м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 905/3930/13 25.02.14
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Шляхове будівництво
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Райффайзен Лізинг
про визнання договору
Від позивача: не з'явився;
Від відповідача: Самокиша В.
Ю., представник, довіреність № 21-12/12-2
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Позивач у поданій до господарського
суду позовній заяві просить визнати
договір фінансового лізингу (оренди) №
L640-04/07 від 26.04.2007 року недійсним в
частині встановлення у пункті 6.1 права
відповідача на вилучення у позивача
предмета лізингу у безспірному
порядку, а також покласти на
відповідача судові витрати з мотивів,
вказаних у позовній заяві.
Ухвалою Господарського суду Донецької
області від 01.06.2013 року порушено
провадження у справі № 905/3930/13; розгляд
справи призначено на 02.07.2013 року.
Ухвалою Господарського суду Донецької
області від 11.09.2013 року справу
№ 905/3930/13 направлено за
підсудністю до Господарського суду
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 18.09.2013 року справу № 905/3930/13
призначено слуханням на 26.09.2013 року.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 26.09.2013 року відкладено
розгляд справи до 05.11.2013 року.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 27.09.2013 року зупинено
провадження у справі № 905/3930/13 та
скеровано її до Господарського суду
Донецької області за запитом
Постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 29.10.2013 року
ухвалу Господарського суду Донецької
області від 11.09.2013 року у справі №
905/3930/13 залишено без змін. У зв'язку з
закінченням апеляційного провадження
справа № 905/3930/13 повернулася до
Господарського суду міста Києва.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 13.11.2013 року провадження у
справі № 905/3930/13 поновлено у зв'язку з
тим, що обставини, які зумовили
зупинення провадження у справі,
усунені; розгляд справи призначено на
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 28.11.2013 року провадження у
справі № 905/3930/13 зупинено, справу
скеровано до Донецького апеляційного
господарського суду у зв'язку з
надходженням касаційної скарги на
постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 29.10.2013 року.
Постановою Вищого господарського суду
України від 27.12.2013 року касаційну
скаргу залишено без задоволення, а
постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 29.10.2013 року без
У зв'язку з тим, що касаційне
провадження у справі закінчилося,
справа № 905/3930/13
повернулася до Господарського суду
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 11.01.2014 року провадження у
справі № 905/3930/13 поновлено, розгляд
справи призначено на 11.02.2014 року.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 11.02.2014 року відкладено
розгляд справи до 25.02.2014 року.
Відповідач у своєму відзиві на позовну
заяву зазначає, що сторонами спірного
договору у відповідності з ч. 2 ст. 180
Господарського кодексу України було
досягнуто всіх істотних умов договору
лізингу, встановлених ст. 6 Закону
України "Про фінансовий лізинг", а також
дотримано вимог ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України, у зв'язку з чим відсутні
підстави вважати недійсним п. 6.1
договору в частині права лізингодавця
на вилучення предмета лізингу в
лізингоодержувача у безспірному
порядку. Разом з цим зазначив, що
позивачем вірно визначено про
отримання ним телеграм №№ 105102, 105103 від
29.10.2012 з повідомленням відповідача про
відмову від договору разом з вимогою
повернути предмет лізингу, однак такі
телеграми позивачем суду не надано, що
унеможливлює принцип оцінки доказів та
дослідження обставин справи, що мають
значення для вирішення даного спору.
У судовому засіданні 25.02.2014 представник
відповідача проти позову заперечив, у
задоволенні позовних вимог просив
Представник позивача у судове
засідання не з'явився, причин неявки
суду не повідомив. Позивач був належним
чином повідомлений про час, день та
місце розгляду справи, про що свідчить
відмітка відділу канцелярії на звороті
ухвал про про відкладення розгляду
справи, а також поштовий конверт, який
повернувся на адресу суду, який
підтверджує факт направлення ухвали на
адресу відповідача, зазначену у витязі
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК України.
Згідно статті 64 Господарського
процесуального кодексу України ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається сторонам за повідомленою
ними господарському суду поштовою
адресою. У разі ненадання сторонами
інформації щодо їх поштової адреси,
ухвала направляється за адресою
місцезнаходження сторін, що зазначена
в Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника
позивача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши документи і матеріали,
додані до позовної заяви, заслухавши
пояснення представника відповідача,
всебічно і повно з'ясувавши всі
обставини справи, оцінивши докази, які
мають значення для вирішення спору,
господарський суд-

