КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2014 р. Справа№ 910/20645/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Буравльова С.І.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання
Гаркуші В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України

на рішення господарського суду міста
Києва

від 13.01.2014 року

у справі №910/20645/13 (суддя - Босий В.П.)

за позовом Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України, м. Київ,

до державного підприємства «Державний
інститут комплексних
техніко-економічних досліджень», м.
Київ

про стягнення 189 250,00 грн.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Паламаренко Д.А. -
представник (довіреність №14 від 17.02.2014
року),

ВСТАНОВИВ:

Фонд соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
(надалі - «Фонд») звернувся до
господарського суду міста Києва з
позовом до державного підприємства
«Державний інститут комплексних
техніко-економічних досліджень»
(надалі - «Підприємство») про стягнення
189 250,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач неналежним чином виконав
зобов'язання з надання послуг за
договором №199-Ф-11 від 17.11.2011 року, у
зв'язку з чим для відповідача мають
наступити наслідки, передбачені цим
договором у вигляді штрафу в сумі 95 000,00
грн., та стягнення завданих збитків у
розмірі 90 250,00 грн. При цьому, колегія
суддів зазначає, що при визначенні ціни
позову позивач арифметично невірно
вказав ціну позову (189 250,00 грн.), так як
сума заявлених позовних вимог в
дійсності становить 185 250,00 грн.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 13.01.2014 року у справі №910/20645/13 в
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду, Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 13.01.2014 року та прийняти нове,
яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи підстави звернення з
апеляційною скаргою, скаржник послався
на неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків, викладених
у рішенні обставинам справи, а також на
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 04.02.2014 року
апеляційну скаргу прийнято до
апеляційного провадження судовою
колегією у складі: головуючий суддя
Мальченко А.О., судді Агрикова О.В., Жук
Г.А. та призначено до розгляду в судове
засідання на 24.02.2014 року.

Відповідач скористався правом, наданим
статтею 96 Господарського
процесуального кодексу України, надав
відзив на апеляційну скаргу, в якому
просив залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а рішення господарського
суду міста Києва без змін.

24.02.2014 року в судовому засіданні
колегією суддів в порядку ст. 77 ГПК
України оголошувалась перерва на 24.03.2014
року.

24.03.2014 року розпорядженням секретаря
судової палати Київського
апеляційного господарського суду у
зв'язку з перебуванням судді Агрикової
О.В. на лікарняному склад колегії
суддів було змінено на наступний :
головуючий суддя Мальченко А.О., судді
Буравльов С.І., Жук Г.А.

В судовому засіданні 24.03.2014 року
представник відповідача проти вимог
апеляційної скарги заперечив повністю,
вважає її безпідставною та
необґрунтованою, у зв'язку з чим просив
суд апеляційної інстанції відмовити у
її задоволенні, а судове рішення
залишити без змін.

Скаржник уповноваженого представника
в судове засідання не направив, про
день, місце та час розгляду апеляційної
скарги був повідомлений належним
чином, про що свідчить його розписка
про перерву від 24.02.2014 року.

Вислухавши думку представника
відповідача про можливість розгляду
апеляційної скарги за відсутності
представника апелянта, враховуючи, що
останній не повідомив суд про
поважність причин нез'явлення до суду
апеляційної інстанції та не заявив
клопотання про відкладення розгляду
справи, судова колегія, порадившись на
місці, ухвалила здійснити розгляд
апеляційної скарги за відсутності
скаржника.

24.03.2014 року в судовому засіданні
колегією суддів було оголошено вступну
та резолютивну частини постанови
господарського суду апеляційної
інстанції.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, перевіривши, на підставі
наявних у матеріалах справи доказів
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, з урахуванням
доводів апеляційної скарги, судова
колегія дійшла висновку про
відсутність підстав для її
задоволення, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено місцевим
господарським судом, 17.11.2011 року між
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
(замовник за договором, позивач у
справі) та державним підприємством
«Державний інститут комплексних
техніко-економічних досліджень»
(виконавець за договором, відповідач у
справі) було укладено договір №199-Ф-11
(надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору виконавець
зобов'язується протягом строку його
дії надати замовнику послуги
Державного управління загального
характеру (75.11.1) (Розроблення та
перегляд нормативно-правових актів з
охорони праці (НПАОП) згідно з планами,
затвердженими спеціально
уповноваженим центральним органом
виконавчої влади з охорони праці (п.
1.1.1)) «Норми безплатної видачі
спеціального одягу, спеціального
взуття та інших засобів
індивідуального захисту працівникам
паросилового, енергетичного
господарства, станцій і цехів з
вироблення генераторного газу» (надалі
- послуги), а замовник прийняти і
оплатити такі послуги.

