РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2014 року
Справа № 5004/958/11

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя
Маціщук А.В. , суддя Петухов М.Г.

при секретарі Сливінський О.А.

за участю представників:

від позивача: Кульбій-Кухар Ю.В. (дов.
№13-1062/13д від 13.12.13р.)

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

від органу ДВС: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу приватного
підприємства "Лучеськ-Плюс", м.Луцьк на
ухвалу господарського суду Волинської
області від 12.11.2013р. у справі №5004/958/11
(суддя С.В. Бондарєв)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Мегабанк", м.Харків

до Приватного підприємства
"Лучеськ-Плюс", м.Луцьк

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: ОСОБА_2, м. Луцьк

про стягнення в сумі 3060458,82 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Волинської області від 01.06.2011р. у справі
№5004/958/11 стягнуто з Приватного
підприємства "Лучеськ-Плюс" на користь
Публічного акціонерного товариства
"Мегабанк" 289 907, 32 дол. США основного
боргу, 53 874, 76 дол. США заборгованості
по відсотках за користування кредитом,
282 412 грн. 45 коп. неустойки, судові
витрати.

Постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 05.09.2011р.
рішення господарського суду
Волинської області від 01.06.2011р. у справі
№5004/958/11 залишено без змін.

На виконання рішення господарського
суду Волинської області від 01.06.2011р. та
постанови Рівненського апеляційного
господарського суду від 05.09.2011р. по
справі №5004/958/11 господарським судом
Волинської області видано наказ
№5004/958/11-1 від 10.10.2011р.

31.10.2011р. старшим державним виконавцем
Другого відділу ДВС Луцького МУЮ
Пирогою С.С., на підставі заяви про
примусове виконання рішення №80-01-2006
від 25.10.2011р. (отриманою Другим відділом
ДВС Луцького МУЮ 28.10.2011р.) винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження ВП №29667479 щодо виконання
наказу від 10.10.2011р., накладено арешт на
все майно, що належить боржнику, а також
заборонено відчужувати будь-яке майно,
яке належить боржнику ПП "Лучеськ-Плюс".

18.09.13 р. від ПП "Лучеськ-Плюс" надійшли
скарги на дії заступника начальника
Другого відділу ДВС Луцького МУЮ
Бондарука П.В., відповідно до якої
скаржник просить: визнати незаконними
дії заступника начальника Другого
відділу Луцького МУЮ Бондарука П.В.,
щодо відмови у знятті арешту з
транспортного засобу FORD transit
(вантажний), 2007 р.в., номер кузова
НОМЕР_1, д.н. НОМЕР_2.

У своїй скарзі, відповідач вказав на
існування договору про відступлення
права вимоги укладеного між ПАТ
"Кредобанк" та Приватним підприємством
"Професійний робочий одяг" 12.09.2011р. та
посвідченого приватним нотаріусом
Луцького міського нотаріального
округу у Волинській області та
зареєстрованого в реєстрі за №1420.
Згідно з яким новий кредитор прийняв на
себе право вимоги зобов'язань першого
до ПП "Лучеськ- Плюс" за кредитним
договором №33/09 від 26.08.2009р.

Ухвалою господарського суду
Волинської області від 12.11.13 р. скаргу
ПП "Лучеськ-Плюс", відхилено.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою
господарського суду першої інстанції,
позивач звернувся з апеляційною
скаргою до Рівненського апеляційного
господарського суду, в якій просить
скасувати ухвалу господарського суду
Волинської області від 12.11.13 року у
даній справі.

Автоматизованою системою
документообігу суду визначено колегію
суддів для розгляду справи № 5004/958/11 у
складі: головуючий суддя Гулова А.Г.,
суддя Олексюк Г.Є., суддя Пєтухов М.Г.

