ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"24" березня 2014 р.
Справа № 911/265/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кушнер» в особі
філії «Кушнер Оболонь» ТОВ «Кушнер», м.
Березань

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с.
Панфіли, Яготинський район

про стягнення 4690,00 грн.

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників сторін:

позивач - не з'явився;

відповідач - не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської
області надійшла позовна заява
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кушнер» в особі
філії «Кушнер Оболонь» ТОВ «Кушнер» до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про
стягнення 4690,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач неналежним чином виконував
умови трьохсторонньої угоди на
подальшу оренду майна № (2/Х) 1228/1 від
23.04.2007 року, у зв'язку з чим, позивач був
змушений звернутися до відповідача з
вимогою повернути орендоване
обладнання. Проте, відповідач, у
встановлені строки майно не повернув, в
зв'язку з чим, позивач звернувся до суду
з вимогою про стягнення з відповідача
4690,00 грн. вартості орендованого майна.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 03.02.2014р. у справі №911/265/14
було порушено провадження та
призначено до розгляду на 24.02.2014р.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 24.02.2014р. розгляд справи було
відкладено на 24.03.2014р., в зв'язку з
заявленим клопотанням позивача про
відкладення розгляду справи та неявкою
повноважного представника
відповідача.

Повноважний представник позивача,
належним чином повідомлений про час і
місце розгляду справи, в судове
засідання 24.03.2014р. не з'явився.

Проте, через канцелярію суду, позивач
повторно подав клопотання про
відкладення розгляду справи, яке
обґрунтоване тим, що повноважний
представник позивача перебуває у
відрядженні і не має можливості
з'явитися в судове засідання.

Розглянувши подане клопотання
позивача про відкладення розгляду
справи, суд зазначає, що стаття 22 ГПК
України зобов'язує сторони та інших
учасників процесу добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами. Явка в судове
засідання представників сторін - це
право, а не обов'язок, справа може
розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду
справи є правом та прерогативою суду,
основною умовою для якого є не
відсутність у судовому засіданні
представників сторін, а неможливість
вирішення спору у відповідному
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 28 ГПК України,
справи юридичних осіб в господарському
суді ведуть їх органи, що діють у межах
повноважень, наданих їм законодавством
та установчими документами.

Справу від імені підприємства можуть
вести керівники підприємств та
організацій, інші особи, повноваження
яких визначені законодавством або
установчими документами.
Представниками юридичних осіб можуть
бути також інші особи, повноваження
яких підтверджуються довіреністю від
імені підприємства.

Позивачем не подано доказів, що
представник, який не мав можливості
з'явитись на вказане судове засідання,
є єдиним можливим представником
підприємства, за відсутності якого
справа не може бути розглянута.

Також, варто зазначити, що позивач
повторно заявляє клопотання про
відкладення розгляду справи, в зв'язку
з перебуванням свого повноважного
представника у відрядженні, при цьому
не надаючи будь-яких доказів на
підтвердження вказаних обставин.

Відповідно до частини 1 ст. 6 Конвенції
«Про захист прав людини і
основоположних свобод», суд зазначає,
що праву особи на справедливий і
публічний розгляд його справи упродовж
розумного строку кореспондується
обов'язок добросовісно користуватися
наданими законом процесуальними
правами, утримуватись від дій, що
зумовлюють затягування судового
процесу, та вживати надані
процесуальним законом заходи для
скорочення періоду судового
провадження (пункт 35 рішення
Європейського суду з прав людини у
справі «Юніон Еліментарія Сандерс
проти Іспанії» («Union Alimentaria Sanders S.A. v.
Spain») від 07.07.1989 р.).

Зважаючи на викладені вище обставини,
клопотання позивача про відкладення
розгляду справи задоволенню не
підлягає.

Відповідач, належним чином
повідомлений про час і місце розгляду
справи, в судове засідання 24.03.2014р.
повторно не з'явився, відзиву на
позовну заяву не надіслав, про причини
неявки суд не повідомив, хоча про час та
місце судового засідання був
повідомлений належним чином та
завчасно.

Відповідно до Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
15.03.2010р. № 01-08/140 «Про деякі питання
запобігання зловживанню
процесуальними правами у
господарському судочинстві», особи,
які беруть участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце її
розгляду судом, якщо ухвалу про
порушення провадження у справі
надіслано за поштовою адресою,
зазначеною у позовній заяві.

Враховуючи те, що ухвала суду була
направлена на адресу відповідача,
зазначену у позовній заяві, договорі та
в Спеціальному витягу з ЄДРПОУ, суд
дійшов висновку, що відповідач був
належним чином повідомлений про час та
місце розгляду справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду від 26.12.2011 року №18
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Враховуючи, що неявка повноважних
представників сторін в судове
засідання не перешкоджає розгляду
спору по суті, а також зважаючи на
строки, передбачені ст. 69 ГПК України
щодо терміну розгляду справи, суд
вважає за можливе здійснити розгляд
справи за наявними в ній матеріалами,
відповідно до статті 75 ГПК України, за
відсутності представників сторін.

