ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2014 р.
Справа № 922/4452/13

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя
Івакіна В.О. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Шевцові Є.О.,

за участю представників сторін:

за участю представників:

позивача - Козуб К.О., (дов. №б/н від
31.10.2013 року), Козуб О.І., (дов. №б/н від
03.12.2013 року);

відповідача - Єграшин О.О., (дов.№б/н від
16.02.2013 року);

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача -
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВО завод
Торговельного Холодильного
Обладнання", м. Харків (вх.№3984Х/1-43) на
рішення господарського суду
Харківської області від 10 грудня 2013
року по справі №922/4452/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВО завод
Торговельного Холодильного
Обладнання", м. Харків

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Вєк Технолоджі", м.
Харків

про стягнення 286257,87 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "ВО завод
Торговельного Холодильного
Обладнання", звернулось до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою про
стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Вєк Технолоджі", м.
Харків, 286257,97 грн. збитків, 5725,16 грн.
судового збору та 1720,50 грн. судового
збору за подання заяви про
забезпечення позову.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 10 грудня 2013
року (суддя Смірнова О.В.) в задоволенні
позову відмовлено.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "ВО завод
Торговельного Холодильного
Обладнання" з рішенням господарського
суду не погодилось, звернулась до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду
Харківської області від 10 грудня 2013 у
справі № 922/4452/13 та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі.
Стягнути з відповідача судові витрати
5725,16 судовий збір за подання позову,
1720,50 грн. судового збору за заяву про
забезпечення позову, 2862,58 грн. судовий
збір за подання апеляційної скарги.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 10.01.2014 року
(колегія суддів у складі: головуючий
суддя Пелипенко Н.М., суддя Івакіна В.О.,
суддя Тихий П.В.) апеляційну скаргу
позивача було прийнято до провадження
та призначено її до розгляду на 04.02.2014
року на 10:00 год.

21.01.2014 року на адресу Харківського
апеляційного господарського суду від
відповідача надійшло клопотання
(вх.№550 від 21.01.2014 року), в якому він
просить апеляційний господарський суд
витребувати з господарського суду
Харківської області матеріали справи
№5023/3738/12, яка пов`язана з розглядом
даної справи, для дослідження
документів, яке задоволено судом та
витребувана зазначена справа.

04.02.2014 року представник відповідача
подав відзив на апеляційну скаргу
(вх.№982), в якому вважає апеляційну
скаргу позивача необґрунтованою, а
рішення суду першої інстанції законним
та обґрунтованим, просить залишити
його в силі, а апеляційну скаргу
позивача без задоволення. Зазначає, що
позивач не підтвердив належним чином
наявність збитків та їх розмір, рішення
третейського суду, на яке посилається
позивач, не може бути належним і
допустимим доказом наявності цих
збитків в силу приписів статті 35
Господарського процесуального кодексу
України.

Ухвалою від 04.02.2014 року розгляд справи
відкладено на 13.02.2014 року на 15:00.

В судовому засідання 13.02.2014 року
оголошено перерву до 17.02.2014 до 10:00 год.

Представник відповідача подав
додаткові пояснення до відзиву на
апеляційну скаргу від 17.02.2014 року
(вх.№1376), в яких зазначає про
необґрунтованість позовних вимог та
про наявність в діях позивача ознак
складу злочину.

Представники позивача в судовому
засіданні 17.02.2014 року підтримують
апеляційну скаргу.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти апеляційної скарги
заперечує, просить залишити її без
задоволення, а оскаржуване рішення -
без змін.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення присутніх у
судовому засіданні представників
сторін, дослідивши доводи апеляційних
скарг в межах вимог, передбачених ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України, перевіривши повноту
встановлення судом першої інстанції
обставин справи та доказів на їх
підтвердження, а також правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 30.11.2007
року між позивачем та відповідачем
було укладено Договір купівлі- продажу
електричної енергії за нерегульованим
тарифом щодо забезпечення
електропостачання виробничих
приміщень заводу позивача,
розташованих за адресою м. Харків, наб.
Чапаєва, 2. (т.1 а.с. 71-75)

Відповідно до п.1.3 Договору відповідач
постачає електроенергію позивачу
через мережі АК "Харківобленерго".

