ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2014 р.Справа № 922/2066/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання
Луніній О.В.

розглянувши справу

за позовом Приватне акціонерне
товариство "Лекхім", м. Київ до
Публічне АТ "Фармстандарт-Біолік", м.
Харків про зобов'язання припинити
виробництво та реалізацію товару за
участю представників сторін:

позивача -Ткачук Ю.В., довіреність від 07
лютого 2014 року

відповідача - Коваленко О.О.,
довіреність від 07 листопада 2013 року

за відсутності клопотання сторін
технічна фіксація судового процесу не
здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Приватне акціонерне
товариство "Лекхім", м. Київ, звернувся
до господарського суду Харківської
областіз позовом до Публічного
акціонерного товариства
"Фармстандарт-Біолік", м. Харків, про
зобов'язання припинити виробництво та
реалізацію лікарського засобу
"Ренальган-Біолік". Позовні вимоги
мотивовані тим, що позивач є власником
свідоцтва України на знак для товарів і
послуг "Реналган" № 15785 від 15.09.2000 р. Як
стало відомо позивачу, відповідач
здійснює виробництво та реалізацію
лікарського засобу "Ренальган", у
зв'язку з чим, позивач, з посиланням на
ч. 5 статті 16 Закону України "Про охорону
прав на знаки для товарів і послуг", ч. 1
статті 20 Закону України "Про охорону
прав на промислові зразки" та статтю 4
Закону України "Про захист від
недоброякісної конкуренції" вважає, що
такі дії відповідача є неправомірними
та такими, що порушують охоронювані
законом права та інтереси позивача, АТ
"Лекхім" як власника свідоцтва на знак.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 01 серпня 2013
року в задоволенні позовних вимог
Приватного акціонерного товариства
"Лекхім", м. Київ, відмовлено в повному
обсязі.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 30 жовтня 2013
року апеляційну скаргу приватного
акціонерного товариства "Лекхім", м.
Харків, на рішення господарського суду
Харківської області від 01 серпня 2013 р. у
справі № 922/2066/13 задоволено; рішення
господарського суду Харківської
області від 01 серпня 2013 р. у справі №
922/2066/13 скасовано та прийнято нове
рішення, яким задоволено позов;
зобов'язано ПАТ "Фармстандарт-Біолік"
припинити виробництво та реалізацію
лікарського засобу "Ренальган";
стягнуто з публічного акціонерного
товариства "Фармстандарт-Біолік" (61070, м.
Харків, Помірки, ) на
користь приватного акціонерного
товариства "Лекхім" (01033, м. Київ, вул. Ш.
Руставелі, 23, ) 1147,00 грн.
судового збору за подання позову;
стягнуто з Публічного акціонерного
товариства "Фармстандарт-Біолік" (61070, м.
Харків, Помірки, ) на
користь приватного акціонерного
товариства "Лекхім" (01033, м. Київ, вул. Ш.
Руставелі, 23, ) 573,50 грн.
судового збору за подання апеляційної
скарги.

Постановою Вищого господарського суду
України від 14 січня 2014 року касаційну
скаргу публічного акціонерного
товариства "Фармстандарт-Біолік"
задоволено; рішення господарського
суду Харківської області від 01 серпня
2013 р. та постанову Харківського
апеляційного господарського суду від 30
жовтня 2013 р. у справі № 922/2066/13
скасовано; справу передано на новий
розгляд до господарського суду
Харківської області.

Автоматизованою системою
документообігу господарського суду
Харківської області 25 січня 2014 року
справу № 922/2066/13 призначено для
розгляду судді Калініченко Н.В.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 27 січня 2014 року
призначено справу до розгляду у
судовому засіданні на 10 лютого 2014 року.

07 лютого 2014 року до господарського суду
Харківської області від позивача
надійшли письмові пояснення (вх. № 4192),
які долучені судом до матеріалів
справи.

В призначене судове засідання 10 лютого
2014 року представники сторін з'явились.

Представник позивача позовні вимоги
підтримує та наполягає на задоволенні
позову.

