ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2014 року
Справа № 904/9048/13

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді: Верхогляд Т.А.
(доповідач),

суддів: Білецької Л.М., Тищик І.В.

секретар судового засідання: Гаврилов
О.М.,

представники сторін:

від позивача: Тищенко Т.А. представник,
довіреність №222/1001 від 18.05.13;

від відповідача: Передерій О.С.
представник, довіреність №903/2-14 від
16.09.13;

розглянувши апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
«ДТЕК Дніпрообленерго»

на рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 04.02.2014
року у справі № 904/9048/13

за позовом: публічного акціонерного
товариства «ДТЕК Дніпрообленерго», м.
Дніпропетровськ

до комунального підприємства
Дніпропетровської обласної ради
«Аульський водовід», смт. Кринички,
Дніпропетровська область

про стягнення 5 453 412 грн. 11 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 04.02.2014
року у справі № 904/9048/13 (суддя Соловйова
А.Є.) позов задоволено частково.

Стягнуто з комунального підприємства
Дніпропетровської обласної ради
«Аульський водовід» на користь
публічного акціонерного товариства
«ДТЕК Дніпрообленерго» 3% річних в
розмірі 298 078,79 грн. та 3 761,64 грн.
судового збору.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивач
вибрав неналежний спосіб захисту
порушеного права в частині вимог про
стягнення за мировою угодою від 14.11.2011
року, затвердженої 01.12.2011 року ухвалою
господарського суду Дніпропетровської
області у справі №25/75-10, 5 155 333,32 грн.
заборгованості за активну та реактивну
електричну енергію.

Вимоги про стягнення з відповідача 3%
річних суд задовольнив відповідно до
ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України,
оскільки за рішенням господарського
суду Дніпропетровської області від
02.11.2010 року у справі 25/75-10
заборгованість за спожиту активну
електричну енергію в розмірі 5 407 782,08
грн. та за спожиту реактивну електричну
енергію в розмірі 21 815,24 грн. відповідач
не сплатив.

При цьому розрахунковим періодом для
стягнення 3% річних суд зазначив період
з 13.12.2011 року ( згідно умов мирової угоди
сторін ) та по 18.11.2013 року.

Не погодившись з рішенням, позивач
подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на порушення
господарським судом норм
матеріального права. Зазначає на
неправильне застосування судом першої
інстанції ч.2 ст.16 Цивільного кодексу
України, не застосування положень ст.3
та ч.3 ст.16 Цивільного кодексу України.

Просить скасувати рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 04.02.2014 року у даній справі в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог про стягнення з відповідача
заборгованості за мировою угодою в
розмірі 5 155 333, 32 грн., винести нове
рішення, яким повністю задовольнити
позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач спростовує доводи апелянта,
просить залишити оскаржуване рішення
без змін, апеляційну скаргу - без
задоволення.

Дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, колегія суддів приходить до
висновку про те, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, оскаржуване
рішення слід залишити без змін в силу
наступного:

Відповідно до змісту ухвали
господарського суду Дніпропетровської
області від 01.12.2011 року у справі №25/75-10
(а.с.15) вбачається, що 02.11.2010 року
господарським судом Дніпропетровської
області було винесено рішення у справі
№25/75-10, яким стягнуто з комунального
підприємства Дніпропетровської
обласної ради «Аульський водовід» на
користь відкритого акціонерного
товариства «Енергопостачальна
компанія «Дніпрообленерго» 5 407 782,08
грн. заборгованості за спожиту активну
електроенергію, 21 815,24 грн.
заборгованості за реактивну
електроенергію, 6 694,03 грн. 3% річних, 25
500,00 грн. державного мита, 236,00 грн.
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.

01.02.2011 року видано наказ на виконання
рішення суду.

16.11.2011 року в процесі виконання рішення
сторони звернулись до суду з заявою про
затвердження мирової угоди.

Апеляційним судом встановлено, що
ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 01.12.2011
року у справі №25/75-10 затверджено мирову
угоду сторін, згідно якої боржник -
комунальне підприємство
Дніпропетровської обласної ради
«Аульський водовід» зобов'язується у
десятиденний строк після затвердження
судом мирової угоди сплатити стягувачу
(назва якого на час розгляду
оскаржуваного рішення змінена на
публічне акціонерне товариство «ДТЕК
Дніпрообленерго») частину
заборгованості в розмірі 5 155 333 грн. 32
коп., з яких 5 107 782,08 грн. борг за
активну електроенергію, 21 815,24 грн.
борг за реактивну електроенергію, - 25
500,00 грн. державне мито, 236,00 грн. витрати
на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

Також за умовами мирової угоди
стягувач відмовився від стягнення 3%
річних в сумі 6 694,03 грн.

Відповідно до інформації про виконавче
провадження (а.с.47-51) виконавче
провадження було відкрито Відділом
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області 24.02.2011 року.
Зупинено виконавче провадження згідно
п.8 ч.1 ст.37 Закону України «Про
виконавче провадження» (порушення
судом провадження у справі про
банкрутство).

Відповідно до постанови від 15.01.2014 року
виконавче провадження закінчено у
зв'язку з укладенням сторонами у
процесі виконання мирової угоди
(а.с.62-63).

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач вимоги мирової угоди не
виконав.