Як зазначено позивачем та встановлено
матеріалами справи, відповідач
направив позивачу письмове
попередження № 98/08 від 15.08.2012 р. про
повне припинення електропостачання,
посилаючись на те, що станом на 15.08.2012 р.
виникла заборгованість позивача перед
відповідачем в сумі 140 000,00 грн., хоча за
твердженнями позивача станом на
27.08.2012р. існувала переплата в сумі 107 892,74
грн.

Згідно з листом Начальника
Холодногорського РОЕ, 27.08.2012 року було
здійснено відключення ТОВ "ВО завод
Торговельного Холодильного
Обладнання" від електропостачання, яке
було відновлене лише 01.09.2012 року. (т.1 а.с.
13).

Позивач у позовній заяві зазначає, що
на момент безпідставного відключення
відповідачем позивача від
електропостачання діяв Договір оренди
нежитлових приміщень № 1/ар-12 від 01.06.2012
р., укладений між позивачем та ТОВ "ВІК
"Хітлайн", згідно якого останній
отримав в оренду строком на 1 рік
нежитлові приміщення загальною площею
9 030,9 кв.м, розташовані за адресою м.
Харків, наб. Чапаєва, 2. Згідно пункту 2.4
зазначеного Договору оренди
нежитлових приміщень позивач
зобов'язаний був забезпечити
орендовані приміщення безперебійним
постачанням комунальних послуг,
зокрема електропостачанням.

Позивач посилається на те, що оскільки
орендовані приміщення були відключені
від електропостачання впродовж п'яти
робочих днів, ТОВ "ВІК "Хітлайн" у
відповідності із ст.22 ЦК України
пред'явив позов про стягнення збитків в
сумі 282 744.59 грн. з позивача по цій
справі, як особи, яка взяла на себе
зобов'язання щодо забезпечення
електропостачанням переданих в оренду
приміщень.

Харківський обласний постійно діючий
третейський суд своїм Рішенням від
30.08.201З р. у справі № 3/03-13 позов ТОВ "ВІК
"Хітлайн" задовольнив повністю та
стягнув з ТОВ "ВО Завод торговельного
холодильного обладнання" збитки в сумі
282 744,59 грн., а також судові витрати в
сумі 2 827,44грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на рішення
Харківського обласного постійно
діючого третейського суду від 30 серпня
2013 року, ухваленого у справі № 3/03-13 за
позовом ТОВ "ВІК Хітлайн" до позивача,
згідно якого позивач мав сплатити ТОВ
"ВІК Хітлайн" 282 744 грн. 59 коп. в якості
відшкодування збитків та витрати,
пов'язані з розглядом третейської
справи.

Однак колегія суддів з огляду на це
зазначає, що рішення третейського суду
не може бути належним і допустимим
доказом наявності та розміру цих
збитків в силу приписів ст. 35 ГПК
України, яка виключає факти,
встановлені рішенням третейського
суду, з переліку преюдиціальних навіть
щодо спорів, в яких беруть участь ті
самі сторони.

Також і ст. 38 Закону України «Про
третейські суди» прямо передбачає, що
обставини, встановлені рішенням
третейського суду, підлягають
обов'язковому доказуванню при розгляді
цивільних, господарських та інших
справ, в яких беруть участь ті самі
особи або особа, стосовно якої
встановлені ці обставини. В даному
випадку усі факти, які стосуються
збитків (їх наявність, розмір,
необхідність понесення тощо) є
фактами, встановленими в т.ч. й щодо
позивача й тому підлягають
обов'язковому доказуванню при
вирішенні цієї справи. Тобто чинне
господарське процесуальне
законодавство взагалі виключає
преюдиціальність фактів, встановлених
рішенням третейського суду, навіть в
тих ситуаціях, коли таку
преюдиціальність мають рішення інших
судів.

За таких обставин очевидно, що позивач
всупереч вимогам ст. 33 ГПК України не
доказав ті обставини, на які він
посилається як на підставу своїх вимог,
й в позові слід відмовити на цій
підставі.