Представник відповідача проти позову
заперечує та просить суд в задоволенні
позову просить відмовити, до суду
відповідачем надано пояснення на
позовну заяву (вх. № 4533), які долучені
судом до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 10 лютого 2014
року розгляд справи відкладено на 24
лютого 2014 року.

21 лютого 2014 року до господарського суду
Харківської області від позивача за
допомогою факсимільного зв'язку
надійшло клопотання (вх. № 6457) про
відкладення розгляду справи,
вмотивоване неможливістю забезпечити
явку представника позивача у зв'язку з
складним становищем в країні, та,
зокрема, в м. Києві, де знаходиться
позивач, яке долучено судом до
матеріалів справи.

В призначене судове засідання 24 лютого
2014 року представник позивача не
з'явився, представник відповідача в
судове засідання з'явився.

Представник відповідача в засіданні
суду проти задоволення клопотання
позивача про відкладення розгляду
справи заперечив посилаючись на
наявність у підприємства-позивача
юридичного представництва в м. Харкові,
у зв'язку з чим вважав, що у Приватного
акціонерного товариства "Лекхім" була
можливість забезпечити присутність
представника позивача в судовому
засіданні. Також представник
відповідача надав заяву про
застосування строків позовної
давності, яка долучена судом до
матеріалів справи із подальшою
реєстрацією через канцелярію суду за
вх. № 6497.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 24 лютого 2014
року задоволено клопотання позивача
про відкладення розгляду справи,
розгляд справи відкладено на 04 березня
2014 року.

Після судового засідання 24 лютого 2014
року до господарського суду
Харківської області від позивача
надійшло клопотання (вх. № 6457) про
відкладення розгляду справи,
призначеного на 24 лютого 2014 року, яке
долучено судом до матеріалів справи.

04 березня 2014 року до господарського
суду Харківської області від позивача
надійшли письмові обґрунтування щодо
пояснень відповідача (вх. № 7244), які
долучені судом до матеріалів справи.

В призначене судове засідання 04
березня 2014 року представники сторін
з'явились.

Позивач позовні вимоги підтримує та
наполягає на задоволенні позову.

Відповідач проти позову заперечує,
просить суд в задоволенні позову
відмовити. Відповідачем надано до суду
заперечення на позовну заяву (вх. № 7361),
які долучені судом до матеріалів
справи.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 04 березня 2014
року, з метою надання позивачем
додаткових доказів, розгляд справи
відкладено на 18 березня 2014 р.

В судове засідання 18 березня 2014 року
представники сторін з'явились.

Представник позивача позовні вимоги
підтримує, на виконання ухвали суду від
04 березня 2014 року позивачем, через
канцелярію суду (вх. № 8587), надано
письмові пояснення по справі, які
долучено судом до матеріалів справи.

Відповідач проти позову заперечує.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Враховуючи достатність часу, наданого
позивачеві та відповідачеві для
підготовки до судового засідання та
підготовки витребуваних судом
документів, приймаючи до уваги
принципи змагальності та
диспозитивності господарського
процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК
України, суд вважає, що господарським
судом в межах наданих йому повноважень
сторонам створені усі належні умови
для надання доказів у справі та є
підстави для розгляду справи за
наявними у справі матеріалами у
відповідності до ст. 75 ГПК України.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, всебічно і
повно дослідивши матеріали справи, суд
встановив наступне.

Позивач є власником свідоцтва України
на знак для товарів і послуг "Реналган"
№ 15785 від 15 вересня 2000 р.

Як стало відомо позивачу, відповідач
здійснює виробництво та реалізацію
лікарського засобу "Ренальган", у
зв'язку з чим, позивач, з посиланням на
ч. 5 ст. 16 Закону України "Про охорону
прав на знаки для товарів і послуг", ч. 1
ст. 20 Закону України "Про охорону прав
на промислові зразки" та ст. 4 Закону
України "Про захист від недоброякісної
конкуренції" вважає, що такі дії
відповідача є неправомірними та
такими, що порушують охоронювані
законом права та інтереси АТ "Лекхім" як
власника свідоцтва на знак, оскільки
обидва позначення "Ренальган" та
"Реналган" відрізняються лише окремим
елементом "ь".

