ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2014 р.
Справа № 918/43/14

Господарський суд Рівненської області
у складі судді Павленка Є.В.,
розглянувши матеріали справи за
позовом публічного акціонерного
товариства "ВТБ Банк" (далі - Банк) до
приватного підприємства "Екохім" (далі -
Підприємство), третя особа на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, -
ОСОБА_1, про стягнення заборгованості в
сумі 448 365 грн. 10 коп.,

за участі представників:

позивача: Юдіна С.В. за дов. від 23 грудня
2013 року № 2667,

відповідача: Оводюка О.С. за дов. від 1
січня 2014 року,

третьої особи: не з'явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У січні 2014 року Банк звернувся до
господарського суду Рівненської
області з вказаним позовом,
посилаючись на те, що в рамках
укладеної між відкритим акціонерним
товариством "ВТБ Банк",
правонаступником якого є позивач, та
ОСОБА_1 Генеральної угоди від 3 жовтня
2007 року № 03, 16 жовтня 2007 року між
позивачем та позичальником був
укладений кредитний договір №
17.11-03/07-СК, за умовами якого Банк надав
останньому кредит у розмірі 50 000
доларів США 00 центів зі строком
користування до 15 жовтня 2014 року під 14,5
процентів річних, а позичальник, у свою
чергу, зобов'язався своєчасно
повернути кредитору суму отриманого
кредиту, сплатити нараховані проценти,
а також виконати всі інші умови даного
договору.

На забезпечення належного виконання
кредитних зобов'язань боржника, що
випливають з цієї угоди, 16 жовтня 2007
року між Банком, ОСОБА_1 та
Підприємством було укладено договір
поруки № 17.11-03/07-ДП02, за яким останнє
зобов'язалося відповідати перед Банком
за виконання позичальником своїх
зобов'язань за вищенаведеним кредитним
договором та додатковими угодами до
нього як солідарний боржник.

Оскільки ОСОБА_1 взяте на себе
зобов'язання щодо повернення тіла
кредиту та інших кредитних платежів
виконував неналежним чином, у зв'язку з
чим у останнього перед Банком
утворилася заборгованість в сумі 448 365
грн. 10 коп. (з яких: 22 054,71 доларів США, що
за офіційним курсом НБУ становить 176 283
грн. 30 коп., - строкова заборгованість за
кредитом, 9 452,10 доларів США, що за
офіційним курсом НБУ становить 75 550 грн.
64 коп., - заборгованість за прострочення
сплати тіла кредиту, 8 860,88 доларів США,
що за офіційним курсом НБУ становить 70
821 грн. 02 коп., - строкова заборгованість
по сплаті відсотків за користування
кредитом, 13 067,46 доларів США, що за
офіційним курсом НБУ становить
104 448 грн. 21 коп., - заборгованість за
прострочення сплати відсотків за
користування кредитом, 903,04 доларів США,
що за офіційним курсом НБУ становить 7
217 грн. 99 коп., - пеня, нарахована у
зв'язку з несвоєчасною сплатою тіла
кредиту, 1 756,53 доларів США, що за
офіційним курсом НБУ становить 14 039 грн.
93 коп., - пеня, нарахована у зв'язку з
несвоєчасною сплатою відсотків за
кредитом), позивач, посилаючись на
статті 526, 546, 547, 553-555, 559, 625, 1049, 1050, 1054
Цивільного Кодексу України (далі - ЦК
України), статті 193, 232 Господарського
кодексу України (далі - ГК України),
просив суд стягнути з Підприємства, як
з поручителя, вищезазначену суму боргу.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 16 січня 2014 року
порушено провадження у справі № 918/43/14,
розгляд якої було призначено на 4
лютого 2014 року. Цією ж ухвалою до участі
в розгляді справи в якості третьої
особи на стороні відповідача, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, було залучено ОСОБА_1.

До початку судового засідання 4 лютого
2014 року через канцелярію суду надійшов
відзив Підприємства на позовну заяву
(т. 1, а.с. 55-57), в якому останнє просило
суд відмовити Банку в задоволенні його
позовних вимог з огляду на те, що порука
за спірним договором поруки від
16 жовтня 2007 року № 17.11-03/07-ДП02 на час
звернення Банку до суду з даним позовом
припинила свою дію. Відтак, правові
підстави для стягнення з відповідача
спірної суми заборгованості відсутні.

Ухвалою суду від 4 лютого 2014 року
розгляд справи було відкладено на 18
лютого 2014 року.

