м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/1295/14 31.03.14

За позовом Дочірнього
підприємства "АТЛ Україна"

до Приватного
підприємства "БВФ"

про визнання договору
недійсним

Суддя Лиськов М.О.

Представники сторін:

Від позивача Сташків К. І. (на
підставі договору)

Від відповідача не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

30.01.2014 до канцелярії Господарського
суду міста Києва надійшла позовна
заява від 29.01.2014 Дочірнього
підприємства "АТЛ Україна" (надалі -
позивач) до Приватного підприємства
"БВФ" (надалі - відповідач) про визнання
договору недійсним

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
оспорюваний договір є правочином,
вчиненим особою , яка не мала не це
права.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 03.02.2014 року прийнято позовну
заяву до розгляду та порушено
провадження по справі № 910/1295/14, розгляд
справи призначено на 17.02.2014.

В судове засідання, призначене на
17.02.2014, представник позивача з'явився в
судове засідання, надав пояснення по
суті справи та подав документи на
виконання вимог суду.

Представник відповідача в судове
засідання, призначене на 17.02.2014, не
з'явився, проте надіслав до суду відзив
на позовну заяву та клопотав про
розгляд справи без участі
представника.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва на підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України,
розгляд справи відкладено на 17.03.2014.

В судове засідання, призначене на
17.03.2014, представник позивача з'явився в
судове засідання, надав пояснення по
суті справи, позовні вимоги підтримав в
повному обсязі.

В судове засідання, призначене на
17.03.2014, представник відповідача не
з'явився.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва на підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України,
розгляд справи відкладено на 31.03.2014.

В судове засідання, призначене на
31.03.2014, представник позивача з'явився в
судове засідання, надав пояснення по
суті справи, позовні вимоги підтримав в
повному обсязі.

В судове засідання, призначене на
31.03.2014, представник відповідача не
з'явився.

Ухвали суду, позовна заява надсилались
відповідачу на юридичну адресу
підприємства згідно відомостей
єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України
(довідка з ЄДРПОУ наявна в матеріалах
справи). У відповідності з положеннями
п. 3.6 Роз'яснення Вищого арбітражного
суду України "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України" від
18.09.1997 особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце її розгляду судом, якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
надіслано за поштовою адресою,
зазначеною у позовній заяві.

Пунктом 11 "Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
15.03.2007р. (2.04.2009р.)" передбачено, що до
повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб
-учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

У відповідності до підпункту 3.6 пункту 3
роз'яснення Вищого арбітражного суду
України від 18.09.1997 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України" (з
подальшими змінами) у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" в разі якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації - адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Оскільки про час та місце судового
засідання відповідач був належним
чином повідомлений, на підставі статті
75 Господарського процесуального
кодексу України справа може бути
розглянута за наявними в ній
матеріалами.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що відповідач повідомлений про час та
місце судового розгляду належним
чином, а матеріали справи містять
достатні докази для її розгляду по
суті.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Клопотання щодо фіксації судового
процесу учасниками процесу не
заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд
справи здійснювався без застосуванням
засобів технічної фіксації судового
процесу у відповідності до статті 811
Господарського процесуального кодексу
України.

Зважаючи на достатність в матеріалах
справи доказів, необхідних для повного
та об'єктивного вирішення справи,
розгляд справи відбувся з урахуванням
положень ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України за
наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

27.11.2011 року між Дочірнім підприємство
«АТЛ Україна» та Приватним
підприємством «БВФ» був укладений
договір №271111 на перевезення вантажу
автомобільним транспортом (надалі -
«Договір», належним чином засвідчена
копія міститься в матеріалах справи).

За умовами вищезазначеного Договору
позивач виступав у якості замовника
послуг на перевезення вантажу
автомобільним транспортом, та
відповідно до п. 1.1, 2.2 Договору
зобов'язувалось надати для перевезення
вантаж Клієнта, а відповідач
зобов'язувався прийняти вантаж та
здійснити поставку ввіреному йому
замовником вантажу до пункту
призначення, в строки та за маршрутом,
які обумовлені сторонами в заявці.

Відповідно до п.2.3 Договору замовник
після виконання перевезення сплатити
відповідачеві вартість перевезення,
яка обумовлена в заявці та всі
додаткові затрати.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач належним чином виконав умови
Договору, а саме: сплатив відповідачу
кошти у розмірі 1 113 559 грн., в тому числі
ПДВ 185 551,50 грн., що підтверджується
копіями платіжних доручень наявних в
матеріалах справи.

Як вбачається зі змісту Договору, від
імені відповідача Договір був
відписаний директором ОСОБА_3

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
посилається на те, що директор
Приватного підприємства "БВФ" ОСОБА_3,
підписували договір № 271111 на
перевезення вантажу автомобільним
транспортом від 27.11.2014 з перевищенням
наданих повноважень, у зв'язку з тим, що
в момент підписання Договору не
займала посаду директора відповідача,
тому такий договір підлягає визнанню
недійсним з моменту його вчинення.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів (ч.
7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1
ст. 638 Цивільного кодексу України).
Аналогічні положення містяться і в
статті 180 Господарського кодексу
України.

Зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, які
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.

Як встановлено судом, сторони погодили
всі істотні умови оспорюваного
договору, необхідні для його дійсності
та правомірності.

Пунктом 4 ст. 179 ГК України визначено
основний принцип, який визначає, що при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі, зокрема, вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Таким чином, визначення позивачем та
відповідачем положень та змісту
взаємних зобов'язань один одному при
укладенні спірного договору є
волевиявленням замовника і виконавця
та відповідає принципу свободу
договору.

Щодо посилання позивача на те, що
директор Приватного підприємства "БВФ"
ОСОБА_3. підписувала спірний договір і
не мала необхідного обсягу цивільної
дієздатності на його підписання, суд
відзначає наступне.

Судом відповідно до статей 17 та 221
Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців" та у зв'язку із
розглядом справи № 910/1295/14 від 30.01.2014
було зроблено електронний запит від
31.03.2014 за № 18469364 станом на 27.11.2011 ,
відповідно до якого було отримано
спеціальний витяг з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців із якого вбачається,
що станом на 27.11.2011 керівником
(директором) Приватного підприємства
"БВФ" була ОСОБА_3.

Так, згідно ст. 241 ЦК України правочин,
вчинений представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання. Наступне схвалення
правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки з моменту вчинення
цього правочину.

В матеріалах справи наявні належні
докази схвалення відповідачем
договору №271111 від 27.11.2011, а саме, акти
прийому-передачі транспортних та
експедиторських послуг, що свідчить
про прийняття виконаних відповідачем
робіт у встановленому законом порядку.

Як зазначено в п. 3.4. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29 травня 2013 року N 11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними", наступне
схвалення юридичною особою правочину,
вчиненого від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Відповідно до статтей 33 та 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, оскільки
директор Приватного підприємства "БВФ"
мала необхідний обсяг повноважень на
укладення спірного договору,
враховуючи наступне схвалення такого
договору сторонами, суд дійшов
висновку, що позовна вимога є
необґрунтованою та не підлягає
задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору
відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Дочірнього
підприємства "АТЛ Україна" - відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення складено: 04.04.2014.

Суддя
М.О. Лиськов