ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року Справа № 18/134/10 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Полякова Б.М., - головуючого (доповідач
у справі), Коваленка В.М., Короткевича
О.Є.,розглянувши касаційні скарги 1.
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області; 2.
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м. Миколаїв; 3.
Управління Пенсійного фонду України в
центральному районі м.
Миколаєвана ухвалувід 28.10.2013
господарського суду Миколаївської
області та постановувід 08.01.2014
Одеського апеляційного господарського
суду у справі№18/134/10 господарського
суду Миколаївської областіпро
банкрутствовідкритого акціонерного
товариства "Зангас-Юг", м.
МиколаївліквідаторСорокін О.О. м.
Миколаївголова комітету кредиторів
публічне акціонерне товариство "Фірма
"Нафтогазбуд", м. Львівпредставники
сторін у судове засідання не з'явилися.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду
Миколаївської області від 16.09.2010 за
заявою ПАТ "Фірма "Нафтогазбуд"
порушено провадження у справі № 18/134/10
про банкрутство відкритого
акціонерного товариства "Зангас-Юг" в
порядку загальних норм Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
(у редакції, чинній до 19.01.2013, далі -
Закон про банкрутство).

Постановою господарського суду
Миколаївської області від 12.04.2011
визнано боржника банкрутом, відкрито
ліквідаційну процедуру призначено
ліквідатором арбітражного керуючого
Сорокіна О.О. та інше.

Ухвалою господарського суду
Миколаївської області від 04.02.2013
затверджено звіт ліквідатора та
ліквідаційний баланс банкрута,
ліквідовано банкрута та припинено
провадження у справі. Стягнуто з
ініціюючого кредитора - ПАТ "Фірма
"Нафтогазбуд" на користь арбітражного
керуючого Сорокіна О.О. 56 638,36 грн.
оплати послуг ліквідатора.

Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 02.04.2013
зазначену ухвалу змінено в частині
оплати послуг ліквідатора шляхом
розподілення цієї суми між усіма
кредиторами боржника пропорційно
розміру їх грошових вимог. У решті
ухвалу залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 16.07.2013 зазначені судові
рішення скасовані з передачею справи
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

При новому розгляді справи ухвалою
господарського суду Миколаївської
області від 28.10.2013 затверджено звіт
ліквідатора та ліквідаційний баланс
банкрута, ліквідовано банкрута та
припинено провадження у справі.
Здійснено розподіл між кредиторами
боржника оплату послуг ліквідатора в
загальній сумі 56 129,10 грн., а саме
стягнуто з ініціюючого кредитора ПАТ
"Фірма "Нафтогазбуд" на користь
арбітражного керуючого Сорокіна О.О. 4
246,54 грн. за період роботи ліквідатора з
12.10.2010 по 29.12.2012; решту суми оплати
послуг ліквідатора за період роботи з
30.12.2010 по 31.01.2013 стягнуто з усіх
кредиторів боржника на користь
арбітражного керуючого Сорокіна О.О.
пропорційно розміру їх грошових вимог.

Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 08.01.2014 (судді:
Пироговський В.Т. - головуючий, Воронюк
О.Л., Лашин В.В.) вказану ухвалу залишено
без змін.

Не погоджуючись з прийнятими судовими
рішеннями, Державна податкова
інспекція у Ленінському районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області
(далі - скаржник 1), Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Миколаїв (далі
- скаржник 2), Управління Пенсійного
фонду України в центральному районі м.
Миколаєва (далі - скаржник 3) звернулися
до Вищого господарського суду України
з касаційними скаргами, в яких просять
їх скасувати в частині стягнення сум
оплати послуг ліквідатора зі
скаржників.

Касаційна скарга скаржника 1
мотивована порушенням судами
попередніх інстанцій норм
процесуального права, зокрема ст.ст. 32,
40 Закону про банкрутство, ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України). Скаржник 1
зазначає про наявність у боржника
майна, за рахунок якого можливо було
здійснити оплату послуг ліквідатора.

Доводи касаційної скарги скаржника 2
стосуються порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
зокрема ст. 31 Закону про банкрутство,
ст. 46 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності". Скаржник 2 посилається
на те, що судами не з'ясовано наявності
інших джерел для оплати послуг
ліквідатора, зокрема за рахунок майна
боржника. Крім того, грошові вимоги
скаржника 2 взагалі не були погашені у
справі про банкрутство, а чинним
законодавством не передбачено
можливості оплати таких витрат за
рахунок надходжень з державного
бюджету.

