м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/2252/14 02.04.14
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Модне взуття»
до Публічного акціонерного товариства
про визнання недійсним договору
Суддя Нечай О.В.
Представники сторін:
від позивача: Опря Н.Л., за довіреністю
від відповідача: Кучерявий Д.В., за
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд господарського суду міста
Києва були передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Модне взуття» (далі -
позивач) до Публічного акціонерного
товариства «Укрсоцбанк» (далі -
відповідач) про визнання недійсним
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 14.02.2014 р. було порушено
провадження у справі № 910/2252/14, розгляд
справи призначено на 12.03.2014 р.
07.03.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником відповідача був поданий
письмовий відзив на позовну заяву.
07.03.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником відповідача було подано
клопотання про припинення провадження
у справі.
12.03.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником позивача було подано
клопотання про відкладення розгляду
справи.
У судове засідання 12.03.2014 р. представник
позивача не з'явився. Вимоги ухвали
господарського суду міста Києва від
14.02.2014 р. про порушення провадження у
справі № 910/2252/14 позивач не
У судове засідання 12.03.2014 р.
представники відповідача з'явились.
Вимоги ухвали господарського суду
міста Києва від 14.02.2014 р. про порушення
провадження у справі № 910/2252/14
Розглянувши у судовому засіданні 12.03.2014
р. клопотання позивача про відкладення
розгляду справи, суд відмовив у
задоволені вищезазначеного клопотання
у зв'язку із його необґрунтованістю.
Розгляд клопотання відповідача про
припинення провадження у справі
відкладено судом до наступного
судового засідання.
Враховуючи те, що представник позивача
у судове засідання 12.03.2014 р. не з'явився,
а також у зв'язку із невиконанням
позивачем вимог ухвали господарського
суду міста Києва від 14.02.2014 р. про
порушення провадження у справі №
910/2252/14, розгляд справи відкладено на
Розглянувши у судовому засіданні
клопотання представника відповідача
про припинення провадження у справі,
суд відмовив у його задоволенні, з
наведених нижче підстав.
Відповідач мотивував своє клопотання
про припинення провадження у справі
наявністю у оспорюваному договорі
третейського застереження.
Гарантуючи судовий захист з боку
держави, Конституція України водночас
визнає право кожного будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань
(частина п'ята статті 55). Це
конституційне право не може бути
скасоване або обмежене (частина друга
статті 22, стаття 64 Конституції України).
Одним із способів реалізації права
кожного будь-якими не забороненими
законом засобами захищати свої права і
свободи від порушень і протиправних
посягань у сфері цивільних та
господарських правовідносин є
звернення до третейського суду (абзац
перший пункту 5 мотивувальної частини
Рішення Конституційного Суду України у
справі про виконання рішень
третейських судів від 24 лютого 2004 року N
3-рп/2004). Відповідно до чинного
законодавства підвідомчий суду
загальної юрисдикції спір у сфері
цивільних і господарських
правовідносин може бути передано його
сторонами на вирішення третейського
суду, крім випадків, встановлених
законом (стаття 17 Цивільного
процесуального кодексу України, стаття
12 Господарського процесуального
кодексу України, стаття 6 Закону). З
метою забезпечення реалізації
зазначених положень кодексів,
керуючись пунктом 3 частини першої
статті 85 Конституції України, Верховна
Рада України прийняла Закон, який
регулює порядок утворення та
діяльності третейських судів в
Україні.

Рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним поданням 51
народного депутата України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень абзаців
сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3,
пункту 9 статті 4 та розділу VIII
"Третейське самоврядування" Закону
України "Про третейські суди" від 10
січня 2008 року (у справі N 1-3/2008 (N 1-рп/2008)
встановлено, що згідно з положеннями
частини першої статті 124 Конституції
України правосуддя в Україні
здійснюється виключно судами. Суд,
здійснюючи правосуддя, забезпечує
захист гарантованих Конституцією
України та законами України прав і
свобод людини і громадянина, прав і
законних інтересів юридичних осіб,
інтересів суспільства і держави
(підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної
частини Рішення Конституційного Суду
України у справі про призначення судом
більш м'якого покарання від 2 листопада
2004 року N 15-рп/2004). Тому в контексті
статті 55 Конституції України органи
судової влади можуть здійснювати
функцію захисту майнових і немайнових
прав та охоронюваних законом інтересів
фізичних та/або юридичних осіб у сфері
цивільних і господарських
правовідносин. Третейський розгляд
спорів сторін у сфері цивільних і
господарських правовідносин - це вид
недержавної юрисдикційної діяльності,
яку третейські суди здійснюють на
підставі законів України шляхом
застосування, зокрема, методів
арбітрування. Здійснення третейськими
судами функції захисту, передбаченої в
абзаці сьомому статті 2, статті 3 Закону,
є здійсненням ними не правосуддя, а
третейського розгляду спорів сторін у
цивільних і господарських
правовідносинах у межах права,
визначеного частиною п'ятою статті 55
Конституції України.