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи,
26.04.2007 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Райффайзен Лізинг
Аваль" (далі - відповідач,
лізингодавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Шляхове
будівництво "Альтком" (далі - позивач,
лізингоодержувач) було укладено
договір фінансового лізингу (оренди) №
L640-04/07 (далі - договір), згідно з п. 1.1
якого лізингодавець на підставі
договору купівлі-продажу (поставки)
(надалі - "договір купівлі-продажу")
зобов'язався придбати у свою власність
і передати на умовах фінансового
лізингу, без надання послуг з
управління та технічної експлуатації,
у володіння та користування протягом
усього строку лізингу за плату
(лізингові платежі) майно,
найменування, технічний опис, модель,
рік випуску, ціна одиниці, кількість і
загальна вартість якого зазначаються в
специфікації (додаток № 2 до цього
договору) (надалі - "предмет лізингу"), а
лізингоодержувач зобов'язався
прийняти предмет лізингу та сплачувати
лізингові платежі на умовах цього
договору.

Відповідно до п. 2.1 договору
лізингоодержувач самостійно та на
власний ризик обрав предмет лізингу та
продавця (постачальника) предмета
лізингу Товариство з обмеженою
відповідальністю "Шляхове будівництво
АЛЬТКОМ", , 83060, Донецька обл.,
Куйбишевський район, м. Донецьк, вул.
Шахтарів Донбасу, 163 (надалі -
"Продавець").

Пунктом 6.1 договору сторони
передбачили, що лізингодавець має
право достроково в односторонньому
порядку розірвати цей Договір та
вилучити у лізингоодержувача предмет
лізингу у безспірному порядку у таких
випадках, коли лізингоодержувач:
використовує предмет лізингу з
порушенням умов цього договору, в тому
числі, п.п. 8.1.1, 8.1.2, 8.1.7 загальних умов
(пп. 6.1.1 п. 6.1 договору); не сплатив
лізинговий платіж (частково або у
повному обсязі) та прострочення сплати
становить більше 30 днів (пп. 6.1.2 п. 6.1
договору); у відношенні
лізингоодержувача прийнято рішення
про ліквідацію (реорганізацію) або
порушена справа про банкрутство (пп. 6.1.3
п. 6.1 договору); погіршує стан предмета
лізингу, а також, якщо з його відома
та/або бездіяльності предмет лізингу
погіршується третіми особами (пп. 6.1.4 п.
6.1 договору); до закінчення терміну дії
Договору укладає договори, що
полягають у розпорядженні предметом
лізингу (продаж, передача, застава,
дарування, обмін, оренда, сублізинг і
т.п), окрім тих, що письмово погоджені з
лізингодавцем (пп. 6.1.5 п. 6.1 Договору).

Відповідно до п. 8.1 цей договір набуває
чинності з дня його підписання обома
сторонами та сплати
лізингоодерджувачем авансового
платежу згідно з графіком і діє до
повного виконання сторонами своїх
обов'язків за цим договором.

Судом установлено та підтверджується
матеріалами справи, що між позивачем та
відповідачем укладено договір
фінансового лізингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі). До договору
лізингу застосовуються загальні
положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та законом
(ч. 2 цієї статті).

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України "Про
фінансовий лізинг" (далі - Закон) за
договором фінансового лізингу (далі -
договір лізингу) лізингодавець
зобов'язується набути у власність річ у
продавця (постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Предметом заявленого у даній справі
позову є матеріально-правова вимога
про визнання недійсним п. 6.1 договору
фінансового лізингу (оренди) № L640-04/07
від 26.04.2007 в частині права відповідача
на вилучення у позивача предмета
лізингу у безспірному порядку.