Таким чином, на думку позивача, АТ
"Лекхім" має право вимагати від
відповідача припинення виробництва та
реалізації лікарського засобу зі
схожим найменуванням.

Також представник позивача зазначив,
що 07 травня 2012 р. та 25 липня 2012 р.
позивачем на адресу відповідача було
направлено претензії за № 01/241 та № 01/429
з вимогою припинити виробництво
лікарського засобу "Ренальган". В
подальшому, у зв'язку з тим, що
відповідач змінив найменування
лікарського засобу "Ренальган" на
найменування "Ренальган-Біолік" та
продовжував його виробництво та
реалізацію, позивачем було направлено
нову претензію № 01/169 від 02 квітня 2013 р.
з вимогою про припинення виробництва
лікарського засобу "Ренальган-Біолік".
Не зважаючи на отримані від позивача
претензії, підприємство-відповідача не
припинило виробництво та реалізацію
лікарського засобу "Ренальган-Біолік",
що стало підставою для звернення
позивача з позовом до суду.

Крім того представник позивача
пояснив, що в період з 1994 по 1995 роки АТ
"Лекхім" самостійно здійснювало
розробку науково-технічної
документації, методів контролю якості
лікарського засобу, розробку
лікарської форми для ін'єкцій в
ампулах, методик кількісного та
якісного визначення, виготовлення
гострої токсичної і специфічної
активності препарату "Реналган",
створення комплекту
нормативно-аналітичної документації
на препарати "Реналган", що
підтверджується наданими до
матеріалів справи копіями договорів №
10-94 від 01.02.1994 р., № 14/09 від 03.08.1994 р., № б/н
від 02.02.1995 р., № 602 від 05.06.1995 р., № 1 від
15.10.1995 р., № 1 від 15.10.1995 р., № 1 від 05.04.1996 р.

Враховуючи наведені обставини, позивач
вважає, що затверджена 29 квітня 1996 р.
Фармакопейним комітетом МОЗ України
Тимчасова фармакопейна стаття (ТФС №
42У-20/33-222-96) на розчин "Ренальган"
виробництва орендного підприємства
"Біолік" є продуктом розробки саме АТ
"Лекхім", що насамперед підтверджується
існуванням договору № 1 від 05 квітня 1996
р., який укладений позивачем з АТ "ЛТЛ -
Інвест" на виконання робіт по розробці
та авторському нагляду за
затвердженням проекту Тимчасової
фармакопейної статті (ТФС) на
субстанцію анальгін, яка є одним із
компонентів лікарського засобу
"Реналган".

За підсумками наведеного, позивач
відзначає, що АТ "Лекхім" розпочало
власну розробку та впровадження у
виробництво лікарського засобу під
назвою "Реналган" значно раніше
підприємства-відповідача.

Представник позивача також наголосив,
що ПАТ "Фармстандарт-Біолік" не може
бути попереднім користувачем
позначення "Ренальган", в розумінні ст.
500 ЦК України, оскільки підготовка до
виробництва та здійснення виробництва
лікарського засобу "Ренальган"
відбувалась в рамках договору про
спільну діяльність № СД-94012 від 10
жовтня 1994 р., що на думку позивача
виключає ознаки добросовісності,
передбачені ч. 1 ст. 500 ЦК України.

Щодо заяви відповідача про
застосування строків позовної
давності представник позивача пояснив,
що на підставі договорів поставки №
99075-СКП від 15.06.1999 р. та № 002-СКП від 10.01.2000
р., укладених між сторонами по справі,
позивач у період дії договорів
здійснював на адресу відповідача
поставку субстанцій, необхідних
останньому для виробництва
лікарського засобу "Ренальган". При
цьому, оскільки АТ "Лекхім" вважало, що
договір про спільну діяльність № СД-94012
від 10.10.1994 р., укладений між сторонами по
справі, є розірваним після припинення
поставок субстанції відповідачу, і з
цього часу відповідач не здійснює
виробництво лікарського засобу
"Ренальган". Про виробництво
відповідачем лікарського засобу
"Ренальган", АТ "Лекхім" дізналось
випадково від дистриб'юторів лише у 2012
році, у зв'язку з чим вважає, що строк
позовної давності ним не пропущений.