Найменування послуг, кількість, обсяг,
ціна, строки надання тощо, визначені
Технічними вимогами (Додаток №1),
Календарним планом (Додаток №2),
Калькуляцією кошторисної вартості
(Додаток №3), які є невід'ємними
частинами цього договору (п. 1.2.
договору).

Пунктом 3.1 договору визначено, що ціна
цього договору встановлюється в
національній валюті України та
становить 95 000,00 грн.

Розрахунки, відповідно до п. 4.1
договору, проводяться поетапно шляхом
оплати замовником вартості етапу
наданих послуг протягом 15 банківських
днів після підписання сторонами акта
приймання-передачі послуг за етапом.

Строк (термін) надання послуг
зазначений у календарному плані
(Додаток №2), що є невід'ємною частиною
даного договору (п. 5.1.)

Приймання послуг здійснюється
поетапно, з підписанням актів
приймання-передачі послуг та
приймання-передачі документації по
кожному етапу. По закінченню надання
послуг виконавцем надається замовнику
заключний звіт з додатками: копією
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України наказу про
затвердження НПАОП, копією внесеного
до Державного реєстру
нормативно-правових актів з питань
охорони праці розробленого НПАОП,
підтвердження про оприлюднення, в т.ч.
розміщення НПАОП в мережі Інтернет,
виписка з протоколу засідання вченої
(науково-технічної) ради щодо
відповідності звітних матеріалів
технічним вимогам на послуги тощо (п.п.
5.4-5.5 договору).

Згідно з п. 10.1 договору цей договір
набуває чинності з дати його
підписання та діє до 15.12.2012 року.

Як вбачається з матеріалів справи, в
подальшому сторонами було укладено
додаткову угоду №1 від 14.12.2012 року до
договору, відповідно до якої сторони
продовжили строк його дії до 28.12.2012
року, а додатковою угодою №2 від 28.12.2012
року - до 01.10.2013 року.

Додатком №2 до договору (в редакції
додаткової угоди №2 до договору)
сторонами було погоджено календарний
план надання послуг, відповідно до умов
якого 1 етап виконання робіт
здійснюється з 11.2011 року по 15.12.2011 року; 2
етап - з 11.2011 року по 15.12.2011 року; 3 етап - з
01.2012 року по 08.2012 року; 4 етап - з 28.12.2012
року по 01.10.2013 року.

На виконання умов договору
відповідачем були передані в повному
обсязі послуги за три етапи, а саме:

20.12.2011 року сторонами підписаний акт №1
приймання-передачі послуг за етапом 1
по договору та відповідний акт
приймання-передачі документації на
закупівлю послуг (а.с.84, 85);

20.12.2011 року сторонами підписаний акт №2
приймання-передачі послуг за етапом 2
по договору та відповідний акт
приймання-передачі документації на
закупівлю послуг (а.с. 86, 87);

12.12.2012 року сторонами підписаний акт №3
приймання-передачі послуг за етапом 3
по договору та відповідний акт
приймання-передачі документації на
закупівлю послуг (а.с. 89,90).

З вказаних актів приймання-передачі
документації на закупівлю послуг
слідує, що сторони не мають претензій
до якості та обсягу підсумкових
документів.

Позивач зазначає, що в строки,
передбачені календарним планом (з
урахуванням додатку №2 в редакції
додаткової угоди №2 до договору),
відповідач послуги за 4 етапом не надав,
у зв'язку з чим позивач звернувся до
відповідача з претензією №645-06-13 від
02.10.2013 року (а.с. 38) з вимогою сплатити
штраф у розмірі 95 000,00 грн. за ненадання
послуг у повному обсязі.

Вказана претензія була залишена
відповідачем без відповіді та
задоволення, що і стало підставою
звернення позивача до господарського
суду з відповідним позовом.