Відповідно до ч. 1 статті 85 ГПК України,
прийняте рішення оголошується
господарським судом у судовому
засіданні після закінчення розгляду
справи.

24.03.2014р. в судовому засіданні оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши наявні в ній докази,
оцінивши їх в сукупності, суд,-

встановив:

23.04.2007 року між Закритим акціонерним
товариством «Оболонь» (власник) з
однієї сторони, з другої сторони філія
«Кушнер-Оболонь» ТОВ «Кушнер»
(орендодавець) та з третьої сторони ПП
ОСОБА_1 (орендар) було укладено
трьохсторонню угоду на подальшу оренду
майна № (2/Х) 1228/1.

Відповідно до п. 1.1. договору,
орендодавець, з метою популяризації
продукції ЗАТ «Оболонь» та його
корпоративних підприємств, передає, а
орендар приймає в оренду фірмове
обладнання - Майно.

Відповідно до п. 3.1. договору,
орендодавець передає орендарю майно в
справному стані та з пакетом
документації до кожної одиниці майна
за актом приймання-передачі.

На виконання умови п. 3.1. договору
позивач передав, а відповідач отримав 8
комплектів меблів (заводські номери
24), вартістю 558, 33 грн. (670 грн. з ПДВ)
за штуку. Факт передачі майна
підтверджується, підписаним позивачем
та відповідачем, актом
прийому-передачі майна.

Приписами п. 3.3.2. договору встановлено,
що орендодавець та власник мають право
вимагати негайного повернення майна в
безспірному порядку в наступних
випадках: в разі використання його не
по призначенню або у випадку
охолодження, зберігання та реалізації
за допомогою нього продукції інших
виробників, окрім продукції ЗАТ
«Оболонь» та його корпоративних
підприємств; якщо орендар не укладає
або не переукладає з орендодавцем
договір купівлі-продажу продукції
виробництва ЗАТ «Оболонь» та його
корпоративних підприємств в
обумовлених розмірах або коли договір
купівлі-продажу продукції між
орендарем та орендодавцем розірвано;
якщо орендар порушує умови
використання отриманого майна; у
випадках неузгодженої між сторонами
зміни орендарем місця розташування
майна; у випадках нездійснення
орендарем орендних платежів протягом
двох місяців; у випадку втрати
орендарем документації на майно; у
випадку нездійснення ремонту майна або
неповідомлення орендарем про
необхідність здійснення ремонту майна;
у випадку нездійснення продажу
продукції ЗАТ «Оболонь» та його
корпоративних підприємств в торгових
точках орендаря.

Пунктом 3.3.3. договору передбачено, що у
разі порушення умов цієї угоди
орендодавець або власник мають право
розірвати дану угоду в односторонньому
порядку попередивши письмово про це
орендаря за 3 робочі дні до моменту
розірвання угоди. При цьому майно та
документація до нього повинні бути
негайно повернуто орендодавцю або
власнику орендарем.

23.07.2013 року позивачем на адресу
відповідача було направлено претензію
№ 21, в якій позивач, в зв'язку з
неналежним виконанням умов
трьохсторонньої угоди на подальшу
оренду майна № (2/Х) 1228/1, просив
повернути орендоване майно чи сплатити
його вартість.

Як передбачено п. 3.4.12. договору, при
псуванні, втраті, знищенні, крадіжці
або неповерненні майна на вимогу
орендодавця, при розірванні або
закінченні дії договору
купівлі-продажу продукції виробництва
ЗАТ «Оболонь» та його корпоративних
підприємств, орендар зобов'язаний
відшкодувати орендодавцю або власнику
його вартість, яка зазначена в даній
угоді, окрім випадків, що мають
підтвердження актами відповідних
органів і які виникли внаслідок дії
обставин непереборної сили.

Проте, як стверджує позивач, відповідач
майно, у встановлені строки, не
повернув, в зв'язку з чим позивач був
змушений звернутися з позовом про
відшкодування вартості неповернутого
майна.

Згідно приписів статті 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язанням є таке
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Зазначена норма
кореспондується з приписами статті 193
Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до частини першої
статті 193 Господарського кодексу
України, суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

Згідно частини другої статті 193
Господарського кодексу України, кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язань, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання, має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України,
одностороння відмова від виконання
зобов'язання не допускається.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Приписами статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, відзив на позов, докази
повернення орендованого майна чи
докази оплати його вартості, суду не
надав.

Зважаючи на вищевикладене
господарський суд прийшов до висновку,
що позовні вимоги про стягнення
заборгованості в сумі 4690,00 грн.
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Судові витрати відповідно до вимог
ст.ст. 44, 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Стягнути з Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код
НОМЕР_1) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «Кушнер» в
особі філії «Кушнер-Оболонь» ТОВ
«Кушнер» (07541, Київська обл., м.Березань,
вул. Маяковського, 42-В, код 32559075) - 4690
(чотири тисячі шістсот дев'яносто) грн.
00 коп. вартості майна та 1 827 (одну тисячу
вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп.
судового збору.

3. Наказ видати після набрання
рішенням законної сили.

Дата підписання повного тексту
рішення: 31.03.2014р.

Суддя
Щоткін О.В.