м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/1363/14 27.03.14

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді
Привалова
А.І.

при секретарі

Сай А.С.

розглянувши справу № 910/1363/14

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Лан-Україна»;

до фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1;

про стягнення 98 677,47 грн.

Представники сторін:

від позивача: Мовчан А.О.,
довіреність б/н від 03.01.2014р.;

від відповідача: ОСОБА_3,
довіреність № 1103 від 20.09.2013р.

обставини справи:

До Господарського суду міста Києва
звернулось товариство з обмеженою
відповідальністю «Лан-Україна» (надалі
- позивач) з позовом до фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 (надалі - відповідач)
про стягнення 98 677,47 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
відповідач в порушення умов укладеного
між сторонами договору поставки товару
№ 4/10-П/460 від 01.08.2010р. у визначений строк
не оплатив поставлений позивачем
товар, внаслідок чого виникла
заборгованість у сумі 96 143,60 грн., за
прострочення оплати якої позивачем
також нараховані пеня в сумі 2057,40 грн.
та 476,47 грн. 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 03.02.2014р. порушено провадження
у справі № 910/1363/14 та призначено її
розгляд на 20.02.2014р.

Проте, у зв'язку з подіями в центрі м.
Києва, які стались з 18.02.2014р. по 21.02.2014р.,
та загрожували життю співробітників
суду, розгляд справи 20.02.2014р. не
відбувся.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 24.02.2014р. розгляд справи було
призначено на 13.03.2014р.

У судовому засіданні 13.03.2014р. було
оголошено перерву до 27.03.2014р. для
надання часу позивачу для уточнення
суми боргу.

Присутній у судовому засіданні 13.03.2014р.
представник позивача звернувся до суду
з заявою про відмову від позовних вимог
в частині стягнення основного боргу в
сумі 9493,10 грн., оскільки товар на
зазначену суму було повернуто
відповідачем позивачу у період з
13.03.2014р. по 19.03.2014р.

Вказана заява прийнята судом до
розгляду.

Представник відповідача в судовому
засіданні в своїх поясненнях позовні
вимоги в частині стягнення суми
основного боргу в розмірі 86 650,50 грн.
визнав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82
Господарського процесуального кодексу
України, рішення прийнято
господарським судом за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем та
відповідачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, в
засіданні суду була оголошена вступна
та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, що мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.08.2010р. між позивачем (за договором -
постачальник) та відповідачем (за
договором - постачальник) було укладено
договір № 4/10-П/460 поставки товару, у
відповідності з п.1.1. якого позивач
зобов'язується передати у власність
відповідача товар у відповідності з
поданими покупцем замовленнями, а
відповідач зобов'язується приймати
товар та своєчасно сплачувати його
вартість на умовах даного договору.

Договір укладено сторонами з
протоколом розбіжностей.

Відповідно до п.2.1 договору, асортимент
та ціна товару зазначається в
специфікації (додаток № 1 до договору),
яка є невід'ємною частиною цього
договору.

Право власності на товар переходить до
покупця з моменту підписання
уповноваженими представниками сторін
накладної, яка засвідчує момент
передачі товару (п.1.3 договору).

Умовами п.4.1 договору установлено, що
вартість партії товару визначається в
накладних, виписаних на підставі
замовлення згідно з цінами,
затвердженими сторонами в
специфікації.

Також, 19.01.2011р. сторонами було укладено
додаткову угоду № 1 до договору, якою
сторони змінили умови п.4.2 договору.

Так, умовами п.4.2 договору сторони
погодили, що покупець в період з 19.01.2011р.
по 19.04.2011р. перераховує кошти за
поставлену партію товару на умовах
відстрочки платежу протягом 60
(шістдесяти) календарних днів з дати
передачі товару (п.1.3 договору),
вказаної у видатковій накладній, а за
товари, на які розповсюджується дія
Закону України № 1877-ІV «Про державну
підтримку сільського господарства
України» - у строк не більше 7 (семи)
банківських днів з дня отримання
виручки від їх реалізації, але не
пізніше 60 (шістдесяти) календарних днів
з дати передачі товару (п.1.3 договору).
Покупець з 20.04.2011р. перераховує кошти за
поставлену партію товару на умовах
відстрочки платежу протягом 45 (сорока
п'яти) календарних днів, з дати передачі
товару (п.1.3 договору), вказаної у
видатковій накладній, а за товари, на
які розповсюджується дія Закону
України № 1877-ІV «Про державну підтримку
сільського господарства України» - у
строк не більше 7 (семи) банківських
днів з дня отримання виручки від їх
реалізації, але не пізніше 45 (сорока
п'яти) календарних днів з дати передачі
товару (п.1.3 договору).

Як встановлено судом, на виконання умов
договору позивачем у період з 13.05.2013р.
по 18.10.2013р. за видатковими накладними,
копії яких залучені до матеріалів
справи, неодноразово здійснювалось
постачання відповідачу товару.

Відповідач здійснив часткове
повернення товару позивачу, проте в
порушення умов договору не здійснив
оплату отриманого товару загалом у
сумі 86 650,50 грн.