Представник відповідача проти позову
заперечував, зокрема зазначив
наступне.

Підприємство-відповідача почало
здійснювати значну та серйозну
підготовку з виробництва лікарського
засобу "Ренальган" з 1996 року. Доказом
цього є затверджена 29 квітня 1996 р.
Фармакопейним комітетом МОЗ України
Тимчасова фармакопейна стаття (ТФС №
42У-20/33-222-96) на розчин "Ренальган" для
ін'єкцій, виробництва Орендного
підприємства "Біолік", який
використовується у якості лікарського
засобу. Промислове виробництво
лікарського засобу "Ренальган" було
розпочато з 10 березня 1998 р. на підставі
отриманого реєстраційного посвідчення
на лікарський засіб: № Р/98/64/19. В
подальшому, з 13 квітня 2012 р. назва
лікарського засобу "Ренальган" була
змінена на "Ренальган-Біолік", про що
свідчить реєстраційне посвідчення №
UA/12131/01/01.

Таким чином, на підставі наданих до
суду доказів, відповідач, з посиланням
на ч. 1 ст. 500 ЦК України вважає, що має
право на безоплатне продовження
виробництва лікарського засобу
"Ренальган-Біолік" за правом
попереднього користування, оскільки у
1996 році здійснив значну і серйозну
підготовку для використання
позначення "Ренальган" у назві
лікарського засобу власного
виробництва, що підтверджується
наданими ним до суду документами.
Представник відповідача відзначив, що
значна і серйозна підготовка виражена
насамперед у здійсненні розробки на
базі власної виробничої потужності та
поданні до фармакопейного комітету МОЗ
України на затвердження
науково-технічної документації (ТФС) з
метою здійснення власного
промислового виробництва розчину
"Ренальган", який використовувався у
якості лікарського засобу. Крім того,
позначення лікарського засобу
"Ренальган-Біолік" суттєво
відрізняється від позначення
лікарського засобу "Реналган", тому
посилання позивача на п. 4 ст. 16 Закону
України "Про охорону прав на знаки для
товарів та послуг" є безпідставним.

Також відповідач вважає, що дії
позивача спрямовані на отримання ним
знаку для товарів "Реналган", договором
про спільну діяльність № СД-94012 від 10
жовтня 1994 р. не врегульовані, у зв'язку з
чим не можна вважати що позивач набув
право власності на позначення
"Реналган" у зв'язку з виконанням цього
договору.

Просив суд задовольнити заяву про
застосування строків позовної
давності.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши норми чинного
законодавства суд дійшов висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог з
наступних підстав:

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач є власником свідоцтва України
на знак для товарів і послуг "Реналган"
№ 15785 від 15 вересня 2000 р.
(опублікованого в Бюл. № 4 від 15.09.2000).

Відповідно до ч. 3 ст. 157 ГК України,
свідоцтво надає право його
володільцеві забороняти іншим особам
використовувати зареєстровану
торговельну марку без його дозволу, за
винятком випадків правомірного
використання торговельної марки без
його дозволу.

Водночас п. 6 ст. 16 Закону "Про охорону
прав на знаки для товарів та послуг"
встановлено, що виключне право
власника свідоцтва забороняти іншим
особам використовувати без його згоди
зареєстрований знак не поширюється
зокрема на:

- здійснення будь-якого права, що
виникло до дати подання заявки або,
якщо було заявлено пріоритет, до дати
пріоритету заявки;

- використання знака для товару,
введеного під цим знаком в цивільний
оборот власником свідоцтва чи за його
згодою, за умови, що власник свідоцтва
не має вагомих підстав забороняти таке
використання у зв'язку з подальшим
продажем товару, зокрема у разі зміни
або погіршення стану товару після
введення його в цивільний оборот.