Підставою заявленого позивачем позову
визначено недодержання в момент
вчинення правочину вимог, встановлених
ч. 1 ст. 203 ЦК України, що полягає у
невідповідності спірного пункту
договору № L640-04/07 від 26.04.2007 приписам ст.
782 ЦК України, посилаючись на те, що у
разі одностронньої відмови від
договору лізингу, відповідач має лише
право вимагати повернення речі, а не
право вилучення її в одностронньому
порядку, що є підставою для визнання
його недійсним в порядку ст. 215 ЦК
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 217 ЦК України визначено, що
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання,
скориставшись при цьому належним
способом захисту, зокрема, наведеними
статтею 16 ЦК України: визнання права,
визнання правочину недійсним,
припинення дії, яка порушує право та
інші.

Відповідно до ст. 782 ЦК України
наймодавець має право відмовитися від
договору найму і вимагати повернення
речі, якщо наймач не вносить плату за
користування річчю протягом трьох
місяців підряд. У разі відмови
наймодавця від договору найму договір
є розірваним з моменту одержання
наймачем повідомлення наймодавця про
відмову від договору.

Положення вказаної норми статті
регулює правовідносини між сторонами
договору найму щодо відмови наймодавця
від договору найму та повернення речі.
Разом з цим погоджений сторонами
спірний пункт 6.1 договору № L640-04/07 від
26.04.2007 встановлює право відповідача на
розірвання договору та вилучення
предмета лізингу.

Дана норма кореспондується з приписами
ч. 2 ст. 7 Закону, відповідно до якої
лізингодавець має право відмовитися
від договору лізингу та вимагати
повернення предмета лізингу від
лізингоодержувача у безспірному
порядку на підставі виконавчого напису
нотаріуса, якщо лізингоодержувач не
сплатив лізинговий платіж частково або
у повному обсязі та прострочення
сплати становить більше 30 днів.

Разом з цим згідно з п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону
лізингодавець має право: вимагати
розірвання договору та повернення
предмета лізингу у передбачених
законом та договором випадках.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 11 Закону
лізингоодержувач зобов'язаний у разі
закінчення строку лізингу, а також у
разі дострокового розірвання договору
лізингу та в інших випадках
дострокового повернення предмета
лізингу - повернути предмет лізингу у
стані, в якому його було прийнято у
володіння, з урахуванням нормального
зносу, або у стані, обумовленому
договором.

Отже право лізингодавця на дострокове
розірвання договору фінансового
лізингу та право вимагати повернення
предмета лізингу передбачено
положеннями ст. 10 Закону, яка є
спеціальною в сфері регулювання
правовідносин сторін Договору.
Посилання позивача на ст. 782 ЦК України,
якою останній обгрунтовує позовну
вимогу, вказуючи на невідповідність їй
пункту 6.1 договору в частині,
визнаються судом безпідставними,
оскільки не регулюють правовідносини,
що склалися між сторонами договору.

Таким чином судом встановлено, що п. 6.1
договору № L640-04/07 від 26.04.2007 в
оспорюваній частині, в якій сторони
передбачили право лізингодавця на
вилучення предмета лізигу в
безспірному порядку, відповідає
приписам ст. 10 Закону, у зв'язку з чим у
суду відсутні підстави для визнання
його недійсним.

Разом з цим твердження позивача про те,
що право на вилучення предмета лізингу
у безспірному порядку не є тотожним з
правом вимоги щодо повернення речі,
судом визнається необгрунтованим,
оскільки результатом вилучення речі є
повернення її власнику.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна із
сторін повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підстави
своїх вимог чи заперечень.

Згідно зі ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на все вищевикладене, позовні
вимоги є недоведеними та такими, що
задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати покладаються на
позивача.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
господарським судом.

Суддя О.В. МандриченкоДата
складання рішення 03.03.2014 р.