ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2014 р.Справа № 923/1839/13Одеський
апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів С.В. Таран, В.Б. Туренко,

при секретарі судового засідання -
Бондар М.Ю.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився, про дату, час
і місце розгляду апеляційної скарги
повідомлений належним чином,

від відповідача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1

на рішення господарського суду
Херсонської області від 13.02.2014р.

у справі № 923/1839/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "СВІТ М"

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

про стягнення 89647,00грн.,

встановив:

Товариство з обмеженою
відповідальністю звернулося з позовом
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
про стягнення 22100грн. заборгованості з
орендної плати, 33875грн. неодержаного
прибутку та 33672грн. пені, посилаючись на
неналежне виконання відповідачем
обов'язків по розрахунках за укладеним
між сторонами договором оренди від
01.09.2013р. №27.

Заявлені вимоги позивачем
уточнювались заявами від 17.01.2014р. та від
13.02.2014р.

Згідно із заявою позивача від 13.02.2014р.
останній просив стягнути 85785,15грн., в
тому числі: 24675грн. заборгованості з
орендної плати, 13800грн. штрафу та
47310,18грн. пені.

Місцевим господарським судом
зазначену заяву позивача прийнято до
розгляду в частині стягнення 24675грн.
заборгованості з орендної плати та
47310,18грн. пені за період з вересня 2013р.
по лютий 2014р. Вимоги про стягнення
13800грн. штрафу судом до розгляду не
прийнято з підстав того, що згідно із
статтею 22 Господарського
процесуального кодексу України
вказані вимоги є новими вимогами, які
при поданні позову не заявлялися.

Рішенням господарського суду
Херсонської області від 13.02.2014р.
позовні вимоги задоволено частково, а
саме: стягнуто 24 675грн. основного боргу
та 39 207грн. пені. Задовольняючи позов в
частині стягнення основного боргу, суд
дійшов висновку про невиконання
відповідачем обов'язків з оплати
орендної плати за укладеним між
сторонами договором, що є порушенням
статей 629, 762 Цивільного кодексу України
та умов договору. Приймаючи рішення про
часткове задоволення вимог про
стягнення пені, суд виходив з того, що
пеня відповідно до вимог пункту 4.3
договору оренди підлягає стягненню
частково за період з 06.09.2013року по
12.02.2014року в сумі 39207грн. у розмірі 0,5%
від суми договору за кожен день
прострочення.

Не погодившись з рішенням суду,
відповідач звернувся із апеляційною
скаргою, в якій просив рішення
скасувати, в позові відмовити,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Доводи скарги ґрунтуються на тому, що
всупереч статі 761 Цивільного кодексу
України позивач не є власником
нежитлових приміщень, переданих в
оренду, та законним користувачем
земельної ділянки, на якій вони
розташовані, у зв'язку з чим договір
оренди в силу приписів статті 638
Цивільного кодексу України, статті 180
Господарського кодексу України є
неукладеним, оскільки між сторонами не
досягнуто згоди стосовно предмета
оренди, що є істотної умовою договору
оренди. Одночасно скаржником
зазначено, що будівництво приміщень
кафе ним здійснено самостійно, що
підтверджується договором на
виконання ремонтних робіт від 15.09.2001р.,
кошторисною документацією та
договором про постачання електричної
енергії від 25.11.2005р. №3705.

Заслухавши скаржника, дослідивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, перевіривши правильність
застосування місцевим господарським
судом норм матеріального і
процесуального права, апеляційна
інстанція встановила наступне.

01.09.2013р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "СВІТ М"
(орендодавцем) та Приватним
підприємцем ОСОБА_1 (орендарем)
укладено договір оренди №27, відповідно
до умов якого в користування
відповідача на умовах оренди передано
нежитлове приміщення площею 65,60кв.м.,
розташоване в АДРЕСА_2, терміном до
01.09.2014р., під розміщення закладу
громадського харчування (а.с.8).

