ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року Справа № 904/5818/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Божок В.С.- головуючого, Костенко Т.Ф.,
Сибіги О.М.перевіривши матеріали
касаційної скаргидержавного
підприємства "Придніпровська
залізниця" на постанову
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 13.01.2014у
справігосподарського
Дніпропетровської областіза
позовомвідкритого акціонерного
товариства "Південний
гірничо-збагачувальний
комбінат"додержавного підприємства
"Придніпровська
залізниця"простягнення 102 132, 60 грн. в
судовому засіданні взяли участь
представники:від позивача:Чобанюк Т.М. -
дов. №52-16/77 від 23.01.2014;від
відповідача:Федосова Р.М. - дов. №32 від
01.01.2014;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням від 01.10.2013 господарського суду
Дніпропетровської області (суддя
Коваленко О.О.) відмовлено в задоволені
позовних вимог.

Рішення мотивовано тим, що позивач не
довів вину відповідача у спричиненні
скупчення вагонів на станції
призначення Кривий Ріг, що призвело до
неможливості своєчасного забирання
вагонів та вивільнення позивачем колій
і відповідно покладення на відповідача
збитків є безпідставним.

Постановою від 13.01.2014
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду (судді: Орєшкіна
Е.В. - головуючий, Широбокова Л.П., Чус
О.В.) рішення від 01.10.2013 господарського
суду Дніпропетровської області
скасовано.

Позов ВАТ "Південний
гірничо-збагачувальний комбінат"
задоволено повністю.

Стягнуто з ДП "Придніпровська
залізниця" на користь ВАТ "Південний
гірничо-збагачувальний комбінат"
збитків у розмірі 102 132, 60 грн., судовий
збір у розмірі 2042, 65 грн.

Постанова мотивована тим, що вимоги
позивача про стягнення збитків є
обґрунтованими, оскільки відповідачем
не доведено правомірність затримки
вагонів на попутних станціях,
неможливість їх подачі на колії
призначення.

Не погоджуючись з постановою
апеляційної інстанції ДП
"Придніпровська залізниця" звернулось
до Вищого господарського суду України
з касаційною скаргою і просить її
скасувати, посилаючись на те, що судами
порушені норми матеріального та
процесуального права, зокрема, ст.ст. 46,
119, 121 Статуту залізниць України; п.п. 4, 6,
8, 9, 10 Правил користування вагонами і
контейнерами; ст.ст. 34, 43 Господарського
процесуального кодексу України.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі
перегляду справи в касаційній
інстанції, проаналізувавши на підставі
фактичних обставин справи
застосування норм матеріального і
процесуального права при винесенні
оспорюваного судового акта, знаходить
необхідним у задоволенні касаційної
скарги відмовити.

Господарським судом встановлено, що
28.12.2006 ВАТ "Південний
гірничо-збагачувальний комбінат" та ДП
"Придніпровська залізниця" уклали
договір №ПР/ДН-2-074/НЮп/672а "Про
організацію перевезень вантажів і
проведення розрахунків за перевезення
та надані залізницею послуги".

06.11.2008 ВАТ "Південний
гірничо-збагачувальний комбінат"
(власник колії, вантажовласник) та ДП
"Придніпровська залізниця" (залізниця)
також уклали договір
№ПР/М-08-2/11-2476а/НЮдч про експлуатацію
під'їзної залізничної колії ВАТ
"Південний гірничо-збагачувальний
комбінат", яка примикає до станції
Кривий Ріг Придніпровської залізниці.

Відповідно п.2.3 Правил розрахунків за
перевезення вантажів, затверджених
наказом Міністерства транспорту
України 21.11.2000 за №644 та зареєстрованих
в Міністерстві юстиції України 24.11.2000
за №864/5085, розрахунки за перевезення
вантажу та вантажобагажу між
залізницею і відправником
(одержувачем, експедитором)
здійснюються на підставі договору.

Пунктом 3.2 договору №ПР/ДН-2-074/НЮп/672а
від 28.12.2006 сторони передбачили, що у
міру виконання перевезень та надання
послуг залізниця списує відповідні
суми грошових коштів (провізну плату,
додаткові збори, плату за користування
вагонами і контейнерами, штрафи), в тому
числі спірні, з особового рахунку
вантажовласника, на підставі
оформлених установленим порядком
перевізних документів,
накопичувальних карток, відомостей
плати за користування вагонами
(контейнерами) і т.ін.