Статтею 500 ЦК України передбачено, що
будь-яка особа, яка до дати подання
заявки на торговельну марку або, якщо
було заявлено пріоритет, до дати
пріоритету заявки в інтересах своєї
діяльності добросовісно використала
торговельну марку в Україні або
здійснила значну і серйозну підготовку
для такого використання, має право на
безоплатне продовження такого
використання або використання, яке
передбачалося зазначеною підготовкою
(право попереднього користувача).

Право попереднього користувача може
передаватися або переходити до іншої
особи тільки разом із підприємством чи
діловою практикою або з тією частиною
підприємства чи ділової практики, в
яких було використано торговельну
марку або здійснено значну і серйозну
підготовку для такого використання.

Так, згідно зі ст. 1 Закону України "Про
охорону прав на знаки для товарів та
послуг", датою пріоритету є дата
подання заявки до Установи чи до
відповідного органу держави - учасниці
Паризької конвенції про охорону
промислової власності, за якою
заявлено пріоритет.

Згідно зі свідоцтвом України на знак
для товарів і послуг № 15785 датою
подання заявки на знак визначено 23.05.1996
р.

Відповідачем надано до матеріалів
справи (вх. № 21221 від 10.06.2013 р., 1 том
справи, а. с. 78-92) копію Тимчасової
фармакопейної статті (ТФС № 42У-20/33-222-96)
на розчин "Ренальган" для ін'єкцій,
виробництва орендного підприємства
"Біолік", який використовується у
якості лікарського засобу, затверджену
Фармакопейним комітетом МОЗ України 29
квітня 1996 р.

Зазначений документ є належним доказом
та свідчить про здійснення
відповідачем значної та серйозної
підготовки щодо виробництва
лікарського засобу "Ренальган",
оскільки відповідно до ст. 11 Закону
України "Про лікарські засоби",
виробництво лікарських засобів
здійснюється за технологічним
регламентом з додержанням вимог
фармакопейних статей та інших
державних стандартів, технічних умов з
урахуванням міжнародних норм щодо
виробництва лікарських засобів.

Водночас, ч. 1 ст. 9 Закону України "Про
лікарські засоби" встановлено, що
лікарські засоби допускаються до
застосування в Україні після їх
державної реєстрації, крім випадків,
передбачених цим Законом.

Судом встановлено, що відповідач
здійснював виробництво лікарського
засобу "Ренальган" на підставі
реєстраційних посвідчень № Р/98/64/19 від
10.03.1998 р., № П.05.03/06891 від 21.05.2003 р., №
UA/8492/01/01 від 04.07.2008 р. та лікарського
засобу "Ренальган-Біолік" на підставі
реєстраційного посвідчення № UA/12131/01/01
від 13.04.2012 р.(том справи 1, а. с. 66-75).

При цьому, реєстраційне посвідчення на
лікарський засіб № Р/98/64/19 від 10.03.1998 р.
має посилання на ТФС № 42У-20/33-222-96 як на
підставу його виготовлення.

З огляду на наведене, судом
встановлено, що дата затвердження ТФС
№ 42У-20/33-222-96 - 29.04.1996 р. передує по
відношенню до дати пріоритету на знак
для товарів і послуг № 15785 - 23.05.1996 р.

Крім того, судом досліджено положення
договору № СД-94012 від 10 жовтня 1994 р.

Так, згідно умов даного договору,
позивач та відповідач зобов'язалися
проводити спільну діяльність з
виробництва останнім препарату
"Ренальган".

Відповідно до п. 1.2 договору № СД-94012 від
10 жовтня 1994 р., спільна діяльність
здійснюється в рамках даного договору,
а також на підставі інших договорів,
угод, програм та протоколів, підписаних
учасниками та які є невід'ємною
частиною даного договору.

Згідно п. 5.1 договору № СД-94012 від 10
жовтня 1994 р., договір укладено на
невизначений строк. При цьому доказів
припинення договору сторонами по
справі не надано. Також, в матеріалах
відсутні докази про фактичне виконання
його сторонами, а саме акти
прийому-передачі нормативної та
технічної документації, докази
спільної розробки препарату
"Ренальган", тощо.