За актом приймання-передачі від 02.09.2013р.
вищевказане приміщення передано
орендарю (а.с.28).

Пунктом 4.1. договору сторонами
узгоджено місячний розмір орендної
плати у сумі 4600грн., яка, згідно із
пунктом 4.2., сплачується не пізніше
п'ятого числа поточного місяця.

У пункті 3.5. договору встановлено
обов'язок орендаря своєчасно і в
повному обсязі сплачувати орендну
плату.

Пунктом 5.3. договору визначено, що
договір може бути розірваним у випадку
внесення орендної плати після спливу
двох місяців з дня закінчення строку
чергового платежу.

При цьому пунктом 3.8. договору
передбачено обов'язок орендаря
повернути орендоване приміщення не
пізніше двох діб з моменту припинення
дії цього договору з обов'язковим
складанням акту приймання-передачі.

06.12.2013р. відповідачем отримано від
позивача лист з повідомленням про
відмову від договору оренди на
підставі пункту 5.3. укладеного між
сторонами договору оренди від 01.09.2013р.,
статті 782 Цивільного кодексу України, з
посиланням на несплату орендарем
встановленої пунктом 4.1. договору плати
за користування предметом оренди
протягом чотирьох місяців підряд та
вимогою звільнити орендовані
приміщення у п'ятиденний термін з дати
отримання цього повідомлення.

Проте відповідач заборгованість по
орендній платі не сплатив, орендоване
приміщення не звільнив, що стало
підставою для звернення позивача з
даним позовом до господарського суду.

Відповідно до частини 1 статті 759
Цивільного кодексу України за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

За користування майном з наймача
справляється плата, розмір якої
встановлюється договором найму
(частина 1 статті 762 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до частини 1 статті 530
Цивільного кодексу України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України, яка кореспондується
із статтею 193 Господарського кодексу
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (стаття 525
Цивільного кодексу України).

Згідно із статтею 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Натомість, як підтверджено матеріалами
справи та не спростовано відповідачем,
останнім в порушення вищенаведених
норм законодавства та умов договору не
виконано зобов'язань із своєчасної
сплати орендної плати за період з
вересня 2013 року по лютий 2014 року у
розмірі 24 675грн., виходячи із наступного
розміру орендної плати: за вересень 2013
року - 1675грн.00коп. (що узгоджено
сторонами додатковим листом), за
жовтень - грудень 2013року і січень -
лютий 2014 року - 23 000 грн. (4600 х 5 місяців).

Водночас, враховуючи, що в силу
приписів частини 1 статті 785, частини 2
статті 795 Цивільного кодексу України
договір найму припиняється з моменту
оформлення відповідних актів, що
підтверджують повернення наймачем
предмета договору найму, а також те, що
після відмови позивача від договору
оренди відповідач в порушення пункту
3.8. договору предмет оренди не повернув
за актом приймання-передачі та
продовжує використовувати зазначене
майно, він зобов'язаний сплачувати
орендну плату до моменту повернення
майна у встановленому порядку.

З урахуванням викладеного місцевим
господарським судом правомірно
задоволено позов в частині стягнення
заборгованості з оплати орендної плати
у розмірі 24 675грн.

Разом з тим, доводи скаржника про те, що
всупереч статі 761 Цивільного кодексу
України позивач не є власником
нежитлових приміщень, переданих в
оренду, та законним користувачем
земельної ділянки, на якій вони
розташовані, внаслідок чого договір
оренди в силу приписів статті 638
Цивільного кодексу України, статті 180
Господарського кодексу України є
неукладеним у зв'язку з недосягненням
між сторонами згоди щодо такої
істотної умови договору як предмета
оренди, апеляційною інстанцією
відхиляються, виходячи із встановленої
статтею 204 Цивільного кодексу України
презумпції правомірності правочину,
відповідно до якої правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом, або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Так само і не приймаються доводи
апелянта про те, що будівництво
приміщень кафе ним здійснено
самостійно, оскільки в матеріалах
справи відсутні докази набуття ОСОБА_1
права власності у встановленому чинним
законодавством порядку на вказані
приміщення, тоді як надані ним договір
на виконання ремонтних робіт від
15.09.2001р., кошторисна документація і
договір про постачання електричної
енергії від 25.11.2005р. №3705 не є такими
доказами в розумінні статей 32 - 34
Господарського процесуального кодексу
України.