Крім того, рішенням Конституційного
Суду України від 10 січня 2008 р. у справі N
1-3/2008 (N 1-рп/2008) встановлено, що
третейські суди не віднесені до
системи судів загальної юрисдикції
(стаття 125 Конституції України). З
аналізу положень Закону випливає, що
третейські суди є недержавними
незалежними органами захисту майнових
і немайнових прав та охоронюваних
законом інтересів фізичних та/або
юридичних осіб у сфері цивільних і
господарських правовідносин.
Відповідно до статті 7 Закону
третейський розгляд здійснюють
постійно діючі третейські суди та
третейські суди для вирішення
конкретного спору. Таким чином,
третейські суди не здійснюють
правосуддя, їх рішення не є актами
правосуддя, а самі вони не входять до
системи судів загальної юрисдикції.

Третейське застереження не може
обмежувати позивача у зверненні з
відповідним позовом до господарського
суду, оскільки господарський суд
відноситься до системи державних
судів, рішення яких є обов'язковим на
всій території України.

Так як право на захист своїх законних
прав та інтересів Конституцією
України, як Основним законом держави,
не обмежено, позивач, навіть у випадку
наявності третейського застереження у
оспорюваному договорі, має право на
звернення з позовом до суду загальної
юрисдикції.

Крім того, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 6
Закону України «Про третейські суди»
третейські суди в порядку,
передбаченому цим Законом, можуть
розглядати будь-які справи, що
виникають із цивільних та
господарських правовідносин, за
винятком, зокрема, справ у спорах щодо
нерухомого майна, включаючи земельні
ділянки.

В свою чергу, у даній справі спір
полягає у визнанні недійсним
Іпотечного договору (з майновим
поручителем) від 11.07.2011 р., предметом
іпотеки за яким є нежитлове приміщення
(літ. А-4, А'), загальною площею 355,5 кв.м.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про
іпотеку» іпотека - вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов
висновку про те, що визнання недійсним
вищезазначеного Іпотечного договору є
спором, пов'язаним з нерухомим майном,
тому даний спір не підвідомчий
третейському суду.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

11.07.2011 р. між Закритим акціонерним
товариством «Модне взуття» (далі -
іпотекодавець) та Публічним
акціонерним товариством «Укрсоцбанк»
(далі - іпотекодержатель, відповідач)
було укладено Іпотечний договір (з
майновим поручителем), посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрований в реєстрі за № 3572 (далі -
Іпотечний договір), відповідно до умов
якого іпотекодавець передає в іпотеку
іпотекодержателю у якості
забезпечення виконання клієнтом
зобов'язань за основним зобов'язанням
наступне нерухоме майно: нежитлове
приміщення (літ. А-4, А'), загальною
площею 355,5 кв.м., яке складається з
приміщення № 6 підвалу площею 153,5 кв.м.,
приміщення № 8 першого поверху площею
202,0 кв.м., що знаходиться за адресою:
Україна, Запорізька обл., м. Запоріжжя,
просп. Металургів, буд. 14, що належить
іпотекодавцю на праві власності на
підставі Договору № 122 купівлі-продажу
об'єкта права комунальної власності,
укладеного 03.06.2003 р. між іпотекодавцем
та Управлінням у справах приватизації
Запорізької міської ради.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Модне взуття» (далі -
позивач) у своїй позовній заяві
зазначає про те, що на момент укладення
оспорюваного Іпотечного договору
Закрите акціонерне товариство «Модне
взуття» передало нежитлове приміщення
позивачу за Передавальним актом
активів та зобов'язань від Закритого
акціонерного товариства «Модне
взуття» до його правонаступника
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Модне взуття»
станом на 10.06.2011 р., затвердженим
Протоколом Загальних зборів
акціонерів Закритого акціонерного
товариства «Модне взуття» № 2 від 10.06.2011
р., а тому Закрите акціонерне
товариство «Модне взуття» не мало
необхідного обсягу цивільної
дієздатності на укладення Іпотечного
договору, так як на момент його
укладення ЗАТ «Модне взуття»
добровільно передало нежитлове
приміщення (предмет іпотеки за
Іпотечним договором) своєму
правонаступнику - ТОВ «Модне взуття», а
отже Іпотечний договір мав бути
укладений вже з правонаступником -
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Модне взуття»
(позивачем).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
іпотеку» іпотека - вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

В свою чергу, іпотекодавець - це особа,
яка передає в іпотеку нерухоме майно
для забезпечення виконання власного
зобов'язання або зобов'язання іншої
особи перед іпотекодержателем.
Іпотекодавцем може бути боржник або
майновий поручитель.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України
«Про іпотеку» іпотека виникає на
підставі договору, закону або рішення
суду. До іпотеки, яка виникає на
підставі закону або рішення суду,
застосовуються правила щодо іпотеки,
яка виникає на підставі договору, якщо
інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що Протоколом
загальних зборів учасників Закритого
акціонерного товариства «Модне
взуття» № 1 від 06.04.2011 р. прийнято
рішення про реорганізацію Закритого
акціонерного товариства «Модне
взуття» шляхом перетворення на
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Модне взуття».