За таких обставин судом не можливо
документально встановити зв'язок з
діями відповідача по підготуванню ним
до виробництва лікарського засобу
"Ренальган" в контексті положень
договору № СД-94012 від 10 жовтня 1994 р.

Таким чином, оскільки норми ч. 1 ст. 500 ЦК
України є диспозитивними і не
встановлюють обмежень щодо суб'єкта
права попереднього користувача та
особливих підстав їх виникнення, аніж
ті, що містяться у самій статті, суд
розцінює дії відповідача з розроблення
та подання на затвердження ТФС №
42У-20/33-222-96 - як заходи з підготовки до
виробництва лікарського засобу
"Ренальган", що в свою чергу надає йому
права попереднього користувача
спірного позначення.

Посилання позивача на те, що ТФС №
42У-20/33-222-96 на розчин "Ренальган" є
власністю АТ "Лекхім" та отримана
останнім за договором № 1 від 05 квітня
1996 р., не знайшли свого підтвердження з
огляду на наступне:

Дослідивши договір № 1 від 05 квітня 1996
р., який укладено позивачем, АТ "Лекхім",
з АТ "ЛТЛ - Інвест", судом встановлено,
предметом договору є замовлення
розробки та авторського нагляду за
затвердженням проекту Тимчасової
фармакопейної статті (ТФС) на
субстанцію анальгін, тобто іншого
фармацевтичного продукту, ніж той що
наведений у ТФС № 42У-20/33-222-96. Будь-яких
доказів щодо взаємозв'язку ТФС на
субстанцію анальгін з ТФС на розчин
"Ренальган" позивачем до суду не надано.

Крім того, аналіз змісту представлених
позивачем договорів № 10-94 від 01.02.1994 р.,
№ 14/09 від 03.08.1994 р., № б/н від 02.02.1995 р., №
602 від 05.06.1995 р., № 1 від 15.10.1995 р. також не
дає змоги зв'язати діяльність позивача
зі здійсненням підготовки відповідача
до виробництва лікарського засобу
"Ренальган" за договором № СД-94012 від 10
жовтня 1994 р.

Статтею 111-12 ГПК України передбачено, що
вказівки, що містяться у постанові
касаційної інстанції, є обов'язковими
для суду першої інстанції під час
нового розгляду справи.

Так, при розгляді касаційної скарги
Публічного акціонерного товариства
"Фармстандарт-Біолік" Вищий
господарський суд України у постанові
від 14 січня 2014 року зазначив, що
апеляційним господарським судом
формально досліджені докази
правонаступництва ПАТ
"Фармстандарт-Біолік" прав та
обов'язків ОП "Біолік".

Судом, під час розгляду справи, були
оглянуті та досліджені представлені в
матеріали справи (1 том справи, а. с. 54-65)
статути: Орендного підприємства по
виробництву імунобіологічних та
лікарських препаратів "Біолік",
Закритого акціонерного товариства
"Харківське підприємство по
виробництву імунобіологічних та
лікарських препаратів "Біолік",
Публічного акціонерного товариства
"Харківське підприємство по
виробництву імунобіологічних та
лікарських препаратів "Біолік",
Публічного акціонерного товариства
"Фармстандарт-Біолік".

Хронологія державної реєстрації
наведених статутів та аналіз змісту їх
положень надає суду можливість належно
встановити факт правонаступництва ПАТ
"Фармстандарт-Біолік" прав та
обов'язків ОП "Біолік".

Також, Вищий господарський суд України
у постанові від 14 січня 2014 року
зазначає що є незрозумілим висновок
апеляційного господарського суду щодо
задоволення позову в повному обсязі та
зобов'язання відповідача припинити
"виробництво та реалізацію лікарського
засобу "Ренальган" з огляду наявності
матеріально-правових підстав для
такого висновку, оскільки позивач свої
вимоги обґрунтовує лише правами, що
випливають із свідоцтва на
зареєстровану торговельну марку, а не
на лікарський засіб.