Розпорядженням в.о. керівника апарату
суду від 11.03.14 р. № 20 проведено
повторний авторозподіл справи та
визначено для розгляду апеляційної
скарги колегію у складі: головуючої
судді Бучинської Г.Б., судді Пєтухов
М.Г., суддя Маціщук А.В.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу,
а також його повноважний представник в
судовому засіданні, проти апеляційної
скарги заперечив, оскільки вважають, що
посилання скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, є безпідставними
та необґрунтованими.

Представники відповідача, третьої
особи та відділу ДВС не реалізували
процесуальне право на участь у
судовому засіданні суду апеляційної
інстанції, хоча про час та місце його
проведення були повідомлені належним
чином, про що свідчать повідомлення про
вручення поштових відправлень.

При цьому, поштове відправлення, що
направлялося за юридичною адресою
третьої особи та відповідача,
повернулося з відміткою, що зазначеною
адресою не проживає.

За приписами ст. 64 ГПК України особи,
які беруть участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце її
розгляду судом, якщо ухвалу про
порушення провадження у справі
надіслано за поштовою адресою,
зазначеною в довідці ЄДРПОУ та
свідоцтві про державну реєстрацію
юридичної особи.

Згідно відомостей з ЄДРПУ станом на час
розгляду апеляційної скарги,
місцезнаходженням відповідача
значиться адреса: м. Луцьк, Проспект
Молоді, 8а, за якою надсилалася
кореспонденція.

Апеляційний суд враховує, що до
повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місце проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому, відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу. Примірники
повідомлень про вручення
рекомендованої кореспонденції,
повернуті органами зв'язку з
позначками "адресат вибув", "адресат
відсутній" і т.п., можуть вважатися
належними доказами виконання
господарським судом обов'язку щодо
повідомлення учасників судового
процесу про вчинення цим судом певних
процесуальних дій.

Крім того, 11.03.14 р. на електрону пошту
Рівненського апеляційного
господарського суду надійшло
клопотання від представника
відповідача про доручення до
матеріалів справи документів (т. 2, а.с.
90-91).

Враховуючи вказане, колегія суддів
констатує, що вжила всіх належних
заходів для вчасного повідомлення
сторін про час та місце розгляду
справи, натомість, відповідач, треті
особи, відділ ДВС не скористався правом
на участь у судовому засіданні, не
надавши при цьому доказів поважності
своєї неявки. При цьому, жодних
клопотань щодо відкладення розгляду
справи не надходило.

Враховуючи вищеописане та приписи
статей 101, 102 Господарського
процесуального кодексу України про
межі та строки перегляду справ в
апеляційній інстанції, колегія суддів
визнала за можливе здійснити розгляд
апеляційної скарги за відсутності
представників відповідача, третьої
особи та відділу ДВС.

Заслухавши пояснення представника
позивача, розглянувши матеріали та
обставини справи, апеляційну скаргу,
відзив на апеляційну скаргу,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
місцевим господарським судом при
винесенні ухвали норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а оскаржувану ухвалу без
змін, виходячи з наступного.

31.10.2011р. старшим державним виконавцем
Другого відділу ДВС Луцького МУЮ
відкрито виконавче провадження з
виконання наказу суду № 5004/958/11-1 від
10.10.11р.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів констатує відсутність будь-яких
доказів на підтвердження того, що дана
постанова оскаржувалась у
встановленому законом порядку.

Так з матеріалів справи вбачається, що
в процедурі здійснення виконавчих дій,
виконавцем виявлено майно боржника, а
саме: транспортний засіб Ford Transit
(вантажний) 2007 p.в. номер кузова НОМЕР_1,
д.н. НОМЕР_2, на яке відповідно було
накладено арешт. Будь-яких обтяжень
щодо зазначеного транспортного засобу,
зареєстрованого в Державному реєстрі
обтяжень рухомого майна, на час
винесення постанови, суду не надано.