Касаційна скарга скаржника 3
мотивована порушенням судами вимог
процесуального права, зокрема ст. 2
Закону про банкрутство, ст. 49 ГПК
України. Скаржник 3 стверджує про
неможливість погашення витрат на
оплату послуг ліквідатора за рахунок
бюджетних коштів, тим більше за умови
не погашення грошових вимог скаржника 3
у межах справи про банкрутство.

Обговоривши доводи касаційних скарг,
перевіривши наявні матеріали справи,
проаналізувавши застосування судами
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів дійшла висновку,
що касаційні скарги підлягають
задоволенню частково, виходячи з
наступного.

Повторно затверджуючи звіт
ліквідатора та ліквідаційний баланс
банкрута, суд першої інстанції, з яким
погодився і суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що під час проведення
процедури ліквідації ліквідатор
банкрута здійснив всі заходи,
передбачені ст. 25 Закону про
банкрутство, та у банкрута відсутні
активи, необхідні для задоволення
вимог кредиторів. При цьому судом
визнано правомірним погашення
ліквідатором за рахунок коштів,
отриманих від реалізації майна
боржника, виключно заборгованості
боржника перед кредитором по
заробітній платі. У зв'язку з чим кошти
в рахунок оплати послуг ліквідатора
судом було стягнуто з решти кредиторів,
вимоги яких взагалі не були погашені в
процедурі банкрутства, пропорційно
розміру їх грошових вимог.

Однак такі висновки судів не можна
вважати законними і обґрунтованими,
виходячи з наступного.

Статтею 11112 ГПК України встановлено, що
вказівки, що містяться у постанові
касаційної інстанції, є обов'язковими
для суду першої інстанції під час
нового розгляду справи.

Скасовуючи рішення судів попередніх
інстанцій про затвердження звіту
ліквідатора та направляючи справу на
новий розгляд, суд касаційної
інстанції в постанові від 16.07.2013 вказав
на необхідність перевірки дотримання
ліквідатором порядку задоволення
вимог кредиторів (у т.ч. черговість та
пропорційність погашення) відповідно
до ст. 31 Закону про банкрутство, а також
на обов'язковість дослідження
можливості оплати послуг ліквідатора
за рахунок коштів, отриманих від
реалізації майна боржника.

Згідно зі ст. 31 Закону про банкрутство
надання послуг професійного
(ліцензованого) арбітражного керуючого
відбувається на платній основі.

Частиною 10 ст. 31 Закону про банкрутство
передбачено, що оплата послуг,
відшкодування витрат арбітражного
керуючого у зв'язку з виконанням ним
своїх обов'язків здійснюється в
порядку, встановленому цим Законом, за
рахунок коштів, одержаних від продажу
майна боржника, або за рахунок коштів
кредиторів чи коштів, одержаних у
результаті виробничої діяльності
боржника.

Отже, Закон про банкрутство передбачає
альтернативні джерела для оплати
послуг арбітражного керуючого.

Слід зазначити, що вирішення питання
щодо оплати послуг ліквідатора
безпосередньо пов'язано та є наслідком
дослідження судом обставин
правомірності здійснення
ліквідаційної процедури, у т.ч.
належного виконання ліквідатором
покладених на нього Законом про
банкрутство обов'язків.

Статтею 25 Закону про банкрутство
передбачено, що ліквідатор, зокрема
пред'являє до третіх осіб вимоги щодо
повернення дебіторської
заборгованості банкруту; вживає
заходів, спрямованих на пошук,
виявлення та повернення майна
банкрута, що знаходиться у третіх осіб.

При цьому за приписами ч. 2 ст. 25 Закону
про банкрутство протягом 15 днів з дня
призначення ліквідатора відповідні
посадові особи банкрута зобов'язані
передати бухгалтерську та іншу
документацію банкрута, печатки і
штампи, матеріальні та інші цінності
банкрута.

Отже, в ліквідаційній процедурі
ліквідатор повинен не обмежуватись
лише направленням запитів, а вживати й
інших заходів щодо пошуку майна, що
знаходиться у третіх осіб (виявлення та
визнання недійсними угод боржника про
відчуження майна, виявлення
дебіторської заборгованості тощо).
Таким чином, завданням ліквідатора є
дійсний та належний пошук майна
банкрута, а не лише констатація факту
відсутності майна. У разі виявлення
фактів незаконного відчуження майна
ліквідатор повинен вжити заходів з
повернення його до ліквідаційної маси.

Так, судами було встановлено, що згідно
з довідкою УДАІ УМВС України в
Миколаївській області від 07.06.2011 № 9/5109
за боржником зареєстровано 35 одиниць
транспортних засобів (легкові та
вантажні автомобілі).