З приводу наведеного господарський суд
зазначає, що позивач, як власник
свідоцтва на знак для товарів і послуг,
в разі порушення його прав та інтересів
третіми особами, користується правами
передбаченим ч. 3 ст. 157 ГК України та п. 6
ст. 16 Закону "Про охорону прав на знаки
для товарів та послуг".

Наведені норми встановлюють право
власника свідоцтва забороняти іншим
особам використовувати зареєстровану
ним торговельну марку. Однак, як
вбачається зі змісту позовних вимог,
позивач просить суд зобов'язати
відповідача припинити виробництво та
реалізацію лікарського засобу.
Уточнень позовних вимог від позивача
до суду не надходило.

Так, судом встановлено, що позивач не є
виробником лікарського засобу.
Власником , згідно реєстраційного
посвідчення на лікарський засіб
"Реналган" № UA/1530/02/01 від 02.06.2008 р. від
14.05.2013 р. є АТ "Лекхім-Харків" (61115, м.
Харків, вул. 17-го Партз'їзду, 36) (том
справи 5, а. с. 119-125). Таким чином, вимоги
позивача про припинення виробництва та
реалізації лікарського засобу, не
мають нормативного обґрунтування,
оскільки положення ч. 3 ст. 157 ГК України
та п. 6 ст. 16 Закону "Про охорону прав на
знаки для товарів та послуг" не
передбачають такого способу захисту,
як припинення виробництва та
реалізації товару, а отже заявлені
вимоги позивача задоволенню не
підлягають.

Крім того, в рамках судового засідання,
судом досліджено договори поставки №
99075-СКП від 15.06.1999 р. та № 002-СКП від 10.01.2000
р., які укладені між сторонами по
справі. За предметом наведених
договорів, позивач здійснював поставку
відповідачу субстанції, необхідної
йому для виробництва лікарського
засобу "Ренальган". В судовому
засіданні представники сторін проти
факту взаємовідносин по договорам не
заперечували.

Таким чином суд вважає, що позивач з
моменту укладення договорів поставки
№ 99075-СКП від 15.06.1999 р. та № 002-СКП від
10.01.2000 р. був в повній мірі обізнаний про
факт виробництва відповідачем
лікарського засобу "Ренальган".
Підтвердження даного факту також
вказується позивачем у наданих до суду
письмових поясненнях по справі.

Як свідчать матеріали справи,
відповідач безперервно здійснював
виробництво лікарського засобу
"Ренальган" з 10.03.1998 р., про свідчать
реєстраційні посвідчення № Р/98/64/19 від
10.03.1998 р., № П.05.03/06891 від 21.05.2003 р., №
UA/8492/01/01 від 04.07.2008 р. та реєстраційне
посвідчення на лікарській засіб
"Ренальган-Біолік" № UA/12131/01/01 від 13.04.2012
р.

Відповідно до ст. 257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно частин 3 та 4 ст. 267 ЦК України,
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення;
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
При цьому, за змістом частини першої
статті 261 ЦК України, позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Як з'ясовано судом та вказано вище у
рішенні суду, позовні вимоги позивача
про зобов'язання відповідача припинити
виробництво та реалізацію лікарського
засобу "Ренальган-Біолік" визнані судом
такими, що не підлягають задоволенню,
оскільки не мають нормативного
обґрунтування, положення ч. 3 ст. 157 ГК
України та п. 6 ст. 16 Закону "Про охорону
прав на знаки для товарів та послуг" не
передбачають такого способу захисту
права, як припинення виробництва та
реалізації товару. За таких обставин,
оскільки суд відмовив позивачу у
задоволенні позову з підстав
необґрунтованості, заява відповідача
про застосування судом строків
позовної давності задоволенню не
підлягає.

Судові витрати, відповідно ст. ст. 44, 49
ГПК України, суд залишає за позивачем.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 1,
4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85, 111-12 ГПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не
набрало законної сили, сторони мають
право подати апеляційну скаргу, а
прокурор апеляційне подання протягом
десяти днів з дня прийняття
(підписання) рішення через місцевий
господарський суд.

Повне рішення складено 24.03.2014 р.

Суддя Н.В. Калініченко