Господарські суди також встановили, що
у вересні 2012 року на під'їзду колію ВАТ
"Південний гірничо-збагачувальний
комбінат" при ст. Кривий Ріг
Придніпровської залізниці на адресу
ВАТ "Південний гірничо-збагачувальний
комбінат" подавалися вагони під
вивантаження та навантаження.

Облік часу перебування вагонів на
під'їзній колії ВАТ "Південний
гірничо-збагачувальний комбінат"
проводився ст. Кривий Ріг
Придніпровської залізниці за
відомостями плати за користування
вагонами.

Пунктом 4 Правил користування вагонами
і контейнерами, затверджених наказом
Міністерства транспорту України від
25.02.1999 за N 113, зареєстрованих в
Міністерстві юстиції України 15.03.1999 за N
165/3458, встановлено, що відомості плати
за користування вагонами, контейнерами
складаються на вагони, контейнери, що
подаються під навантаження та
вивантаження, є документами обліку
часу перебування вагонів, контейнерів
у пунктах навантаження та вивантаження
та на під'їзних коліях і містять
розрахунки платежів за користування
вагонами, контейнерами.

Відповідно до відомостей ДП
"Придніпровська залізниця" №№25093023,
25093026, 27093047 (ГУ-46) за користування
вагонами нарахована плата у розмірі 85
110, 50 грн. (без ПДВ). Вказана плата
списана з особового рахунку ВАТ
"Південний гірничо-збагачувальний
комбінат", що підтверджується
переліком, який включено до розрахунку
за звітну добу щодо відправлення,
видачі вантажів і додаткових зборів
№20120926 від 26.09.2012, №20120928 від 28.09.2012.

Статтею 129 Статуту залізниць України
встановлено, що обставини, що можуть
бути підставою для матеріальної
відповідальності залізниці,
вантажовідправника,
вантажоодержувача, пасажирів під час
залізничного перевезення,
засвідчуються комерційними актами або
актами загальної форми, які складають
станції залізниць.

Пунктом 6.4 Правил реєстрації та
експлуатації власних вантажних
вагонів, затверджених наказом
Міністерства транспорту України 28.09.2004
за №856 та зареєстрованих в
Міністерстві юстиції України 15.10.2004 за
№1316/9915 встановлено, що порожні власні
вагони перевозяться за перевізними
документами, в яких у графі
"найменування вантажу" вказується:
"Власник вагона (найменування
власника). Направляється до пункту
навантаження (у ремонт тощо)". Порядок
та розмір нарахування плати за
перевезення власних приватних
порожніх вагонів встановлений у пункті
17 розділ) 1 Тарифного керівництва N1.
Отже, порожні приватні власні вагони,
які перевозяться залізницею за повними
перевізними документами зі сплатою
провізної плати, мають статус "вантажу",
які залізниця зобов'язана доставити на
станцію призначення у цілості та
збереженості і видати їх одержувачу,
зазначеному в накладній, а одержувач
має щодо залізниці права та обов'язки,
передбачені Статутом залізниць
України, зокрема, обов'язок отримати їх
від залізниці, а у разі несвоєчасного
приймання вагонів від залізниці -
сплатити плату за користування
вагонами, які знаходяться на коліях
залізниці чи на станціях підходу, та
збір за зберігання у розмірах,
встановлених Тарифним керівництвом N1,
а також інші права та обов'язки, які має
одержувач відносно вантажу, що прибув
на його адресу.

Пунктом 8 Правил користування вагонами
та контейнерами передбачено, що у разі
затримки вагонів на станції з причин,
які залежать від вантажовласника,
складається акт загальної форми, який
підписується представниками станції
та вантажовласником. Надані акти
загальної форми підписано лише
представниками залізниці, тобто
складені в порушення вищевказаної
норми, тому не можуть бути належним
доказом підтвердження викладених в них
обставин.

Як встановлено господарськими судами,
сума позову складається із плати за
користування вагонами за
вищевказаними відомостями в сумі 102 132,
60 грн., яка нарахована на підставі актів
про затримку вагонів форми ГУ-23а та
актів загальної форми ГУ-23 складених на
станціях затримок Мусіївка, Кривий Ріг
- Західний, Чортомлик Придніпровської
залізниці.

При цьому, як господарському суду
першої так і суду апеляційної
інстанцій не надано належних доказів
неможливості подачі спірних вагонів на
колії у відповідний час, а також не
надано підтвердження того, що деякі
колії певний час використовувались для
проведення маневрових робіт, і обгону
локомотива, згідно ЄТП роботи під'їзної
колії на станції Кривий Ріг.

