КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2014 р. Справа№ 910/12279/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Самсіна Р.І.

Яковлєва М.Л.

за участю представників:

від позивача: представник - Ткаченко
М.В. - за довіреністю,

від відповідача: представник - Гуля В.С.
- за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Поліс"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 26.11.2013 р.

у справі № 910/12279/13 (суддя Бондаренко
Г.П.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Поліс", м. Біла Церква
Київської обл.

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Велді", м. Київ

про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 р. Товариство з обмеженою
відповідальністю "Поліс" звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Велді" про визнання
недійсним правочину, оформленого
видатковою накладною №5166 від 29.12.2010 р.
між сторонами.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
видаткова накладна № 5166 від 29.12.2010 року,
якою підтверджується укладання між
позивачем та відповідачем договору
поставки великої рогатої худоби, не
відповідає вимогам ст. 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", а отже такий
документ не має юридичного статусу
первинного документу, і як наслідок, не
може бути використаний для
достовірного підтвердження здійснення
господарської операції сторонами за
договором поставки.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 26.11.2013 р. у справі №910/12279/13 у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Поліс" звернулось до
Київскього апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить оскаржуване
рішення скасувати та прийняти нове
рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
при прийнятті рішення судом першої
інстанції було неповно з'ясовано
обставини, що мають заначення для
справи, неправильно застосовано норми
матеріального та процесуального права.

Відповідач правом на подання відзиву
на апеляційну скаргу не скористався.

Представник позивача в судовому
засіданні вимоги апеляційної скарги
підтримав у повному обсязі, просив
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечував, просив залишити її
без задоволення, а оскаржуване рішення
без змін.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи та зібрані у ній
докази, заслухавши пояснення
представників сторін, колегія суддів
дійшла до висновку про те, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а оскаржуване рішення без
змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Додаткові докази приймаються судом,
якщо заявник обґрунтував неможливість
їх подання суду першої інстанції з
причин, що не залежали від нього.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, на
підставі видаткової накладної № 5166 від
29.12.2010 року відповідач, як постачальник
поставив позивачу, як покупцю, через
уповноважену особу - ОСОБА_4 велику
рогату худобу, загальною вартістю 91551, 71
грн.

Позивачем до матеріалів справи
подано копію видаткової накладної № 5166
від 29.12.2010 року, яка містить тільки
підписи відповідальних осіб за
проведення господарської операції, без
зазначення їх прізвищ, ініціалів і
посад, та відтиск штампу постачальника
(відповідача), також у копії видаткової
накладної відсутнє посилання на
довіреність на підставі якої отримані
товарно-матеріальні цінності.

В свою чергу відповідачем надано в
матеріали справи копію видаткової
накладної № 5166 від 29.12.2010 року, яка
містить підписи відповідальних осіб за
проведення господарської операції, із
зазначенням їх прізвищ, ініціалів і
посад, відтиски штампу постачальника
(відповідача) і круглої печатки покупця
(позивача), та посилання на довіреність
на підставі якої отримані
товарно-матеріальні цінності.

Матеріали справи містять також копію
довіреності № б/н від 06.10.2010 року (Вих.
№18/1269 від 06.10.2010 року), відповідно до
якої покупець (позивач) уповноважив
ОСОБА_4 приймати товарно-матеріальні
цінності на підставі укладених між ТОВ
"Поліс" та ТОВ "Велді" договору
купівлі-продажу від 01.01.2009 року та
договору поставки № 01/09 на підставі
накладних. У зв'язку з чим ОСОБА_4 було
надано право від імені та в інтересах
ТОВ "Поліс" приймати
товарно-матеріальні цінності та
розписуватися від імені ТОВ "Поліс" на
накладних в межах зазначених у цій
Довіреності Договорів. Зазначена
довіреність видана строком на один рік.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматись від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
кодексу, зокрема з договорів та
правочинів.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір
може бути укладений у будь-якій формі,
якщо вимоги щодо форми договору не
встановлені законом.

Відповідно до ст. 181 ГК України
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальної вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 205 ЦК України
правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст. 626
Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Правочин може бути визнаний
недійсним лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.

Підставою недійсності правочину
згідно ст. 215 Цивільного кодексу
України, на яку посилається позивач, є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначаються загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. Так, виходячи із
вимог частини першої вказаної статті
правочин не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 ЦК України, саме на момент
вчинення правочину.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України
правочин є чинним за умови дотримання
його сторонами наступних вимог: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства (ч. 1); особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ч. 2); волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі (ч. 3);
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей (ч. 6).

Згідно із ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити
Цивільному кодексу України, іншим
законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
Цивільного кодексу України,
міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України.

Відповідно до ст. 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату і місце складання;

назву підприємства, від імені якого
складено документ;

зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення;

особистий підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Згідно з п. 2 Інструкції про порядок
реєстрації виданих, повернутих і
використаних довіреностей на
одержання цінностей, затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
від 16.05.1996 року № 99 сировина, матеріали,
паливо, запчастини, інвентар, худоба,
насіння, добрива, інструмент, товари,
основні засоби та інші
товарно-матеріальні цінності, а також
нематеріальні активи, грошові
документи і цінні папери (надалі -
цінності) відпускаються покупцям або
передаються безплатно тільки за
довіреністю одержувачів.