Колегія суддів дійшла висновку про
відсутність безпосереднього
причинно-наслідкового зв'язку між
поведінкою відповідача та шкодою, про
яку заявляє позивач. Так, в даному
випадку причинно-наслідковий зв'язок
не є безпосереднім, а опосередкованим.
Так, позивач заявляє про нібито
спричинену шкоду третій іншій особі,
ТОВ «ВІК Хітлайн», яку позивач нібито
відшкодував. Відповідно, в даному
випадку причинно-наслідковий зв'язок є
опосередкованим поведінкою самого
позивача та поведінкою третьої особи,
що не брала участь при розгляді справи,
ТОВ «ВІК Хітлайн». Зважаючи на те, що
наявність саме безпосереднього
причинно-наслідкового зв'язку між
діями особи та спричиненою шкодою є
обов'язковою умовою покладення на
особу обов'язку з відшкодування шкоди,
відсутність безпосереднього
причинно-наслідкового зв'язку є
підставою для відмови у позові.

Що стосується наявності правових
підстав для покладення майнової
відповідальності на відповідача як
винну особу, то їх наявність не
доказана.

Преюдиціальні факти слід відрізняти
від оцінки іншим судом певних обставин
й помилковим є надання преюдиціального
значення оціночним судженням,
зробленим судом при вирішенні іншої
справи, ототожнення фактів,
встановлених цим судом, з їх юридичною
оцінкою.

При вирішенні справи № 5023/3863/12
господарський суд Харківської області
дійшов висновку про відсутність у
позивача заборгованості з оплати
електроенергії перед відповідачем, цей
висновок суду не є встановленням факту,
який має преюдиціальний характер у
розумінні ст. 35 ГПК України. Цей
висновок сам по собі є юридичною
оцінкою судом певних фактів, оціночним
судженням, зробленим судом при
вирішенні іншої справи (справи №
5023/3863/12). Так, висновок суду про
наявність чи відсутність у однієї
особи заборгованості перед іншою
особою можна зробити лише після
дослідження й юридичної оцінки таких
фактів як розмір здійснених платежів,
дат в які ці платежі були здійснені,
встановлених договором строків
здійснення платежів й розмір цих
платежів тощо. Крім цього такий
висновок залежить від застосування чи
незастосування певних правових норм,
зокрема, які регулюють виникнення
зобов'язань, їх виконання, погашення
зобов'язань тощо. Крім цього,
особливого значення в даному випадку
для висновку про наявність чи
відсутність заборгованості набуває
застосування чи незастосування до цих
правовідносин положень ст. 534 ЦК
України. Навіть саме поняття
«заборгованість» саме по собі означає
юридичний висновок про наявність чи
відсутність зобов'язань, що є суто
юридичною категорією.

Також, як видно з рішення суду у справі
№ 5023/3863/12, суд здійснював розподіл
сплачених позивачем відповідачу
грошових коштів за цільовим
призначенням вже після того як
відбулись події з відключення позивача
від електропостачання. Але на момент
відключення позивача від
електропостачання відповідач
керувався поведінкою позивача при
здійсненні ним відповідних платежів, а
також положеннями ст. 534 ЦК України
(адже договір купівлі-продажу
електроенергії між позивачем та
відповідачем передбачає штрафні
санкції за порушення договірних
строків оплати електроенергії).

Таким чином, один лише висновок
господарського суду Харківської
області при вирішенні справи № 5023/3863/12
про відсутність у позивача
заборгованості з оплати
електроенергії перед відповідачем сам
по собі не може бути беззаперечною
підставою для задоволення позовних
вимог у цій справі.

До того ж, в даному випадку, при
вирішенні питання про наявність вини
відповідача як обов'язкового елементу
господарського правопорушення, слід
взяти до уваги поведінку самого
позивача до відключення його від
електропостачання й оцінювати
поведінку відповідача саме в світлі
цієї поведінки позивача.

Так, позивач в установлені Договором
купівлі-продажу електроенергії строки
оплати спожитої в серпні 2012 року
електроенергії не здійснив. Про
причини нездійснення в строк оплати
електроенергії за серпень 2012 року
позивач відповідача не повідомив.
Посилання позивача на те, що
зобов'язання по оплаті за
електроенергію виникли в цього лише
після отримання рахунку є
безпідставними, адже договором між
сторонами передбачені чіткі строки
оплати й позивач мав здійснювати
відповідну оплату саме в ці строки, які
не прив'язані до виставлення рахунків.