В обґрунтування позовних вимог Фонд
посилався на те, що сторони погодили
строк надання послуг за 4 етапом та
послуг за договором в цілому - 01 жовтня
2013 року, однак відповідач в обумовлений
строк названі послуги не надав, а тому з
відповідача має бути стягнуто штраф
відповідно до п. 2 додаткової угоди №2
від 28.12.2012 року до договору в розмірі
вартості договору, яка становить 95 000,00
грн., а також збитки, розмір яких
відповідає сумі коштів, сплачених
відповідачеві за договором - 90 250,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позовні вимоги є необґрунтованими з
посиланням на відсутність вини
відповідача у порушенні строків, які
були зумовлені затвердженням проекту
НПАОП центральними органами
виконавчої влади, а відтак, відсутність
підстав для стягнення штрафних санкцій
та збитків.

З такими висновками суду погоджується
і колегія суддів апеляційного
господарського суду, оскільки такі
відповідають обставинам справи, є
доведеними належними доказами у справі
та грунтуються на нормах чинного
законодавства, що регулюють спірні
правовідносини, з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи, між
сторонами виникли зобов'язання, які
мають ознаки договору про надання
послуг, за яким, відповідно до ст. 901 ЦК
України, одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Виходячи з приписів статей 173, 193
Господарського кодексу України, статей
526, 629 ЦК України, сторони мають
виконувати зобов'язання належним чином
відповідно до його умов та вимог
закону, при цьому, одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень частини 1
статті 530 Цивільного кодексу України та
календарного плану надання робіт в
редакції додаткової угоди №2 до
договору, остаточне виконання
відповідачем робіт за 4 етапом мало
відбутися до 01.10.2013 року.

При цьому, на 4 етапі виконання робіт за
договором відповідач мав прийняти
участь в роботі редакційної комісії,
доопрацювати проект остаточної
редакції Норм згідно з зауваженнями
редакційної комісії, а також здійснити
супровід проекту норм на всіх етапах
його розгляду, погодження,
затвердження та реєстрації.

Відповідно до п. 1 Положення про
Державну службу гірничого нагляду та
промислової безпеки України,
затвердженого Указом Президента
України від 06.04.2011 року №408/2011, Державна
служба гірничого нагляду та
промислової безпеки України
(Держгірпромнагляд України) є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра надзвичайних
ситуацій України. Держгірпромнагляд
України входить до системи органів
виконавчої влади та забезпечує
реалізацію державної політики з
промислової безпеки, охорони праці,
державного гірничого нагляду, охорони
надр та державного регулювання у сфері
безпечного поводження з вибуховими
матеріалами промислового призначення.

Указом Президента України «Про деякі
заходи з оптимізації системи
центральних органів виконавчої влади»
№726/2012 від 24.12.2012 року було ліквідовано
МНС України (орган центральної
виконавчої влади, який до виходу
вищевказаного Указу Президента
здійснював роботу щодо затвердження
НПАОП) і ці функції були покладені на
Міністерство енергетики та вугільної
промисловості України (далі -
Міненерговугілля).

З матеріалів справи вбачається, що у
зв'язку з реорганізацією МНС України,
листом вих. №277/0/4.1-13/6/13 від 14.01.2013 року
(а.с. 96) Держгірпромнагляд надіслав для
доопрацювання проект наказу «Про
затвердження Норм безплатної видачі
спеціального одягу, спеціального
взуття та інших засобів
індивідуального захисту працівникам
паросилового, енергетичного
господарства, станцій і цехів з
вироблення генераторного газу» до
Державної установи «Національний
науково-дослідний інститут
промислової безпеки та охорони праці»
(надалі - ДУ ННДІПБОП).

На виконання наданого доручення листом
вих. №01/3-61/288 від 26.03.2013 року (а.с. 97) ДУ
ННДІПБОП направила до
Держгірпромнагляду підготовлений та
доопрацьований відповідачем проект
наказу, зазначивши, що у зв'язку з
виданням Указу Президента України
«Про деякі заходи з оптимізації
системи центральних органів
виконавчої влади» №726/2012 від 24.12.2012
року, проект наказу потребує
перепогодження в центральних органах
виконавчої влади.

26.04.2012 року відповідач разом з
супровідним листом №10-168 від 26.04.2012 року
(а.с. 88) подав до Держгірпромнагляду для
розгляду та погодження остаточну
редакцію проекту НПАОП «Норми
безплатної видачі спеціального одягу,
спеціального взуття та інших засобів
індивідуального захисту працівникам
паросилового, енергетичного
господарства, станцій і цехів з
вироблення генераторного газу».