На підставі ст. 60 ЗУ "Про виконавче
провадження", 09.09.2013р. Другим відділом
ДВС Луцького МУЮ відмовлено боржнику у
знятті арешту з транспортного засобу
Ford Transit (вантажний) 2007 p.в. номер кузову
НОМЕР_1, д.н. НОМЕР_2.

Однак відповідач, не погоджуючись з
відмовою виконавця у знятті арешту з
транспортного засобу Ford Transit
(вантажний) 2007 p.в. номер кузову НОМЕР_1,
д.н. НОМЕР_2, подав скаргу на дії
державного виконавця.

Рівненський апеляційний господарський
суд погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції
щодо відмови у задоволені скарги
відповідача на дії державного
виконавця, виходячи з наступного.

Стаття 11 ЗУ "Про виконавче провадження"
визначає, що державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Згідно ч. 2 ст. 25 Закону України "Про
виконавче провадження" державний
виконавець у 3-денний строк з дня
надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження. У
постанові державний виконавець вказує
про необхідність боржнику самостійно
виконати рішення у строк до семи днів з
моменту винесення постанови та
зазначає, що у разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом. За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

У разі ненадання боржником у строки,
встановлені частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Як вбачається з матеріалів справи,
боржник не виконав рішення
господарського суду Волинської
області від 01.06.11 р. добровільно у
визначений для цього строк, а відтак,
державним виконавцем правомірно
прийнято рішення про примусове
виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 32 Закону України "Про
виконавче провадження", одним із
заходів примусового виконання рішень є
звернення стягнення на майно боржника.

У разі відсутності у боржника коштів та
цінностей, достатніх для задоволення
вимог стягувача, стягнення звертається
також на належне боржникові інше майно,
за винятком майна, на яке згідно з
законом не може бути накладено
стягнення. Боржник має право
запропонувати ті види майна чи
предмети, на які необхідно в першу
чергу звернути стягнення. Черговість
стягнення на кошти та інше майно
боржника остаточно визначається
державним виконавцем (ст. 52 ЗУ "Про
виконавче провадження").

Звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації.

У відповідності до ч. 1 ст. 57 Закону
України "Про виконавче провадження"
арешт майна боржника застосовується
для забезпечення реального виконання
рішення.

Враховуючи недостатність коштів на
рахунках боржника для задоволення
вимог стягувача, Рівненський
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що державним
виконавцем підставно накладено арешт
на майно боржника.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої
інстанції правильно врахував
положення ст.ст. 2, 14 ЗУ "Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень", щодо
законодавчого визначення пріоритету
обтяжень.

Частиною 3 ст. 54 Закону України "Про
виконавче провадження" передбачено, що
для задоволення вимог стягувачів. які
не є заставодержателями, стягнення на
заставлене майно боржника може бути
звернуто у разі: виникнення права
застави після винесення судом рішення
про стягнення з боржника коштів; якщо
вартість предмета застави перевищує
розмір заборгованості боржника
заставодержателю.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 Закону
України "Про виконавче провадження"
зазначено, що особа, яка вважає, що
майно, на яке накладено арешт, належить
їй, а не боржникові, може звернутися до
суду з позовом про визнання права
власності на це майно і про зняття з
нього арешту.

Враховуючи невиконання відповідачем
рішення суду від 10.10.11 р. по справі
№ 5004/958/11 про повернення
заборгованості на користь ПАТ
"Мегабанк" у виконавчому провадженні
ВП№29667479 та можливість погашення боргу
за рахунок продажу арештованого майна
боржника, колегія суддів приходить до
висновку, що заступником начальника
Другого відділу ДВС Луцького МУЮ П.В.
Бондаруком обгрунтовано та законно
відмовлено у знятті арешту із
транспортного засобу Ford Тгаnzit
(вантажний) 2007р.в. номер кузову НОМЕР_1,
д.н. НОМЕР_2.