В свою чергу, Протоколом установчих
зборів засновників Товариства з
обмеженою відповідальністю «Модне
взуття» № 1 від 10.06.2011 р. було прийнято
рішення про створення Товариства з
обмеженою відповідальністю «Модне
взуття».

Відповідно до ч. 1 ст. 80 Цивільного
кодексу України юридичною особою є
організація, створена і зареєстрована
у встановленому законом порядку.

Згідно зі ст. 108 Цивільного кодексу
України перетворенням юридичної особи
є зміна її організаційно-правової
форми. У разі перетворення до нової
юридичної особи переходять усе майно,
усі права та обов'язки попередньої
юридичної особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 Цивільного
кодексу України юридична особа є такою,
що припинилася, з дня внесення до
єдиного державного реєстру запису про
її припинення, а згідно з ч. 4 ст. 87
Цивільного кодексу України юридична
особа вважається створеною з дня її
державної реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців» державною
реєстрацією юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців є засвідчення факту
створення або припинення юридичної
особи, засвідчення факту набуття або
позбавлення статусу підприємця
фізичною особою, а також вчинення інших
реєстраційних дій, які передбачені цим
Законом, шляхом внесення відповідних
записів до Єдиного державного реєстру.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців»
встановлено, що відомості про юридичну
особу або фізичну особу - підприємця
включаються до Єдиного державного
реєстру шляхом внесення записів на
підставі відомостей з відповідних
реєстраційних карток та відомостей, що
надаються юридичними особами
державному реєстратору за
місцезнаходженням реєстраційної
справи згідно із законодавством
України.

Згідно з ч. 17 ст. 37 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців»
перетворення вважається завершеним з
моменту державної реєстрації
новоутвореної юридичної особи та
державної реєстрації припинення
юридичної особи, що припиняється у
результаті перетворення.

Судом здійснено запит до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців та отримано
спеціальний витяг, з якого вбачається,
що 03.10.2011 р. до Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців було внесено запис
про припинення Закритого акціонерного
товариства «Модне взуття».

В свою чергу, запис про утворення
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Модне взуття» було
внесено до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців 03.10.2011 р.

Таким чином, станом на дату укладення
оспорюваного Іпотечного договору
позивача, як юридичної особи, не
існувало, відповідно до приписів
чинного законодавства України.

Враховуючи вищенаведене, станом на
дату укладення оспорюваного
Іпотечного договору (11.07.2011 р.) Закрите
акціонерне товариство «Модне взуття»
припинено не було, оскільки не було
внесено відповідного запису до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців, тому ЗАТ
«Модне взуття» мало необхідний обсяг
цивільної дієздатності для укладення з
відповідачем Іпотечного договору.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Господарського
кодексу України у разі перетворення
одного суб'єкта господарювання в інший
до новоутвореного суб'єкта
господарювання переходять усі майнові
права і обов'язки попереднього суб'єкта
господарювання.

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 23 Закону України
«Про іпотеку» у разі переходу права
власності (права господарського
відання) на предмет іпотеки від
іпотекодавця до іншої особи, у тому
числі в порядку спадкування чи
правонаступництва, іпотека є дійсною
для набувача відповідного нерухомого
майна, навіть у тому випадку, якщо до
його відома не доведена інформація про
обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності
на предмет іпотеки, набуває статус
іпотекодавця і має всі його права і
несе всі його обов'язки за іпотечним
договором у тому обсязі і на тих умовах,
що існували до набуття ним права
власності на предмет іпотеки.

З огляду на вищенаведене, доводи
позивача про те, що станом на дату
укладення Іпотечного договору
іпотекодавець не мав необхідного
обсягу цивільної дієздатності
спростовуються нормами чинного
законодавства України та матеріалами
справи.

Відповідно до ч. ч. 1 - 5 ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Крім того, згідно з абз. 3 та 4 п. 2.1.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
від 29 травня 2013 року N 11 (далі -
Постанова) загальні підстави і
наслідки недійсності правочинів
(господарських договорів) встановлені
статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208
ГК України. Правила, встановлені цими
нормами, повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої -
третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів.

Відповідно до п. 2.5.1. Постанови визнання
правочину (господарського договору)
недійсним господарським судом є
наслідком його вчинення з порушенням
закону, а не заходом відповідальності
сторін. Тому для такого визнання, як
правило, не має значення, чи
усвідомлювали (або повинні були
усвідомлювати) сторони протиправність
своєї поведінки під час вчинення
правочину.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

З огляду на вищенаведене, у суду
відсутні підстави вважати, що при
укладенні Іпотечного договору були
порушені умови чинного законодавства
України сторонами даного правочину, а
тому відсутні правові підстави для
визнання його недійсним.

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному, всебічному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про те, що заявлені позивачем
вимоги про визнання недійсним
Іпотечного договору задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України
судовий збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 4, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Повне рішення складено 07.04.2014 р.

Суддя
О.В. Нечай