До початку судового засідання 18 лютого
2014 року через канцелярію суду надійшло
клопотання відповідача, в якому
останній просив зупинити провадження у
даній справі до набрання законної сили
рішенням Рівненського міського суду
від 27 січня 2014 року у справі №
569/6793/13-ц за позовом ОСОБА_1 до Банку про
розірвання спірної Генеральної угоди
від 3 жовтня 2007 року № 03.

Ухвалою суду від 18 лютого 2014 року
розгляд справи відкладено на 12 березня
2014 року. Вказаною ухвалою, крім іншого,
у зв'язку з необхідністю вирішення
вищезазначеного клопотання, у сторін
та третьої особи були витребувані
письмові пояснення щодо стану
вирішення Рівненським міським судом
справи № 569/6793/13-ц, а також інформацію
про набрання законної сили судовим
рішенням у даній справі від 27 січня 2014
року.

Ухвалою суду від 12 березня 2014 року
строк розгляду спору у справі № 918/43/14
було продовжено на 15 днів - до 30 березня
2014 року, розгляд справи відкладено на 25
березня 2014 року та повторно
витребувано вищезазначені докази.

До початку судового засідання 25
березня 2014 року через канцелярію суду
надійшло клопотання відповідача, в
якому останній просив суд долучити до
матеріалів справи копію ухвали
апеляційного суду Рівненської області
від 19 березня 2014 року, якою рішення
Рівненського міського суду від 27 січня
2014 року у справі № 569/6793/13-ц про
розірвання спірної Генеральної угоди
було залишено без змін.

Статтею 79 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) встановлено вичерпний
перелік підстав зупинення провадження
у справі. Зупинення провадження у
справі з інших підстав є неправомірним.

Пунктом 3.16 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" (далі -
Постанова) встановлено, що відповідно
до частини першої статті 79 ГПК України
господарський суд зупиняє провадження
у справі в разі неможливості розгляду
даної справи до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, що розглядається
іншим судом. При цьому пов'язаною з
даною справою є така інша справа, у якій
інший суд встановлює обставини, що
впливають чи можуть вплинути на
подання і оцінку доказів у даній
справі; в тому числі йдеться про факти,
які мають преюдиціальне значення.

Приписами статті 319 Цивільного
процесуального кодексу України
встановлено, що рішення або ухвала
апеляційного суду набирають законної
сили з моменту їх проголошення.

Зважаючи на той факт, що у матеріалах
даної справи наявна копія ухвали
апеляційного суду Рівненської області
від 19 березня 2014 року у справі №
569/6793/13-ц (т. 2, а.с. 5), яка у встановленому
порядку набрала законної сили, суд
дійшов висновку про те, у задоволенні
клопотання Підприємства про зупинення
провадження у справі № 918/43/14 слід
відмовити, оскільки підстави для
такого зупинення на час розгляду спору
по суті відсутні.

До початку судового засідання 25
березня 2014 року через канцелярію суду
надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 від
25 березня 2014 року (т. 2, а.с. 6-8), в яких
останній також заперечив проти
задоволення вимог Банку у зв'язку з
припиненням дії спірного договору
поруки.

Крім того, до початку даного судового
засідання через канцелярію суду
надійшла заява Підприємства від 20
березня 2014 року (т. 2, а.с. 23-25), в якій
останнє просило суд застосувати строки
позовної давності до вимог Банку.

Ухвалою суду від 25 березня 2014 року
розгляд справи відкладено на 31 березня
2014 року.

У судовому засіданні 31 березня 2014 року
представник позивача підтримав вимоги,
викладені у позовній заяві, та
наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача проти позову
заперечив з підстав, зазначених у
відзиві на позовну заяву.

ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином, проте явку свого повноважного
представника у судове засідання не
забезпечив.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд

ВСТАНОВИВ:

3 жовтня 2007 року між відкритим
акціонерним товариством "ВТБ Банк",
правонаступником якого є позивач, та
ОСОБА_1 була укладена Генеральна угода
№ 03, за умовами якої вищезазначений
банк на умовах забезпечення,
строковості, повернення, плати за
користування та цільового характеру
використання, зобов'язався надавати
клієнту кредитні кошти в порядку і на
умовах, визначених у кредитних
договорах, договорах про відкриття
мультивалютної кредитної лінії,
договорах про відкриття кредитної
лінії, договорах про відкриття
валютної кредитної лінії, укладених у
рамках цієї угоди і які є її
невід'ємними частинами (т. 2, а.с.
15-22).

Вказана угода підписана третьою особою
та повноважним представником банку, а
також скріплена печаткою останнього.