Відповідачем по справі повністю
спростовано обставини справи, які
викладені позивачем в позовній заяві.
Оригінал видаткової накладної № 5166
від 29.12.2010 року пред'явлений
відповідачем суду першої інстанції для
огляду відповідає вимогам
встановленим ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні".

Представник позивача ОСОБА_4, яка
відповідно до видаткової накладної
отримала матеріальні цінності, мала
відповідний обсяг повноважень, що
підтверджується відповідною
довіреністю.

Отже, позивачем не доведено, що договір
не відповідає вимогам закону, зокрема
вимогам ГК та ЦК України, а також є
таким, що укладений з метою, що завідомо
суперечить інтересам держави, а також
не доведено, що договір поставки
великої рогатої худоби, оформлений
видатковою накладною № 5166 від 29.12.2010
року, укладений між позивачем та
відповідачем не відповідає вимогам
цивільного законодавства.

Також, судом першої інстанції
обґрунтовано відхилено клопотання
позивача про призначення судової
експертизи.

Так, відповідно до ст. 41 ГПК України для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
експертизу. Учасники судового процесу
мають право пропонувати
господарському суду питання, які мають
бути роз'яснені судовим експертом.
Остаточне коло цих питань
встановлюється господарським судом в
ухвалі. Проведення судової експертизи
доручається державним спеціалізованим
установам чи безпосередньо особам, які
відповідають вимогам, встановленим
Законом України "Про судову
експертизу". Особа, яка проводить
судову експертизу (далі - судовий
експерт) користується правами і несе
обов'язки, зазначені у статті 31 цього
Кодексу.

Згідно п. 2. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
року № 4 "Про деякі питання практики
призначення судової експертизи"
відповідно до статті 1 Закону судова
експертиза - це дослідження експертом
на основі спеціальних знань
матеріальних об'єктів, явищ і процесів,
які містять інформацію про обставини
справи, що перебуває у провадженні,
зокрема, суду. Водночас і згідно з
частиною першою статті 41 ГПК
експертиза призначається для
з'ясування питань, що потребують
спеціальних знань. Із сукупності
наведених норм матеріального і
процесуального права вбачається, що
неприпустимо ставити перед судовими
експертами правові питання, вирішення
яких чинним законодавством віднесено
до компетенції суду, зокрема, про
відповідність окремих нормативних
актів вимогам закону, про правову
оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у
разі дійсної потреби у спеціальних
знаннях для встановлення фактичних
даних, що входять до предмета
доказування, тобто у разі, коли
висновок експерта не можуть замінити
інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно
суперечливими, їх оцінку в разі
необхідності може бути здійснено
господарським судом з призначенням
відповідної судової експертизи.

В даному випадку до предмету
доказування у справі про визнання
правочину, який укладений у спрощений
спосіб, недійсним не входить питання
підробки документів, оскільки суд
оцінює укладений правочин на
відповідність його вимогам закону, не
досліджуючи факту виконання його
сторонами, що може бути предметом
іншого судового розгляду. При цьому,
відповідальність щодо достовірності
поданих доказів покладається на
сторін, а питання підробки документів,
про що зазначається позивачем не є
предметом господарського спору.
Оскільки оригінал видаткової
накладної №5166 від 29.12.2010 року, був
пред'явлений суду першої інстанції для
огляду, її копія, надана відповідачем в
матеріали справи, містить відтиск
печатки позивача, а в матеріалах справи
відсутні докази, які б підтверджували
втрату ним своєї печатки та/або її
викрадення, у суду першої інстанції
були відсутні підстави вважати, що
відповідач фальшує документи.

Окрім оригіналу видаткової накладної
№ 5166 від 29.12.2010 року з відтиском печатки
позивача, відповідачем подано в
матеріали справи копію довіреності №
б/н від 06.10.2010 року (Вих. № 18/1269 від 06.10.20.13
року) видану ОСОБА_4 на приймання
товарно-матеріальних цінностей, з
правом розписуватися за їх отримання,
яка також містить відтиск печатки
позивача, при цьому у відповідача
питань до наданої довіреності не
виникло.

Отже, дійсна потреба у спеціальних
знаннях для встановлення фактичних
даних, що входять до предмету
доказування по справі відсутня, отже
підстав для призначення
почеркознавчої експертизи по справі у
суду першої інстанції не було.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України
передбачено, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не можуть бути підставою
для скасування рішення.

З огляду на викладені обставини,
місцевий господарський суд дійшов
правильного висновку про відмову у
задоволенні позову, з даним висновком
погоджується і колегія суддів,
оскільки він відповідає обставинам
справи та вимогам законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 103
Господарського процесуального кодексу
України апеляційна інстанція за
результатами розгляду апеляційної
скарги має право залишити рішення
місцевого господарського суду без
змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що місцевим господарським
судом повно і всебічно з'ясовані всі
обставини справи та надано їм належну
правову оцінку, рішення суду першої
інстанції відповідає законодавству,
матеріалам справи та не вбачає підстав
для задоволення апеляційної скарги і
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Поліс"
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 26.11.2013 року у справі № 910/12279/13
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/12279/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж
двадцяти днів до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя
В.В. Куксов

Судді
Р.І. Самсін

М.Л. Яковлєв