Таким чином, як вірно зазначено
місцевим господарським судом,
відповідач у визначений договором в
редакції додаткової угоди №2 строк
подав до уповноваженого центрального
органу виконавчої влади з нагляду за
охороною праці проект НПАОП.

Як вбачається з матеріалів справи,
листом за вих. №7385/0/4.1-13/6/13 від 30.07.2013
року (а.с. 99) Держгірпромнагляд
звернувся до Міненерговугілля разом з
остаточною редакцією «Норм безплатної
видачі спеціального одягу,
спеціального взуття та інших засобів
індивідуального захисту працівникам
паросилового, енергетичного
господарства, станцій і цехів з
вироблення генераторного газу» для їх
затвердження.

Наказом Міненерговугілля №773 від 23.10.2013
року (а.с. 100-102) було затверджено Норми
безплатної видачі спеціального одягу,
спеціального взуття та інших засобів
індивідуального захисту працівникам
паросилового, енергетичного
господарства, станцій і цехів з
вироблення генераторного газу.

Як вбачається з листа
Держгірпромнагляду вих. №12150/0/8.1-9.1-9/6/13
від 05.12.2013 року (а.с. 103), зазначений
нормативно-правовий акт 08.11.2013 року
було зареєстровано в Міністерстві
юстиції України за №1911/24443 та,
відповідно до Положення про Державний
реєстр нормативно-правових актів з
питань охорони праці, затвердженого
наказом Держнаглядохоронпраці України
від 08.06.2004 року №151, 29.11.2013 року було
включено до вказаного реєстру.

З матеріалів справи вбачається, що
листом за вих. №10-580 від 06.12.2013 року (вх.
№1076-06-26 від 06.12.2013 року) відповідач
надав позивачу звітні матеріали
відповідно до п. 5.5 договору, однак,
листом за вих. №483-05-3 від 13.12.2013 року (вх.
№365 від 18.12.2013 року) позивач повернув
вказані документи без розгляду (а.с. 123).

Відповідно до статті 610 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно з частинами 1, 2 статті 614
Цивільного кодексу України особа, яка
порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Як свідчать наявні матеріали справи, до
завершення дії договору відповідач
систематично інформував позивача про
стан виконання послуг та неодноразово
звертався до позивача з заявами щодо
сприяння у прискоренні процедури
затвердження НПАОП та укладання
додаткових угод щодо перенесення
строку договору, зокрема, на кінець
грудня 2013 року (№10-108 від 22.03.2013 року (а.с.
108), №10-420 від 11.09.2013 року(а.с. 117).

Не зважаючи на ті обставини, що
відповідач у своїх листах інформував
замовника про неможливість виконання
договору у строки, передбачені
договором з об'єктивних причин, а саме,
через несвоєчасне затвердження
розробленого НПАОП, позивач відмовив у
перепогодженні умов договору щодо
строків виконання робіт.

При цьому, як у своїй відповіді
відповідачеві (лист за вих. №355-03-3 від
23.09.2013 року (а.с. 121-122), так і у судовому
засіданні під час розгляду апеляційної
скарги позивач не зазначав про свій
намір розірвати договір, не посилався
на відсутність фінансування або втрату
актуальності виконання послуг за
договором.

Матеріалами справи підтверджується, що
відповідач вжив усіх можливих заходів
щодо належного виконання зобов'язань
за договором.

Так, колегія суддів звертає увагу на
звернення відповідача до
Держгірпромнагляду України із заявами
щодо сприяння прискоренню процедури
затвердження НПАОП, що є предметом
договору (№10-108 від 22.03.2013 року (а.с. 108-109),
№10-405 від 03.09.2013 року (а.с. 115-116), №10-452 від
27.09.2013 року (а.с. 106-107).

Таким чином, посилання позивача на
порушення та несумлінне виконання
відповідачем договірних зобов'язань,
невчасне подання проекту НПАОП на
узгодження, що зумовило порушення
строку договору, є необґрунтованими,
оскільки з наданих до матеріалів
справи доказів вбачається, що затримка
виконання робіт за 4-м етапом договору
була викликана змінами у системі
органів центральної виконавчої влади,
що викликали відповідні зміни у
порядку затвердження та погодження
нормативно-правових актів
центральними органами виконавчої
влади, а саме - направлення проекту
НПАОП на погодження до Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України.