Водночас, дослідивши докази, наявні в
матеріалах справи, апеляційний суд
констатує відсутність будь-яких
доказів на підтвердження того, що ПАТ
"Кредобанк" та ПП "Професійний робочий
обсяг" звертались із заявою про зняття
арешту із заставного майна до Другого
відділу ДВС Луцького МУЮ.

Крім того, колегія суддів констатує той
факт, що відповідачем не надано
інформацію про стан здійснення
процедури щодо повернення
заборгованості зі сторони ПП
"Професійний робочий одяг" та наявних
рішень судів щодо нього.

Водночас, в матеріалах справи відсутні
докази реєстрації обтяження на предмет
застави у відповідності до ЗУ "Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень", оскільки
задоволення вимог декількох
обтяжувачів, на користь яких
встановлено обтяження одного й того ж
рухомого майна, здійснюється згідно з
пріоритетом, який визначається в
порядку, встановленому цим Законом.

Згідно пункту 5 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.10.2012 р. №9 "Про деякі питання практики
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів України"
встановлено, що відповідно до статті 60
Закону України "Про виконавче
провадження" особа, яка вважає, що
майно, на яке накладено арешт, належить
їй, а не боржникові, може звернутись до
суду з позовом про визнання права
власності на майно і про зняття з нього
арешту. Відповідачами у справах за цими
позовами є стягувач і боржник, а справи
підлягають розглядові за правилами
господарського судочинства, якщо вони
виникають у цивільних чи господарських
правовідносинах і суб'єктний склад
сторін у них відповідає вимогам статті
1 ГПК.

Що ж до заперечень проти арешту (опису)
майна, які не пов'язані зі спором про
право на це майно, а стосуються
порушень вимог виконавчого
провадження з боку органів державної
виконавчої служби, то їх слід
розглядати за правилами статті 1212 ГПК.

В пункті 9.10. вказаної постанови
зазначено, що у розгляді скарг
стягувача чи боржника на дії органу
Державної виконавчої служби, пов'язані
з арештом і вилученням майна та його
оцінкою, господарський суд перевіряє
відповідність цих дій приписам статей
57, 58 Закону України "Про виконавче
провадження".

Дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд констатує відсутність
будь-яких доводів щодо здійснення
державною виконавчою службою дій, що
суперечать положенням ЗУ "Про
виконавче провадження", пов'язаних з
арештом майна, докази порушення
скаржником не надано.

Враховуючи вказане, апеляційний суд
погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції,
що державний виконавець Другого
відділу державної виконавчої служби
Луцького міського управління юстиції
діяв в межах, встановлених діючим
законодавством про виконавче
провадження.

Таким чином, колегія суддів вважає
посилання скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, безпідставними,
документально необґрунтованими,
такими, що належним чином досліджені
судом першої інстанції при розгляді
спору. Відтак, скаржник, в порушення
вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України, не довів
тих обставин, на які він посилався як на
підставу для задоволення скарги на дії
державного виконавця.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції повно з'ясував обставини
справи і дав їм правильну юридичну
оцінку. Порушень чи неправильного
застосування норм матеріального чи
процесуального права при розгляді
спору судом першої інстанції, судовою
колегією не встановлено, тому мотиви, з
яких подана апеляційна скарга, не
можуть бути підставою для скасування
прийнятого у справі рішення, а наведені
в ній доводи не спростовують висновків
суду.

Судові витрати зі сплати судового
збору за розгляд апеляційної скарги
покладаються на відповідача згідно ст.
49 ГПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 99, 101, 103, 105, 106 Господарського
процесуального кодексу України,
Рівненський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного
підприємства "Лучеськ-Плюс" на ухвалу
господарського суду Волинської
області від 12.11.2013р. у справі №5004/958/11
залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Волинської
області від 12.11.2013р. у справі №5004/958/11
залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу №5004/958/11 повернути
господарському суду Волинської
області.

Головуючий суддя
Бучинська Г.Б.

Суддя
Маціщук А.В.

Суддя
Петухов М.Г.