При цьому, як видно з умов договору
(зокрема, про це свідчать самі строки
оплати електроенергії), позивач
постачав відповідачу електроенергію
на умовах передплати й тому твердження
позивача про здійснення «остаточного
розрахунку» після споживання
електроенергії й після отримання
рахунків є безпідставними. До того ж,
якщо говорити про рахунки, позивач
отримував усі необхідні рахунки
вчасно.

При цьому позивач був завчасно
попереджений про намір відповідача
відключити позивача від
електропостачання (станом на 22 серпня
2012 року позивач вже був офіційно
попереджений відповідачем про
заплановане на 27 серпня 2012 року
відключення електропостачання,
підтверджується матеріалами справи (т.1
а.с. 10-11) й був повідомлений про причини
запланованого відключення. Але
незважаючи на зазначене попередження
жодних дій по врегулюванню цього спору
з відповідачем позивач не вчинив.
Навпаки, позивач почав вимагати
стягнення з відповідача грошових
коштів в судовому порядку. При цьому
підставою для стягнення з відповідача
цих коштів позивач називав те, що це є
безпідставно набуте відповідачем
майно.

З матеріалів справи вбачається, 23
серпня 2012 року під час розгляду
господарським судом Харківської
області справи № 5023/3738/12 позивач
пред'явив у суді позовні вимоги до
відповідача про стягнення коштів в
розмірі 107 892 грн. 74 коп. як безпідставно
набуте майно (підтверджується
відповідною заявою позивача про
збільшення позовних вимог, (т.1 а.с. 132-137).

Після цього, в кінці серпня 2012 року,
позивач звернувся до господарського
суду Харківської області з позовом до
відповідача (справа № 5023/3863/12), в якому
просив стягнути з відповідача як
безпідставно набуте майно кошти в
розмірі 107 892 грн. 74 коп., пізніше
збільшивши свої вимоги до грн. 61 коп. Ця
сума, як видно з рішення суду у цій
справі, дорівнювала розміру усіх
коштів, сплачених позивачем
відповідачу, які перевищували розмір
коштів, які підлягали сплаті позивачем
відповідачу в якості оплати за
електроенергію, за виключенням оплати
за електроенергію, спожиту
відповідачем в серпні 2012 року.

При цьому відповідач в цій же справі
(справа № 5023/3863/12) пред'явив до позивача
зустрічний позов, в якому просив
стягнути з позивача оплату за спожиту
позивачем в серпні 2012 року
електроенергію в розмірі 92280
(дев'яносто дві тисячі двісті
вісімдесят) грн. 65 коп. Як видно з
рішення у справі № 5023/3863/12 позивач не
оспорював цю зустрічну позовну вимогу,
фактично визнавши наявність у нього
зобов'язань по оплаті електроенергії,
спожитої ним в серпні 2012 року, в розмірі
92280 грн. 65 коп.

Крім того, позивач надав відповідачу
заяву про зарахування зустрічних
однорідних вимог від 17 жовтня 2012 року,
якою заявляв про зарахування
зустрічних вимог відповідача про
оплату електроенергії, спожиту
позивачем в серпні 2012 року, та своїх
вимог про повернення відповідачем
коштів як безпідставно набутого майна
(т.1 а.с. 84).

Згідно ч. 3 ст. 203 ГК України, ст. 202 ЦК
України заява про зарахування
зустрічних однорідних вимог є
одностороннім правочином й,
відповідно, залежить від волевиявлення
особи; без волевиявлення хоча б однієї
зі сторін правовідносин, в яких
виникають зустрічні однорідні вимоги,
зарахування цих вимог не відбувається.
Таким чином, до здійснення позивачем
зазначеної заяви про зарахування
зустрічних однорідних вимог від 17.10.2012
року й надання її відповідачу позивач
не визнавав своїх зобов'язань по оплаті
електроенергії, спожитої ним в серпні
2012 року, й не бажав їх виконувати.