Отже, станом на день вирішення спору
заборгованість відповідача перед
позивачем становить 86 650,50 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського
кодексу України, майнові зобов'язання,
які виникають між учасниками
господарських відносин, регулюються
Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу
України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкт
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов і вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Приписами статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

На час розгляду спору у господарському
суді відповідачем не заперечений факт
отримання товару за представленими
накладними та не надано доказів повної
оплати або повернення переданого
товару на суму 86 650,50 грн. відтак,
позовна вимога про стягнення з
відповідача суми основного боргу в
розмірі 86 650,50 грн. є обґрунтованою,
документально підтвердженою, а відтак
підлягає задоволенню.

Крім того, представник відповідача в
судовому засіданні в усних поясненнях
позовні вимоги в частині стягнення
суми основного боргу в розмірі 86 650,50
грн. визнав у повному обсязі.

Згідно ч. 5 ст. 22 ГПК України, відповідач
має право визнати позов повністю або
частково, а також має право до початку
розгляду господарським судом справи по
суті подати зустрічний позов.

У разі визнання відповідачем позову
господарський суд приймає рішення про
задоволення позову за умови, що дії
відповідача не суперечать
законодавству або не порушують прав і
охоронюваних законом інтересів інших
осіб (ч. 5 ст. 78 ГПК України).

З огляду на викладені положення
законодавства та обставини справи, суд
вважає, що визнання відповідачем
позову не суперечить законодавству, не
порушує прав і охоронюваних законом
інтересів інших осіб і, таким чином, суд
приймає визнання відповідачем позову,
поряд із власними висновками суду, для
прийняття рішення про задоволення
позову щодо стягнення суми
заборгованості в розмірі 86 650,50 грн.

Водночас, представник позивача подав
суду заяву про відмову від позовних
вимог в частині стягнення суми
основного боргу в розмірі 9493,10 грн.

Статтею 22 ГПК України передбачено
право позивача до прийняття рішення по
справі відмовитись від позову.
Господарський суд не приймає відмови
від позову, якщо ці дії суперечать
законодавству або порушують чиї-небудь
права і охоронювані законом інтереси.

Судом встановлено, що заява позивача
про відмову від позовних вимог в
частині стягнення суми основного боргу
в розмірі 9493,00 грн. не суперечить
чинному законодавству, а його дії не
порушують чиї-небудь права і
охоронювані законом інтереси.

З огляду на викладене, в частині
стягнення суми основного боргу в
розмірі 9493,00 грн. провадження у справі
підлягає припиненню на підставі п. 4 ч. 1
ст. 80 ГПК України.

Також, у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем своїх
зобов'язань, позивач просить суд
стягнути з відповідача 2057,40 грн. пені та
3% річних у сумі 476,47 грн., які
розраховані за кожною накладною
окремо.

Відповідно до положень ст. 610
Цивільного кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки.

Умовами пункту 6.6 договору (з
урахуванням протоколу розбіжностей)
передбачено, що за прострочення оплати
поставлених товарів (п.4.2 договору),
покупець сплачує постачальнику пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період прострочення, від не сплаченої в
строк суми - за кожен день прострочення
платежу.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання. У разі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського
кодексу України, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст.
217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу
України, застосовуються господарські
санкції, зокрема, штрафні санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює
договірні правовідносини між
платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
невчасне виконання грошових
зобов'язань, є Закон України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" від
22.11.1996р. № 543/96, відповідно до статті 3
якого, розмір пені за порушення
грошового зобов'язання розраховується
із суми простроченого платежу і не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Частиною шостою статті 232
Господарського кодексу України
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 55 Господарського
процесуального кодексу України, суд,
перевіривши розрахунок позивача щодо
нарахування пені, який доданий до
позовної заяви, визнав його
обґрунтованим у зв'язку з чим позовні
вимоги в частині стягнення пені
підлягають задоволенню повністю.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу
України, боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Отже, передбачене законом право
кредитора вимагати сплати річних є
способом захисту його майнового права
та інтересу, суть якого полягає в
отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання
боржником грошового зобов'язання
виникають нові додаткові зобов'язання,
які тягнуть за собою втрату
матеріального характеру.

Відповідно до ст. 55 Господарського
процесуального кодексу України, суд,
перевіривши розрахунок позивача щодо
нарахування 3% річних, який доданий до
позовної заяви, задовольняє зазначену
вимогу за розрахунком позивача, який є
обґрунтованим.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають задоволенню повністю.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК
України, покладаються на відповідача, з
урахуванням того, що позивач
відмовився від частини позовних вимог
про стягнення 9493,10 грн. основного боргу.

Керуючись ст.ст. 49, 80 (п. 4), 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Лан-Україна» (04116, м.
Київ, вул. Довнар-Запольського, 5, ) 86 650 грн. 50 коп. - основного
боргу, 2057 грн. 40 коп. пені, 3% річних у
сумі 476 грн. 47 коп. та 1783 грн. 69 коп. -
витрат по сплаті судового збору. Видати
наказ.

3. Припинити провадження у справі в
частині стягнення суми основного боргу
в розмірі 9493,10грн.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його прийняття, оформленого відповідно
до вимог ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 01.04.2014р.

Суддя
А.І. Привалов