Пунктом 2.2 даної Генеральної угоди
передбачено, що умови надання, термін
погашення та розмір кожного кредиту
оформлюється кредитними договорами,
які є невід'ємними частинами цієї
угоди.

Судом встановлено, що в рамках
вищезазначеної угоди 16 жовтня 2007 року
між відкритим акціонерним товариством
"ВТБ Банк", правонаступником якого є
позивач, та ОСОБА_1 був укладений
кредитний договір № 17.11-03/07-СК, за
умовами якого даний банк для
задоволення споживчих потреб
позичальника надав останньому кредит у
розмірі 50 000,00 доларів США зі
строком користування до 15 жовтня 2014
року та сплатою 14,5 процентів річних за
користування кредитними коштами, а
ОСОБА_1, у свою чергу, зобов'язався
своєчасно повернути кредитору суму
отриманого кредиту, сплатити
нараховані проценти та комісійну
винагороду, а також виконати всі інші
умови даного договору (т. 1, а.с. 14-16).

Зазначений правочин також був
підписаний третьою особою та
повноважним представником банку, а
також скріплений печаткою цієї
юридичної особи.

На забезпечення належного виконання
кредитних зобов'язань боржника, що
випливають з цієї угоди, 16 жовтня 2007
року між відкритим акціонерним
товариством "ВТБ Банк",
правонаступником якого є позивач,
ОСОБА_1 та Підприємством було укладено
договір поруки № 17.11-03/07-ДП02, за яким
останнє зобов'язалося відповідати
перед банком як солідарний боржник за
виконання позичальником своїх
зобов'язань за вищенаведеним кредитним
договором та додатковими угодами до
нього.

Вказаний договір підписаний
повноважними представниками його
сторін та скріплений печатками цих
юридичних осіб. Вказаний правочин
також був підписаний ОСОБА_1.

Пунктом 2 даного договору встановлено,
що поручитель поручається перед Банком
за виконання позичальником зобов'язань
щодо повернення кредиту, сплати
процентів за користування кредитом,
комісій, пені, штрафних санкцій та
збитків, розмір, термін, умови
повернення та сплати яких
встановлюються кредитним договором
від 16 жовтня 2007 року № 17.11-03/07-СК
та будь-якими додатковими угодами до
нього (у тому числі збільшуючими
основне зобов'язання).

Відповідно до пункту 4 вказаної угоди у
разі невиконання зобов'язань за
кредитним договором поручитель та
позичальник відповідають перед банком
як солідарні боржники.

Поручитель відповідає перед банком у
тому ж обсязі, що і позичальник,
включаючи сплату кредиту, процентів за
користування кредитом, комісій, пені,
інших платежів, передбачених кредитним
договором (пункт 5 вказаного правочину).

Згідно з пунктом 11 цього договору,
останній вступає в дію з моменту його
підписання і діє до повного виконання
зобов'язань за кредитним договором.

Згідно з частиною 1 статті 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Частинами 1-2 статті 553 ЦК України
передбачено, що за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі.

Відповідно до частини 4 статті 559 ЦК
України порука припиняється після
закінчення строку, встановленого в
договорі поруки. У разі, якщо такий
строк не встановлено, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя.

Як було зазначено вище, пунктом 11
спірного договору поруки передбачено,
що даний правочин вступає в дію з
моменту його підписання і діє до
повного виконання зобов'язань за
кредитним договором.

Згідно з частиною 1 статті 251 ЦК України
строком є певний період у часі, зі
спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями,
тижнями, днями або годинами (частина 1
статті 252 ЦК України).

Водночас відповідно до частини 2 статті
251 ЦК України терміном є певний момент у
часі, з настанням якого пов'язана дія чи
подія, яка має юридичне значення.

Відтак, з настанням певної події, яка
має юридичне значення, законодавець
пов'язує не строк, а термін, який
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

Таким чином, умови договору поруки щодо
його дії до повного виконання усіх
зобов'язань позичальника перед
кредитором за кредитним договором не
свідчать про те, що даним договором
встановлено строк припинення поруки в
розумінні статті 251 та частини 4 статті
559 ЦК України.

Оскільки в даному договорі сторони не
встановили строк припинення поруки, до
спірних правовідносин застосуванню
підлягає норма частини 4 статті 559 ЦК
України, яка регламентує, що порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя.

Аналогічна правова позиція викладена у
постановах Верховного Суду України від
21 травня 2012 року у справі № 6-48 цс 11, від
23 травня 2012 року № 6-33 цс 12 та від 18 липня
2012 року № 6-78 цс 12.