За змістом ст.202 Цивільного кодексу
України укладена сторонами в процесі
виконання судового рішення по справі
№25/75-10 мирова угода є правочином, що
підлягає обов'язковому виконанню (ст.629
Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу
України одним із способів захисту
цивільних прав та інтересів сторони є
примусове виконання обов'язку в натурі.

З огляду на встановлені обставини
справи вимоги позивача про стягнення 5
107 782,08 грн. боргу за активну
електроенергію, 21 815,24 грн. боргу за
реактивну електроенергію, 25 500,00 грн.
державного мита, 236,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу є спором про право,
який було вирішено судом.

Суд правомірно зазначив, що
заінтересована сторона (стягувач) не
позбавлена права звернутись до
господарського суду з позовною заявою
про спонукання виконання мирової
угоди.

Апелянт не спростував висновок
оскаржуваного рішення щодо того, що
винесена на стадії виконання судового
рішення у справі №25/75-10 ухвала
господарського суду Дніпропетровської
області від 01.12.2011 року про
затвердження між сторонами мирової
угоди від 14.11.2011 року згідно п.2 ч.2 ст.17
Закону України «Про виконавче
провадження» є виконавчим документом
та згідно ст.18 цього ж Закону повинна
відповідати вимогам до виконавчого
документа.

Відповідно до п.3.19 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011 року «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» (в редакції від 17.12.2013
року) у разі ухилення однієї зі сторін
від виконання мирової угоди після
закінчення строку (настання терміну)
виконання нею своїх обов'язків за цією
угодою:

- якщо ухвала господарського суду
про затвердження мирової угоди
відповідає вимогам статті 18 Закону
України «Про виконавче провадження»,
то вона є виконавчим документом у
розумінні пункту 2 частини другої
статті 17 названого Закону і підлягає
виконанню державною виконавчою
службою; тому за наявності зазначеної
умови позовна заява про спонукання до
виконання мирової угоди не підлягає
розгляду в господарських судах;

- якщо ж ухвала суду про
затвердження мирової угоди не містить
усіх даних, зазначених у статті 18
названого Закону, то така ухвала не має
статусу виконавчого документа, і інша
сторона у справі не позбавлена права
звернутись з позовом про спонукання до
виконання мирової угоди.

З аналізу змісту ухвали господарського
суду Дніпропетровської області від
01.12.2011 року у справі №25/75-10 про
затвердження мирової угоди вбачається,
що вона не містить таких передбачених
ознак і відомостей для визнання її
виконавчим документом, що підлягає
виконанню державною виконавчою
службою, таких як:

1) повне найменування стягувача
(позивача) і боржника (відповідача), їх
місцезнаходження, ідентифікаційний
код суб'єкта господарської діяльності
стягувача та боржника;

2) дата набрання законної (юридичної)
сили ухвалою суду;

3) строк пред'явлення виконавчого
документа (ухвали суду) до виконання
(п.п.3, 5, 6 ч.1 ст.18 Закону України «Про
виконавче провадження»).

Враховуючи викладене, висновок суду
про те, що позивач обрав неналежний
спосіб захисту порушеного права
колегія суддів вважає законним та
обґрунтованим.

Щодо доводів скаржника про те, що
згідно п.7 затвердженої судом мирової
угоди сторони передбачили можливість
звернення стягувача до господарського
суду і тому суд відповідно до ч.3 ст.16
Цивільного кодексу України мав
захистити порушене право позивача у
визначений сторонами спосіб, колегія
суддів не приймає з огляду на наступне:

Як було зазначено вище, фактично спір
про стягнення заборгованості за
спожиту відповідачем активну та
реактивну електроенергію в зазначених
позивачем сумах був вирішений
господарським судом.

Відповідно до ч.2 ст.80 Господарського
процесуального кодексу України
повторне звернення до господарського
суду зі спору між тими ж сторонами, про
той же предмет і з тих же підстав не
допускається.

Позивач має право з огляду на п.3.19
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011 року «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» обрати належний
спосіб захисту порушеного права та
звернутись до суду з вимогою про
спонукання до виконання вимог мирової
угоди.

При цьому, відповідність ухвали
господарського суду Дніпропетровської
області від 01.12.2011 року у справі №25/75-10
про затвердження мирової угоди, нормам
діючого законодавства не є предметом
даної справи.

Враховуючи викладене, порушень
господарським судом ч.3 ст.16 Цивільного
кодексу України колегія суддів не
вбачає.

Є правомірним стягнення з відповідача
3% річних за неналежне виконання
зобов'язання. Так, відповідно до
положень ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3% річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Враховуючи, що відповідач, згідно
ухвали господарського суду від 01.12.2011
року зобов'язався сплатити суму боргу у
десятиденний термін з дня затвердження
судом мирової угоди, позивач правильно
розрахував період для нарахування 3%
річних з 13.12.2011 року по 18.11.2013 року.

Оскільки рішення місцевого
господарського суду постановлено у
відповідності до норм матеріального та
процесуального права, підстав для
задоволення апеляційної скарги не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 04.02.2014
року у справі № 904/9048/13 залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого господарського суду
України.

Головуючий суддя:
Т.А. Верхогляд

Суддя:
Л.М.Білецька

Суддя:
І.В. Тищик

Підписано в повному обсязі 28.03.2014 року.