Таким чином, очевидно що на час
відключення позивача від
електропостачання позивач не вважав,
що кошти, сплачені ним відповідачу, є
оплатою за спожиту ним в серпні 2012 року
електроенергію й до пред'явлення
відповідачем зустрічного позову з
вимогою про оплату заборгованості за
електроенергію не бажав, щоб ці кошти
були зараховані в рахунок оплати за
спожиту ним в серпні 2012 року
електроенергію.

Також зрозуміло, що саме пред'явлення
відповідачем зустрічного позову до
позивача з вимогою про оплату
заборгованості за електроенергію
змусило позивача вжити заходів для
погашення цієї заборгованості шляхом
вчинення правочину про зарахування
зустрічних однорідних вимог.

Таким чином, твердження позивача про
нездійснення ним оплати
електроенергії, спожитої в серпні 2012
року, у зв'язку з нібито наявною
переплатою за електроенергію,
здійсненою в минулих періодах,
спростовується вищезазначеними
фактами, а саме: зверненням позивача до
суду з вимогами про стягнення з
відповідача коштів в такому розмірі,
який не залишав відповідачу
неоспорюваних позивачем коштів в
розмірі, достатньому для оплати
спожитої позивачем в серпні 2012 року
електроенергії. При цьому позивач
також не запропонував жодних інших
кошів чи джерел для погашення своїх
зобов'язань з оплати за спожиту в
серпні 2012 року електроенергію. Таким
чином, на час відключення позивача від
електропостачання в серпні 2012 позивач
не запропонував відповідачу жодних не
оспорюваних самим же позивачем коштів
(чи джерел покриття відповідних
зобов'язань), яких би вистачило для
погашення зобов'язань позивача з
оплати електроенергії, спожитої ним в
серпні 2012 року.

Вищезазначені факти підтверджується, в
тому числі, й рішенням суду у справі №
5023/3863/12, адже більша частина коштів, як і
позивач вимагав від відповідача як
безпідставно набуте майно, не була
присуджена позивачу, а була визнана
оплатою за спожиту в серпні 2012 року
позивачем електроенергію (Рішенням
Господарського суду Харківської
області від 26.10.2012 року у справі
№5023/3863/12 стягнуто з відповідача лише
45213,96 грн. зі 137494,61 грн., які вимагав
позивач, а решту 92280,65 грн. визнав
оплатою за електроенергію).

Також позиція позивача про нібито
здійснену ним переплату за
електроенергію спростовується
зазначенням ним в якості підстави для
стягнення з відповідача цих коштів
відсутність у відповідача правових
підстав для отримання та утримування
відповідачем відповідних грошових
коштів. Така підстава для позовних
вимог спростовує сприйняття позивачем
цих коштів як переплати чи взагалі
оплати за електроенергію, бо здійснена
особою переплата чи оплата за
електроенергію не може одночасно
вважатьсь цією ж особою безпідставно
набутим особою, яка правомірно
отримала цю оплату, майном.

Таким чином, на час відключення
позивача від електропостачання усі дії
позивача були спрямовані не на
врегулювання спору з відповідачем, а на
уникнення оплати позивачем спожитої в
серпні 2012 року електроенергії.

З наведеного вбачається, що позивач
своїми діями надав відповідачу
підстави вважати, що він не збирається
оплачувати електроенергію, спожиту ним
в серпні 2012 року. За таких обставин
відключення відповідачем позивача від
електропостачання було спровоковано
самим позивачем й в діях відповідача по
відключенню позивача від
електропостачання відсутня вина як
обов'язковий елемент правопорушення,
яке тягне за собою відповідальність у
вигляді відшкодування збитків.