Відповідно до пункту 7.7 кредитного
договору від 16 жовтня 2007 року №
17.11-03/07-СК (з урахуванням договору про
внесення змін до цієї угоди від 9
вересня 2009 року № 1) банк має право
вимагати дострокового погашення
кредиту, сплати нарахованих процентів,
можливої неустойки, комісій та/або
інших можливих платежів у разі
порушення позичальником зобов'язань,
що випливають/випливатимуть з умов
кредитних договорів/договорів
забезпечення, що укладені/будуть
укладені у майбутньому між
позичальником та банком, в рамках
надання позичальникові кредитних
коштів. Банк має право вимагати від
позичальника здійснити дострокове
погашення протягом 30 календарних днів
з дати відправлення позичальнику
відповідного повідомлення банку з
вимогою дострокового погашення.

У пункті 7.8 сторони кредитного договору
погодили, що у разі відмови
позичальника щодо дострокового
погашення кредиту при настанні
випадків, передбачених пунктом 7.7, банк
має право здійснити будь-які дії,
направлені на виконання зобов'язань
позичальника за цим кредитним
договором, у тому числі, зокрема,
звернутися до поручителів/майнових
поручителів.

Згідно з пунктом 5.2 вказаної угоди (з
урахуванням договору про внесення змін
до цього правочину від 30 серпня 2011 року
№ 3) банк має право відмовити
позичальнику в наданні кредиту або
вимагати дострокового повернення
кредиту, сплати нарахованих процентів,
можливої неустойки, комісійної
винагороди та виконання зобов'язань за
договором у випадках, передбачених цим
договором або чинним законодавством
України, зокрема, невиконання
(неналежного виконання) зобов'язань
щодо сплати платежів, а також
комісійної винагороди, неустойки тощо,
передбачених умовами цього договору,
затримання позичальником сплати
частини кредиту та/або процентів за
кредитом щонайменше на 1 календарний
місяць, або перевищення сумою
заборгованості суми кредиту більш як
на 10 відсотків.

Право банку вимагати від позичальника
дострокового повернення кредиту
протягом 30 календарних днів з дати
відправлення останньому відповідного
повідомлення банку закріплене і в
пункті 5.2.2 спірного кредитного
договору.

Судом встановлено, що листом від 20
листопада 2012 року № 973/1200-2 (т. 1, а.с. 42-43)
Банк звернувся до ОСОБА_1 з вимогою про
повернення позичальником отриманого
кредиту в повному обсязі, а також
сплати нарахованих штрафних санкцій.
Вказаний лист був надісланий позивачем
на адресу позичальника 3 грудня 2012 року,
про що свідчить відмітка календарного
штемпеля відділення поштового зв'язку
з відповідною датою (т. 1, а.с. 43).

Як було зазначено вище, частиною 1
статті 553 ЦК України передбачено, що за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

У матеріалах даної справи також наявна
копія листа-вимога позивача від 20
листопада 2012 року № 980/1200-2,
направленого відповідачу 1 грудня 2012
року (т. 1, а.с. 44-45). У той же час такий
лист не може бути прийнятий судом в
якості належного доказу звернення
кредитора до поручителя з вимогою про
виконання зобов'язань, визначених
спірним договором поруки, оскільки на
дату такого звернення Банку до
поручителя строк виконання основного
зобов'язання ОСОБА_1, як боржника за
кредитним договором від 16 жовтня
2007 року № 17.11-03/07-СК, ще не настав.

Інші докази, які свідчать про звернення
кредитора до Підприємства у
встановлені статтею 559 ЦК України
порядку і строки з вимогою виконати
передбачене спірним договором поруки
зобов'язання щодо сплати кредитних
коштів, у матеріалах даної справи
відсутні. У судовому засіданні 31
березня 2014 року представник позивача
пояснив, що про інші вимоги, пред'явлені
відповідачу, крім листа Банку від 20
листопада 2012 року № 980/1200-2, йому не
відомо. Вказані усні пояснення були
відображені у протоколі
вищезазначеного судового засідання (т.
2, а.с. 48).

З огляду на викладене суд дійшов
висновку про те, що строк виконання
боржником основного зобов'язання,
тобто зобов'язання по сплаті
отриманого кредиту, процентів та інших
платежів за кредитним договором від 16
жовтня 2007 року № 17.11-03/07-СК, сплинув 2
січня 2013 року, тобто в 30-денний термін з
дня відправлення вищезазначеної
письмової вимоги, як це передбачено
пунктом 5.2.2 та пунктом 7.7 даного
договору.

