ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року Справа № 910/13737/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Алєєвої І.В.,

Самусенко С.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну

скаргу Публічного акціонерного
товариства "Укргазвидобування"

на постанову Київського апеляційного
господарського суду від 10 грудня 2013
року

у справі № 910/13737/13

господарського суду міста Києва

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інтерпайп Україна"

до Публічного акціонерного
товариства "Укргазвидобування"

про стягнення 48087,31 грн.

за участю представників

позивача - не з'явився

відповідача - Цивінська Н.М.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Інтерпайп Україна"
звернувся до господарського суду міста
Києва з позовною заявою до Публічного
акціонерного товариства
"Укргазвидобування" про стягнення 5 216,
00 грн. - пені, 42 871, 31 грн. - 3% річних,
всього 48 087, 31 грн.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 11 вересня 2013 року (суддя Босий
В.П.) залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 10 грудня 2013
року (судді Дідиченко М.А., Пономаренко
Є.Ю., Руденко М.А.) у справі
№ 910/13737/13 замінено відповідача Дочірню
компанію "Укргазвидобування"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" правонаступником
Публічним акціонерним товариством
"Укргазвидобування" та задоволено
позовні вимоги повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеними
рішенням та постановою Публічне
акціонерне товариство
"Укргазвидобування" звернулось до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою в якій просить
рішення господарського суду міста
Києва від 11 вересня 2013 року та
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 10 грудня 2014
року скасувати та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити повністю.

В обґрунтування зазначених вимог
заявник касаційної скарги посилається
на неправильне застосування судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, перевіривши юридичну
оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення, дослідивши правильність
застосування господарськими судами
першої та апеляційної інстанцій норм
процесуального права, вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 29 грудня 2011 року між
Товаристом з обмеженою
відповідальністю "Інтерпайп Україна"
(постачальник) та Дочірньою компанією
"Укргазвидобування" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України", правонаступником прав та
обов'язків якої є Публічне акціонерне
товариство "Укргазвидобування"
(покупець) було укладено договір
поставки №УГВ4956/11-11 про закупівлю
товарів за державні кошти.

Відповідно до п. 1.1 договору
постачальник зобов'язується у 2011-2012
роках поставити покупцеві товар,
зазначений в специфікації, що
додається до договору і є його
невід'ємною частиною, а покупець -
прийняти і оплатити товар.

Пунктом 4.1 договору визначено, що
розрахунки проводяться шляхом оплати
покупцем після пред'явлення
постачальником рахунку на оплату
товару та підписаного сторонами акту
приймання-передачі товару або
видаткової накладної, шляхом
перерахування коштів на рахунок
постачальника, з урахуванням ПДВ, на
умовах, зазначених у специфікації.

Додатком №1 до договору сторони
погодили специфікацію №1, відповідно
до якої загальна вартість товару, що
поставляється за цією специфікацією,
складає 303415914,00 грн.

При цьому, відповідно до п. 4 зазначеної
специфікації умови та строк оплати:
оплата за фактом поставки протягом 30
календарних днів з дати поставки
товару.

Відповідно до п. 10.1 договору він
набирає чинності з дати його
підписання сторонами і діє до 31 липня
2012 року, а в частині взаєморозрахунків -
до повного виконання зобов'язань.

На виконання умов договору позивач
поставив, а відповідач отримав
продукцію на загальну суму 3 223 317,70 грн.,
що підтверджується накладними №3557180
від 05 жовтня 2012 року, №3556180 від 05 жовтня
2012 року та №3521180 від 15 жовтня 2012 року та
не заперечується сторонами.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 Цивільного кодексу України
визначено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Звертаючись до суду першої інстанції
позивач зазначає, що відповідач за
поставлену продукцію не розрахувався,
у зв'язку із чим позивач просить
стягнути з відповідача 3% річних у сумі
42871,31 грн. та пеню у сумі 5 216, 00 грн.

Відповідно до частини 2 ст. 692 ЦК України
покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Згідно зі статтею 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Пунктом 4 Специфікації до договору
визначено, що оплата здійснюється
покупцем за фактом поставки товару
протягом 30 календарних днів з дати
постачання.

Заявник касаційної скарги зазначає, що
розрахунок пені та 3% річних повинен
бути здійснений після спливу тридцяти
днів з дати фактичного отримання
товару відповідачем, тобто з дати
зазначеної у залізничних накладних.

Однак, колегія суддів не погоджується
із зазначеними твердженнями
відповідача враховуючи наступне.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що
розрахунки проводяться шляхом: оплати
покупцем після пред'явлення
постачальником рахунку на оплату
товару та підписаного сторонами акту
приймання-передачі товару або
видаткової накладної, шляхом
перерахування коштів на рахунок
постачальника, з урахуванням ПДВ, на
умовах, зазначених у специфікації.

Пунктом 2 специфікації встановлено, що
право власності на товар переходить
від постачальника до покупця з дати
прийняття товару за видатковою
накладною, яка підписана покупцем.

Отже, умовами договору не передбачено
оформлення поставки товару
залізничними накладними.