В той же час, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що затвердження
нормативно-правових актів з охорони
праці центральними органами
виконавчої влади, що є предметом
договору, безпосередньо не залежить
від відповідача.

Матеріалами справи підтверджується, що
відповідач зі своєї сторони належно
виконав зобов'язання з подання до
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з нагляду за охороною
праці проекту НПАОП.

Разом з тим, доказів того, що саме з вини
виконавця (відповідача) сталася
затримка затвердження НПАОП та його
державної реєстрації матеріали справи
не містять.

Твердження скаржника про те, процедура
узгодження проекту НПАОП та його
реєстрація в Міністерстві юстиції
України складає приблизно 135 днів, на
переконання колегії суддів,
спростовується листом Державної
служби гірничого нагляду та
промислової безпеки України №01/3-61/1048
від 27.12.2011 року (а.с. 104-105), відповідно до
якого строк затвердження проекту НПАОП
у відповідності з вимогами чинного
законодавства України складає від 4,8 до
7,4 місяців.

З вказаного листа слідує, що він
складений на запит скаржника з
посиланням, зокрема, на Порядок подання
нормативно-правових актів на державну
реєстрацію до Міністерства юстиції
України від 12.04.2005 року №34/5.

У зазначеному листі надано інформацію
щодо строків узгодження, затвердження
та реєстрації нормативно-правових
актів з охорони праці у відповідності з
вимогами чинного законодавства
України. В ньому також зазначено, що
строк затвердження та реєстрації НПАОП
може бути збільшений у зв'язку з
реорганізацією центральних органів
виконавчої влади.

Судова колегія звертає увагу на ту
обставину, що сам скаржник робить
посилання на вказаний порядок в
апеляційній скарзі.

Отже, твердження скаржника про те, що
відповідачем порушені строки,
зазначені в листі Державної служби
гірничого нагляду та промислової
безпеки України №01/3-61/1048 від 27.12.2011 року
є безпідставними.

Відповідно до п. 2 Додаткової угоди №2
до договору в разі ненадання послуг у
повному обсязі в межах строку дії
договору, виконавець сплачує штраф у
розмірі вартості договору.

Як вірно встановлено судом, на
виконання умов договору відповідачем
були передані в повному обсязі послуги
за три етапи.

Встановивши, що відповідач вчасно
подав на затвердження НПАОП
Держгірпромнагляду, вживаючи при цьому
заходи у прискоренні процедури їх
затвердження, колегія суддів находить
вірною позицію суду першої інстанції
щодо відсутності правових підстав для
стягнення з відповідача штрафу в сумі 95
000,00 грн. за порушення договірних
зобов'язань за умови відсутності
доказів на підтвердження вини
останнього у порушенні зобов'язань, а
тому суд правомірно відмовив у
задоволенні позовних вимог в цій
частині.

Крім того, колегія суддів вважає, що
позивач не довів належними та
допустимими доказами обставин
заподіяння йому збитків відповідачем у
розмірі 90 250,00 грн. внаслідок
невиконання умов договору, а тому
висновок суду першої інстанції щодо
відмови у задоволенні цієї позовної
вимоги є правомірним, виходячи з
наступного.

Відповідно до частини 1 статті 216 ГК
України учасники господарських
відносин несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором. Згідно з
частиною 2 статті 217 цього кодексу у
сфері господарювання застосовуються,
зокрема, такі види господарських
санкцій як відшкодування збитків.

Підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання
(частина 1 статті 218 ГК України).

За правилами статті 611 Цивільного
кодексу України відшкодування збитків
є встановленим договором або законом
правовим наслідком, що настає у разі
порушення зобов'язання.

Згідно частини 1 статті 22 ЦК України
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права має право на їх відшкодування. У
відповідності до частини 2 цієї ж
статті збитками є втрати, яких особа
зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки; доходи, які особа могла
б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Господарський кодекс України збитками
визначає витрати, зроблені управненою
стороною, втрата або пошкодження її
майна, а також неодержані нею доходи,
які управнена сторона одержала б у разі
належного виконання зобов'язання або
додержання правил здійснення
господарської діяльності другою
стороною (стаття 224 ГК України).

До складу збитків, згідно статті 225 ГК
України, що підлягають відшкодуванню
особою, яка допустила господарське
правопорушення включаються, зокрема,
вартість втраченого, пошкодженого або
знищеного майна, визначена відповідно
до вимог законодавства, додаткові
витрати, понесені стороною, яка зазнала
збитків внаслідок порушення
зобов'язань другою стороною.

