" які
виникли а підставі укладеного між ними
Генерального договору кредитної лінії
№47 від 19.06.2012р.

В силу частини 1 статті 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Таким чином зазначена норма
процесуального закону імперативно
визначає, що до суду господарської
юрисдикції може звернутися особа,
право та охоронюваний законом інтерес
якої порушені або оспорюється.

Апелянт не надав суду апеляційної
інстанції належних і допустимих
доказів порушення його прав і
охоронюваних законом інтересів як на
момент звернення позивача до
господарського суду, так і після
порушення провадження у справі у
першій інстанції та порушення
апеляційного провадження у суді
апеляційної інстанції.

Прогнозування чи передбачення (що
фактично є припущеннями), що таке право
може бути порушене у майбутньому, не
кореспондується із нормами статей 15, 16
ЦК України.

Подану заяву (а.с.199-200) про долучення до
матеріалів справи листа за № 18/43 від
10.01.2014р. від Слідчого управління УМВС
України в Рівненській області МВС
України, як письмового доказу (а.с.201),
судом апеляційної інстанції
задоволено, та долучено до матеріалів
справи.

Зазначений документ доказової сили
щодо порушення прав та охоронюваних
законом інтересів ПАТ "Рівненська
фірма "Укрторгбудматеріали"
оспорюваним судовим рішенням також не
обґрунтовує та не підтверджує, а носить
лише інформативний характер в порядку
Кримінального процесуального кодексу
України, як відповідь на звернення
керівника третьої особи до органу
дізнання та попереднього слідства.

Не можуть також вважатися належними та
правомірними доводи апеляційної
скарги, у яких апелянт вважає, що суд
першої інстанції мав вийти за межі
позовних вимог та визнати недійсними
генеральний договір кредитної лінії №
47 від 9.06.2012р., та договори застави № 47/2
та 47/3, укладених між банком та
відповідачем, відповідно до пункту 1
частини 1 статті 83 ГПК України.

У такій інтерпретації та
правозастосуванні зазначеної норми
процесуального закону апелянт, по суті,
визначає обов'язок для суду щодо
визнання недійсним договору.

Однак частина 1 статті 83 ГПК України
надає господарському суду право для
вчинення такої процесуальної дії, як
визнання недійсним повністю чи у
певній частині пов'язаного із
предметом спору договору, який
суперечить законодавству.

Апелянтом не доведено належними та
допустимими доказами у справі факту
порушення його прав та охоронюваних
законом інтересів, в розумінні статей
33-34 ГПК України.

З огляду на зазначені правові
положення та встановлені обставини
справи апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що доводи,
викладені скаржником в апеляційній
скарзі, є необґрунтованими, оскільки
вони спростовуються зібраними по
справі доказами і не відповідають
вимогам закону.

Враховуючи наведене, Рівненський
апеляційний господарський суд вважає,
що рішення господарського суду першої
інстанції прийняте з врахуванням всіх
обставин справи та з дотриманням норм
чинного законодавства, а тому не вбачає
підстав для його зміни чи скасування.

Витрати по сплаті судового збору за
розгляд апеляційної скарги
покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Рівненська
фірма "Укрторгбудматеріали" від 25.12.13р.
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Рівненської області від 11 грудня 2013
року у справі №918/1135/13 залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу №918/1135/13 повернути
господарському суду Рівненської
області.

Головуючий суддя
Юрчук М.І.

Суддя
Коломис В.В.

Суддя
Огороднік К.М.