Стосовно задоволення судом першої
інстанції позовних вимог в частині
стягнення 39 207грн. пені апеляційна
інстанція зазначає наступне.

Згідно із частиною 1 статті 230
Господарського кодексу України
штрафними санкціями в цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
зобов'язання.

Відповідно до частин 1, 3 статті 549
Цивільного кодексу України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Частиною 6 статті 232 Господарського
кодексу України встановлено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Вимогами пункту 3 частини 1 статті 611
Цивільного кодексу України також
передбачено, що одним із наслідків
порушення зобов'язання є сплата
неустойки (штрафу, пені), а в силу вимог
частини 2 статті 551 Цивільного кодексу
України якщо предметом неустойки є
грошова сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства.

При укладенні договору оренди від
01.09.2013р. сторонами у пункті 4.3
встановлено відповідальність за
несвоєчасне перерахування орендних
платежів у вигляді, зокрема, пені в
розмірі 0,5% від суми договору за кожен
день прострочення.

Проте відповідно до статті 1 Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін. В той же час статтею 3
встановлено, що розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Також у пункті 5.2. постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013р. №12 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна" викладено правову позицію
про те, що господарським судам слід
мати на увазі, що з огляду на положення
частини шостої статті 231, частини
другої статті 343 Господарського
кодексу України та статей 1 і 3 Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" яким би способом не
визначався в договорі оренді (найму)
розмір пені за прострочення платежу за
відповідним зобов'язанням, стягнуто
може бути лише пеню, сума якої не
перевищує ту, що обчислена з
урахуванням подвійної облікової
ставки Національного банку України.

Отже, виходячи з того, що постановою
правління Національного банку України
від 09.08.2013р. №315 з 13.08.2013р. встановлено
облікову ставку в розмірі 6,5 % річних,
апеляційна інстанція, здійснивши
розрахунок пені за прострочення сплати
орендної плати в сумі 24 675грн. за період
з 06.09.2013р. (дати першого прострочення
платежу) по 12.02.2013р. (дату винесення
рішення, а не за весь місяць, як
визначено позивачем), дійшла висновку
про стягнення з відповідача пені у
розмірі 648грн. 63 коп.

Судова колегія не приймає до уваги
розрахунок пені у розмірі 0,5 %, оскільки
вказаний розмір пені значно перевищує
розмір подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

За таких обставин рішення суду в цій
частині слід змінити.

Враховуючи вищенаведене та

керуючись ст.ст. 99, 103 - 105 Господарського
процесуального кодексу

України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Херсонської області від 13.02.2014р. у
справі №923/1839/13 змінити, виклавши пункт
2 резолютивної частини рішення в
слідуючій редакції:

"2.Стягнути з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1,
ідентифікаційний код НОМЕР_1, на
користь ТОВ "СВІТ М", м.Херсон,
Бериславське шосе, 26, р/рахунок 5 в
ХФ ПАТ "Мегабанк", МФО 351629 в м.Харкові,
ідентифікаційний код 14135560 - 24 675грн. 00
коп. основного боргу, пені - 648,63грн. та 506
грн. 47 коп. витрат по сплаті судового
збору."

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Доручити господарському суду
Херсонської області видати
відповідний наказ.

Постанова апеляційної інстанції
набирає законної сили з дня її
прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України протягом
двадцяти днів з дня набрання постанови
законної сили.

Повний текст постанови підписано 08.04.2014
р.

Головуючий суддя
Л.В. Поліщук

Суддя
С.В. Таран

Суддя
В.Б. Туренко