Апеляційним господарським судом також
встановлено, що поїзд №3554 прибув на ст.
Чортомлик 20.09.2012 о 05 год. 01 хв. Доказів
того, що у проміжок часу між його
прибуттям та видачею залізницею наказу
№386 від 23.09.2012 о 12 год. 30 хв. спірні
вагони неможливо було подати позивачу
з його вини відповідачем не надано.
Аналогічні докази також не надано
відносно прибуття поїзду №2112 16.09.2012 о 05
год. 35 хв. та поїзду №2172 17.09.2012 о 00 год. 52
хв. (наказ залізниці №356 від 17.09.2012).

Приймаючи до уваги вищезазначені
обставини, надання відповідачем актів
про затримку вагонів, актів загальної
форми, які носять односторонній
характер (вимоги п.8 Правил
користування вагонами і контейнерами
передбачають наявність підписів
представника станції та
вантажовласника на акті загальної
форми); наявність в матеріалах справи
відомостей плати за користування
вагонами, які ВАТ "Південний ГЗК" не
підписані, апеляційний суд дійшов
висновку, що відповідачем порушено
порядок оформлення факту затримки
вагонів; не доведено факту
неможливості подачі спірних вагонів,
затриманих на станціях підходу
впродовж періоду їх затримки.

Отже, підстави для затримки вагонів і
як наслідок нарахування плати за їх
користування за час затримки були
відсутні; залізницею неправомірно
нарахована та списана з позивача плата
за користування вагонами, що є його
збитками в розумінні ст.ст. 22, 623
Цивільного кодексу України та ст.ст. 224,
225 Господарського кодексу України,
оскільки наявний повний склад
цивільного правопорушення.

Щодо актів загальної форми №4768 від
25.09.2012, №4769 від 25.09.2012, №4774 від 27.09.2012, в
яких зазначено, що представник ВАТ
"Південний ГЗК" для підписання спірних
відомостей не з'явився, то апеляційним
судом встановлено, що відповідачем не
подано доказів, що примірники вказаних
актів були додані до перевізних
документів залізницею під час
перевезення, як того вимагає п.3 Правил
складання актів, ст. 129 Статуту
залізниць України; обізнаності
вантажовласника про необхідність
підписання таких відомостей, а за
наявності на це підстав із
зауваженнями.

Отже, апеляційний господарський суд
обґрунтовано дійшов висновку, що
відповідач не надав належних доказів
на підтвердження правомірності
затримки вагонів на попутних станціях,
неможливості їх подачі на колії
станції призначення, тому підстави для
нарахування та списання грошових
коштів з позивача за спірними
переліками відсутні, а вимога позивача
про стягнення збитків є обґрунтованою
та підлягає задоволенню.

Щодо посилань відповідача на
застосування строку позовної давності,
то господарськими судами встановлено,
що позивач звернувся до суду в межах
визначеного ст. 315 Господарського
кодексу України строку позовної
давності, тому заява відповідача про
його застосування судами була
відхилена.

Посилання скаржника в касаційній
скарзі на припинення провадження у
даній справі, були відхилені
господарським судом апеляційної
інстанції, оскільки як вбачається із
рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 15.05.2013р.
у справі №904/1859/13-г предметом позову
було стягнення на підставі положень ст.
1212 Цивільного кодексу України
безпідставно набутих коштів, в той час,
як у даній справі предметом вимог є
стягнення збитків, завданих порушенням
відповідачем умов договору та вимог
нормативно-правових актів щодо
нарахування та списання плати за
користування вагонами.

Відповідно ст.111-7 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція на підставі вже
встановлених фактичних обставин
справи перевіряє рішення місцевого
господарського суду чи постанови
апеляційного суду виключно на предмет
правильності застосування згаданими
судами норм матеріального чи
процесуального права, тобто в межах
юридичної оцінки фактичних обставин
справи; касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
вважає, що Дніпропетровським
апеляційним господарським судом дана
правильна юридична оцінка обставинам
справи, тому постанова суду відповідає
чинному законодавству України та
обставинам справи і підстав для її
скасування немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.
1115, п.1 ст. 1119, ст.11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні касаційної скарги
відмовити.

Постанову від 13.01.2014
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду зі справи № 904/5818/13
залишити без змін.

Головуючий
В.С. Божок

Судді
Т.Ф. Костенко

О.М. Сибіга