Пунктом 4 специфікації до договору
визначено, що оплата здійснюється
покупцем за фактом поставки товару
протягом 30 календарних днів з дати
постачання.

Відповідно до п. 5.3 договору
передбачено, що датою поставки товару є
дата акту приймання-передачі товару,
підписаного уповноваженими
представниками сторін.

Згідно із п. 4.2 договору встановлено, що
до рахунку додаються: підписаний
уповноваженими представниками сторін
акт приймання-передачі товару або
видаткова накладна.

Отже, сторони в договорі передбачили,
що поставка товару оформляється актом
приймання-передачі товару або
видатковою накладною, дата підписання
яких і є датою поставки.

Таким чином, вірним є нарахування
штрафних санкцій, починаючи з
наступного дня після спливу
тридцятиденного строку з дати поставки
товару, зазначеній в видаткових
накладних.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на момент звернення
позивача до суду першої інстанції,
відповідач оплату вартості
поставленого товару у сумі 3 223 317,70 грн.
не здійснив.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові наслідки
встановлені договором або законом,
зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч.3
ст.549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 551 Цивільного
кодексу України, якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Статтею 230 Господарського кодексу
України визначено, що порушення
зобов'язання є підставою для
застосування господарських санкцій
(неустойка, штраф, пеня). Штрафними
санкціями визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Отже, порушення боржником прийнятих на
себе зобов'язань тягне за собою
відповідні правові наслідки, які
полягають у можливості застосування
кредитором до боржника встановленої
законом або договором
відповідальності.

Відповідно до п. 7.9 договору, за
порушення строків оплати покупець
сплачує на користь постачальника пеню
в розмірі 0,001% від суми простроченого
платежу за кожний день прострочення
платежу, але не більше подвійної
облікової ставки Національного банку
України, що діяла в період, за який
сплачується пеня.

Крім того, відповідно до ч.2 ст. 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок, колегія суддів приходить
до висновку, що він є обґрунтовано
вірним, здійснений з дотриманням
чинного законодавства, а тому висновки
судів першої та апеляційної інстанцій
про задоволення позовних вимог в
частині стягнення пені у розмірі 5 216, 00
грн. та 3% річних у розмірі 42 871, 31 грн. є
обґрунтованими.

Суди попередніх інстанцій
обґрунтовано відмовили відповідачу у
задоволенні клопотання про зменшення
розміру пені до 1 грн. враховуючи
наступне.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.83 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання, господарський
суд повинен об'єктивно оцінити, чи є
даний випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо (п.3.17.4
Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції",).

При цьому, у даному випадку
господарський суд оцінює докази, які
підтверджують зазначені обставини, за
правилами ст.43 Господарського
процесуального кодексу України і лише
за наявності виняткових обставин
господарський суд має право
розстрочити виконання рішення.

Приписами ч.1 ст.43 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Згідно зі ст.33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ч.1 ст.34 вказаного Кодексу
України господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи.

Як стверджує відповідач, Публічне
акціонерне товариство
"Укргазвидобування" не мало можливості
виконати зобов'язання перед позивачем
належним чином з огляду на невиконання
Національною акціонерною компанією
"Нафтогаз України" своїх зобов'язань
перед відповідачем.

Разом з цим, відповідно до приписів
ст.617 Цивільного кодексу України особа,
яка порушила зобов'язання,
звільняється від відповідальності за
порушення зобов'язання, якщо вона
доведе, що це порушення сталося
внаслідок випадку або непереборної
сили. Не вважається випадком, зокрема,
недодержання своїх обов'язків
контрагентом боржника, відсутність на
ринку товарів, потрібних для виконання
зобов'язання, відсутність у боржника
необхідних коштів.

Тобто, обставини, на які посилається
відповідач не свідчать про наявність
підстав для звільнення Публічного
акціонерного товариства
"Укргазвидобування" від
відповідальності за порушення
зобов'язання, у тому числі, для
зменшення пені в порядку ст.83
Господарського процесуального кодексу
України.

Колегія суддів вищого господарського
суду дійшла висновку про те, що
оскаржувана постанова суду
апеляційної інстанції та рішення суду
першої інстанції прийняті з повним,
всебічним та об'єктивним з'ясуванням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим, правові підстави для
задоволення касаційної скарги
відсутні.

Таким чином, доводи заявника
касаційних скарг про порушення і
неправильне застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права
під час прийняття оскаржуваних
процесуальних документів не знайшли
свого підтвердження, в зв'язку з чим
підстав для зміни чи скасування
законного та обґрунтованого судового
рішення колегія суддів Вищого
господарського суду України не вбачає.

З огляду на зазначене, Вищий
господарський суд України дійшов
висновку, що постанову суду
апеляційної інстанції слід залишити
без змін, а касаційну скаргу - без
задоволення.

На підставі наведеного вище і
керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111
Господарського процесуального кодексу
України,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
"Укргазвидобування" залишити без
задоволення.

2. Постанову Київського
апеляційного господарського суду від 10
грудня 2013 року зі справи № 910/13737/13
залишити без змін.

Головуючий суддя
І. А. Плюшко

Судді
І. В. Алєєва

С. С. Самусенко