Аналіз зазначених правових норм дає
підстави вважати, що ними регулюються
правовідносини сторін, що носять
зобов'язальний характер, в тому числі
щодо стягнення збитків, відшкодування
яких передбачено умовами договору або
вимогами закону як наслідок порушення
господарського зобов'язання, тобто
таких збитків, відшкодування яких, за
наявності вини сторони у порушенні
господарського зобов'язання, носить
обов'язковий для цієї сторони характер,
а наявність збитків і їх розмір
перебувають у причинно-наслідковому
зв'язку з порушенням.

При цьому, місцевий господарський суд
вірно зазначив, що для застосування
такого виду господарської санкції
(правового наслідку порушення
зобов'язання), як стягнення збитків,
необхідна наявність всіх елементів
складу цивільного (господарського)
правопорушення: протиправної
поведінки, збитків, причинного зв'язку
між протиправною поведінкою і
збитками, вини. При відсутності хоча б
одного з цих елементів
господарсько-правова відповідальність
не настає.

Таким чином, позивачем позовні вимоги
не доведені, останнім ані суду першої
інстанції, ані суду апеляційної
інстанції не було надано належних
доказів, які б об'єктивно і у
визначеному законом порядку
підтверджували б його позицію.

Аналізуючи вищенаведені положення
законодавства та обставини справи,
колегія суддів вважає, що
господарський суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність усіх елементів складу
господарського правопорушення, а саме
протиправної поведінки та вини
відповідача, що призвели до понесення
позивачем збитків.

Крім того, колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає
безпідставними посилання скаржника на
положення частини третьої статті 612 ЦК
України, яким кредитору надано право
відмовитися від прийняття виконання і
вимагати відшкодування збитків у разі,
якщо внаслідок прострочення боржника
виконання зобов'язання втратило для
нього інтерес.

Судом першої інстанції не встановлено
і скаржником не наведено обставин, які
свідчили б про відмову Фонду від
прийняття виконання за договором,
оскільки, як встановлено колегією
суддів, передбачений цим договором
нормативно-правовий акт «Норми
безплатної видачі спеціального одягу,
спеціального взуття та інших засобів
індивідуального захисту працівникам
паросилового, енергетичного
господарства, станцій і цехів з
вироблення генераторного газу»
розроблено, затверджено та
зареєстровано в установленому порядку,
тобто послуги за договором надано і
отримано замовником.

Натомість, як було зазначено вище, Фонд
не заявляв відмови від прийняття
виконання за договором у зв'язку з
втратою для нього інтересу у такому
виконанні, а лише повернув виконавцеві
звітні матеріали без розгляду своїм
листом вих. №483-05-3 від 13.12.2013 року (вх.
№365 від 18.12.2013 року).

Таке повернення звітних матеріалів за
своїм правовим змістом не може
ототожнюватись з відмовою від
прийняття виконання через втрату
інтересу до зобов'язання у розумінні
згаданої частини третьої статті 612 ЦК
України і не підпадає під ознаки даної
норми, яка, таким чином, застосуванню до
спірних правовідносин не підлягає.

Аналогічна правова позиція викладена у
Постанові Вищого господарського суду
від 03.09.2013 року у справі №910/7747/13.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що місцевий
господарський суд дійшов вірного
висновку про те, що позовні вимоги
позивача в частині стягнення з
відповідача збитків в розмірі 90 250,00
грн. також є безпідставними,
недоведеними та такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідно до статей 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, судова
колегія не погоджується з доводами
скаржника про неповне з'ясування та
недоведеність місцевим господарським
судом обставин, які мають значення для
справи, а також вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
13.01.2014 року у справі №910/20645/13 прийнято
відповідно до вимог чинного
законодавства, з правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги законних та
обґрунтованих висновків суду першої
інстанції не спростовують, а тому
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається, відповідно, апеляційна
скарга Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України має
бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної
скарги у зв'язку з відмовою в її
задоволенні на підставі статті 49 ГПК
України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України на рішення
господарського суду міста Києва від
13.01.2014 року у справі №910/20645/13 залишити
без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 13.01.2014 року у справі
№910/20645/13 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/20645/13
повернути до господарського суду міста
Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
А.О. Мальченко

Судді
С.І. Буравльов

Г.А. Жук