Проте судом встановлено, що в
шестимісячний строк, визначений
частиною 4 статті 559 ЦК України, який
слід обраховувати з 3 січня 2013 року
(тобто з першого дня прострочення
позичальником свого зобов'язання щодо
повернення всієї суми кредиту та
сплати штрафних санкцій), вимога
позивача до Підприємства, як до
поручителя за спірним кредитним
договором, пред'явлена не була. Відтак,
порука за договором від 16 жовтня 2007
року № 17.11-03/07-ДП02 припинила свою дію, у
зв'язку з чим правові підстави для
стягнення з Підприємства спірної суми
заборгованості відсутні.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оскільки позивач не довів суду
належними та допустимими доказами
своїх вимог до відповідача, як до
поручителя за договором поруки від 16
жовтня 2007 року № 17.11-03/07-ДП02,
господарський суд дійшов висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення даного позову, у зв'язку з
чим у його задоволенні слід відмовити.

Слід також зазначити, що договорами від
9 вересня 2009 року № 1, від 20 вересня 2010
року № 2 та від 30 серпня 2011 року № 3 до
спірного кредитного договору
вносилися зміни, зокрема, в частині
розміру процентної ставки за кредитом
та термінів повернення спірних
кредитних коштів.

Так, відповідно до пункту 1.2 даного
договору (з урахуванням договору про
внесення змін до цього правочину від 9
вересня 2009 року № 1) за невиконання
зобов'язань, передбачених пунктами 5.7
та 5.8 цієї угоди, Банк підвищує
процентну ставку на 5 процентів річних
у порівнянні з діючою процентною
ставкою за цим кредитним договором.

Відповідно до пункту 1.4 вищезазначеної
угоди на період з 9 вересня 2009 року по
30 листопада 2009 року проценти за
користування кредитом нараховуються
Банком за ставкою у розмірі 4 проценти
річних.

Згідно з пунктом 3.3.1 спірного
кредитного договору (з урахуванням
договору про внесення змін до цієї
угоди від 30 серпня 2011 року № 3) проценти
за користування кредитом
нараховуються Банком за ставкою у
розмірі 14 процентів річних.

Погашення кредиту та сплата процентів
за його користування здійснюються у
порядку та строки, визначені в графіку
повернення кредиту і сплати процентів,
який є невід'ємною частиною кредитного
договору (пункт 3.1 цієї угоди).

Відповідно до пункту 3.3.2 цього
правочину у випадках невиконання
зобов'язань, передбачених пунктом 5.3.2
цього договору, розмір процентів
підвищується на 5 відсотків річних у
порівнянні зі ставкою, передбаченою
пунктом 3.3.1 цього договору, з третього
робочого дня невиконання
позичальником хоча б одного із
зобов'язань, передбачених пунктом 5.3.2
цього договору.

Про збільшення розміру процентів Банк
повідомляє позичальника шляхом
направлення листа та нового графіку
повернення кредиту і сплати процентів,
а також розрахунку вартості сукупних
послуг.

Згідно з пунктом 3.3.4 кредитного
договору у випадках невиконання
зобов'язань, передбачених пунктом 5.3.13
та/або пунктом 5.3.14 цього договору,
розмір процентів підвищується на 2
відсотки річних у порівнянні зі
ставкою, передбаченою пунктом 3.3.1 цього
договору, з третього робочого дня після
закінчення строку, вказаного у
вищезазначених пунктах договору. Про
збільшення розміру процентів Банк
повідомляє позичальника шляхом
направлення листа та нового графіку
повернення кредиту і сплати процентів,
а також розрахунку вартості сукупних
послуг.

У матеріалах даної справи наявні
графіки повернення кредиту і сплати
процентів, а також розрахунку вартості
сукупних послуг, підписані Банком та
третьою особою у зв'язку з укладенням
між ними договорів про внесення змін до
спірної кредитної угоди. У той же час
докази направлення Банком відповідних
листів та нових графіків повернення
кредиту і сплати процентів, які були
складені у зв'язку зі змінами
процентної ставки за кредитом через
неналежне виконання позичальником
умов кредитного договору, передбачені
пунктами 1.2, 1.4, 1.5, 3.3.2, 3.3.4, у матеріалах
даної справи відсутні.

З огляду на вказані обставини суд
позбавлений можливості перевірити
правильність нарахування Банком
заявлених до стягнення кредитних
коштів, процентів та штрафних санкцій,
а також самостійно встановити їх
дійсний розмір, що також свідчить про
необґрунтованість даних позовних
вимог.

Згідно з частиною 1 статті 49 ГПК України
витрати по сплаті судового збору у
спорах, що виникають при виконанні
договорів, покладаються на сторони
пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 7 квітня 2014 року

Суддя

Є.В. Павленко