Як стверджує позивач, що його грошові
вимоги до ТОВ «ВІК Хітлайн» (що були
предметом розгляду третейської справи
№3/03-13), взаємно зараховані з
зустрічними вимогами ТОВ «ВІК
Хітлайн», є реальними збитками й тому в
даному випадку слід застосувати саме
положення ст. 22 ЦК України в тій
частині, в якій вони стосуються
відшкодування реальних збитків.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними
збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права. Але в даному
випадку позивач не зазнав жодних втрат
у зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі. Також зарахування зустрічних
однорідних вимог позивача та ТОВ «ВІК
Хітлайн» не є витратами, які позивач
зробив (або мусить зробити) для
відновлення свого порушеного права
(позивач не зміг зазначити жодного
свого порушеного права, для
відновлення якого він зробив витрати;
так само як і зарахування зустрічних
однорідних вимог не можна вважати
витратами в правовому розумінні). Тобто
зарахування зустрічних однорідних
вимог позивача та ТОВ «ВІК Хітлайн» не
є реальними збитками. Таким чином,
позивач не зазнав реальних збитків в
розумінні ст. 22 ЦК України й,
відповідно, положення законодавства,
які стосуються відшкодування реальних
збитків, в даному випадку не можуть
бути застосовані.

Крім цього, домовленість ТОВ «ВІК
Хітлайн» та позивача про зарахування
зустрічних однорідних вимог належним
доказом понесення позивачем збитків.
Так, оскільки позивач та ТОВ «ВІК
Хітлайн» є суб'єктами господарювання,
здійснюють господарську діяльність, то
їх діяльність регулюється перш за все
нормами Господарського кодексу
України. Відповідно, зарахування
зустрічних однорідних вимог в
господарській діяльності регулюється
ч. 3 ст. 203 ГК України, а не ст. 601 ЦК
України, на яку посилаються позивач та
ТОВ «ВІК Хітлайн». Згідно ч. 3 ст. 203 ГК
України господарське зобов'язання
припиняється зарахуванням зустрічної
однорідної вимоги, строк якої настав
або строк якої не зазначений чи
визначений моментом витребування.

Як видно, ч. 3 ст. 203 ГК України
передбачає зарахування й припинення
саме господарських зобов'язань. При
цьому підстави виникнення
господарських зобов'язань встановлені
ст. 174 ГК України. Оскільки в даному
випадку зобов'язання позивача перед
ТОВ «ВІК Хітлайн» виникли саме з
рішення третейського суду, то вони не є
господарськими зобов'язаннями, адже
така підстава виникнення
господарського зобов'язання як рішення
суду не передбачена ст. 174 ГК України.

Також ані Закон України «Про
третейські суди», ані інші закони
України не передбачають виконання
рішення третейського суду шляхом
зарахування зустрічних однорідних
вимог. Виконання судових рішень
регулюється окремими нормами права й
становить окремі, автономні
правовідносини, які не слід змішувати з
цивільно-правовими чи
господарсько-правовими
правовідносинами.

Таким чином, виконання рішення
третейського суду має відбуватись
реально, а в даному випадку цього не
відбулось.

Відповідно, погашення вимог позивача
до ТОВ «ВІК Хітлайн» шляхом
зарахування з вимогами ТОВ «ВІК
Хітлайн» не є збитками, які позивач із
необхідністю мав понести на виконання
рішення третейського суду. Тому
позивач не має правових підстав
вимагати стягнення цих коштів з третіх
осіб, в даному випадку відповідача.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції щодо відмови в задоволенні
позовних вимог Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВО завод
Торговельного Холодильного
Обладнання" у зв'язку з їх
необґрунтованістю.

Відповідно до вимог статті 32
Господарського процесуального кодексу
України: доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими
учасниками процесу.

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено вимоги належності та
допустимості доказів, а саме
передбачено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи, обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування , не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування

Згідно зі статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для
господарського суду заздалегідь
встановленої сили.

Зважаючи на наведене, колегія суддів
вважає, що підстави для зміни чи
скасування оскаржуваного рішення
відсутні, у зв'язку з чим воно підлягає
залишенню без змін.

Керуючись статтями 33, 43, 99, 101, п. 1 статті
103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити
без задоволення.

Рішення Господарського суду
Харківської області від 10 грудня 2013
року у справі № 922/4452/13 залишити без
змін.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
господарського суду України через
Харківський апеляційний господарський
суд.

Повний текст постанови складений та
підписаний 21.02.2014 р.

Головуючий суддя
Пелипенко Н.М.

Суддя
Івакіна В.О.

Суддя
Тихий П.В.