Проте зі звіту ліквідатора вбачається
лише фактичне виявлення ліквідатором
лише 6 транспортних засобів, які були
оцінені та реалізовані у межах
ліквідаційної процедури з подальшим
направленням усіх коштів у обсязі 87 394
грн. на погашення грошових вимог
кредитора по заробітній платі. Щодо
решти майна, то ліквідатором було
констатовано його відсутність,
внаслідок чого прийнято рішення про
списання цього майна.

Відповідно до ч. 6 ст. 31 Закону про
банкрутство при реалізації своїх прав
та обов'язків арбітражний керуючий
зобов'язаний діяти сумлінно та розумно
з урахуванням інтересів боржника та
його кредиторів.

Як вбачається, згідно з постановою про
визнання боржника банкрутом
ліквідаційна процедура у даній справі
була відкрита 12.04.2011. При цьому після
прийняття постанови суду касаційної
інстанції від 16.07.2013 дана справа про
банкрутство перебувала на стадії
ліквідаційної процедури ще три місяці.

Однак протягом усього строку
ліквідаційної процедури, яка загалом
склала більше двох років, ліквідатор не
вжив жодних ефективних та належних
заходів з метою виконання своїх
обов'язків щодо розшуку майна банкрута
(дослідження первинної документації
боржника, звернення до правоохоронних
органів тощо), за рахунок яких можливо
було здійснити в тому числі і оплату
послуг ліквідатора, а лише констатував
факт відсутності майна.

Вищезазначені обставини беззаперечно
свідчать про свідому бездіяльність
ліквідатора та безпідставне
затягування ліквідаційної процедури,
що призвело до штучного збільшення
пасиву боржника у тому числі у вигляді
витрат на оплату послуг ліквідатора.
Отже, у даному випадку неналежне
виконання ліквідатором покладених на
нього обов'язків є достатньою
підставою для відмови в затвердженні
оплати його послуг.

У свою чергу як суд першої, так і суд
апеляційної інстанції, ігноруючи
обов'язкові вказівки суду касаційної
інстанції, взагалі не досліджували як
діяльність ліквідатора, у т.ч. щодо
розшуку майна, так і правомірність
розподілу між кредиторами грошових
коштів, отриманих у ліквідаційній
процедурі.

Зазначені порушення вимог ст.ст. 43, 11112
ГПК України є безумовною підставою для
скасування оскаржуваних судових
рішень з направленням справи на новий
розгляд до суду першої інстанції на
стадію ліквідації.

Що стосується ліквідатора банкрута, то
колегія суддів дійшла висновку про
застосування у цій частині
повноважень, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 1119
ГПК України, та прийняття рішення про
припинення повноважень ліквідатора
банкрута арбітражного керуючого
Сорокіна О.О. на підставі ч. 9 ст. 31
Закону про банкрутство.

При новому розгляді справи суду
необхідно врахувати викладене та
вказівки суду касаційної інстанції у
постанові від 16.07.2013, призначити у
встановленому порядку нового
ліквідатора банкрута та розглянути
справу у відповідності до вимог
чинного законодавства.

Колегія суддів звертає увагу, що новому
ліквідатору слід, зокрема, вжити
вичерпних заходів щодо розшуку майна
банкрута, забезпечити його реалізацію
на конкурентних засадах та здійснити
пропорційне погашення грошових вимог
кредиторів у порядку, встановленому
Законом про банкрутство.

Крім того, у зв'язку зі скасуванням
ухвали про ліквідацію боржника та
припинення провадження у справі про
банкрутство при новому розгляді
справи місцевому господарському суду
необхідно вирішити питання щодо
відновлення в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців запису щодо
юридичної особи - відкритого
акціонерного товариства "Зангас-Юг"
відповідно до ст. 41 Закону України "Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців".

З урахуванням наведеного та керуючись
ст. ст. 31, 25, 31 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
ст. 41 Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців" та ст. ст. 1115, 1117, 1119 -
11111, 11112 Господарського процесуального
кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області, Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Миколаїв,
Управління Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва
задовольнити частково.

2. Ухвалу господарського суду
Миколаївської області від 28.10.2013 та
постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 08.01.2014 у справі
№ 18/134/10 скасувати.

3. Усунути арбітражного керуючого
Сорокіна О.О. від виконання обов'язків
ліквідатора відкритого акціонерного
товариства "Зангас-Юг". Арбітражному
керуючому Сорокіну О.О. виконувати
обов'язки ліквідатора до призначення у
встановленому порядку нового
ліквідатора відкритого акціонерного
товариства "Зангас-Юг".

4. Справу № 18/134/10 передати на новий
розгляд до господарського суду
Миколаївської області на стадію
ліквідації в іншому складі суду.

Головуючий
Б.М. Поляков

Судді
В.М. Коваленко

О.Є. Короткевич