м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/3381/14 01.04.14
За позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «САНБАЗ»
до державного підприємства
«Національна енергетична компанія
відокремлений підрозділ
«Вінницяелектротехнологія»
про визнання недійсним пункту
Суддя Кирилюк
позивача: представник Ісаєва В.Б.
(довіреність № 4 від 17.03.2014)
представник Козакова М.М.
(довіреність від 17.03.2014)
відповідача: юрисконсульт Горопашна
Л.Р. (довіреність від 13.03.2014)
ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Товариство з обмеженою
відповідальністю «САНБАЗ» звернулось
до Господарського суду міста Києва з
позовною заявою до державного
підприємства «Національна енергетична
компанія «Укренерго» відокремлений
підрозділ «Вінницяелектротехнологія»
про визнання недійсними пунктів 7.5 та 7.6
додаткової угоди № 1 про внесення змін
до договору № 10-4/4876-13 від 06 листопада 2013
року. Позов обґрунтовано тим, що
наведені договірні норми суперечать
вимогам діючого законодавства.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 04.03.2014 порушено провадження у
справі № 910/3381/14 та призначено її
розгляд на 18.03.2014.
Відповідно до статті 77 Господарського
процесуального кодексу України у
судовому засіданні 18.03.2014
оголошувалась перерва до 01.04.2014.
Представник Відповідача у письмовому
відзиві проти позову заперечував,
зазначаючи, що договір та додаткову
угоду укладено за згодою сторін, з
дотриманням норм чинного
законодавства. Крім того, Позивачем в
позовній заяві не обґрунтовується
твердження про незаконність окремих
пунктів договору з відповідним
посиланням на законодавчі акти.
У судовому засіданні 01.04.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Заслухавши пояснення представників
Позивача та Відповідача, дослідивши
наявні у матеріалах справи докази
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачем та Відповідачем 06 листопада
2013 року укладено договір № 10-4/4876-13, за
яким Позивач зобов'язався виконати та
передати роботи по монтажу сталевих
конструкцій (реконструкції автогаражу
з влаштуванням навісу для
автотранспорту відокремленого
підрозділу
«Вінницяелектротехнологія»), а
Відповідач прийняти та оплатити їх
вартість.

Статтею 837 Цивільного Кодексу України
визначено, що за договором підряду одна
сторона (підрядник) зобов'язується на
свій ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу. Договір
підряду може укладатися на
виготовлення, обробку, переробку,
ремонт речі або на виконання іншої
роботи з переданням її результату
замовникові.

Сторонами у справі 12 грудня 2013 року
укладена додаткова угода № 1 про
внесення змін до договору № 10-4/4876-13 від
06.11.2013. Відповідно до пункту 7.5
зазначеної угоди сторони погодили, що
за порушення строків реєстрації
податкових накладних в Єдиному реєстрі
податкових накладних Позивач сплачує
штраф у сумі податку на додану
вартість, яка зазначена в податковій
накладній, що не зареєстрована в
Єдиному реєстрі податкових накладних.
За порушення строків надання
Відповідачу податкової накладної
Позивач сплачує штраф у сумі податку на
додану вартість, яка зазначена в
податковій накладній, що несвоєчасно
надана Відповідачу (пункт 7.6).

Позивач вважає, що пункти 7.5 та 7.6
додаткової угоди № 1 про внесення змін
до договору № 10-4/4876-13 від 06.11.2013
суперечать нормам діючого
законодавства.

Ця позиція Позивача є хибною, оскільки
виходячи із закріпленого серед
загальних засад цивільного
законодавства статтею 3 Цивільного
кодексу України принципу свободи
договору, зміст якого розкрито статтею
627 Цивільного кодексу України, сторони
є вільними у визначенні умов договору.
Конкретизуючи наведене положення
стаття 6 Цивільного кодексу
передбачає, що сторони договору мають
право не тільки врегулювати свої
відносини, які не врегульовані актами
цивільного законодавства (частина
друга статті 6), але і відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд (частина
третя статті 6). При цьому, необхідно
виходити з того, що не є таким, що
суперечить положенням актів
цивільного законодавства договір
(правочин), укладений з відступом від
положень цих актів, якщо в цих актах
прямо не встановлена заборона такого
відступу, або якщо така заборона не
випливає із змісту актів цивільного
законодавства, чи суті відносин між
сторонами.

Встановлення сторонами договору
відповідальності за порушення строків
реєстрації податкових накладних за
умови відсутності встановленої актами
законодавства прямої заборони такої
дії не може бути кваліфікована як
невідповідність договірних умов
вимогам законодавства.

Вирішуючи спори про визнання договорів
недійсними повністю або у частині,
господарський суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання їх недійсними та
настання відповідних наслідків, а саме
відповідність змісту договору вимогам
закону, моральним засадам суспільства,
правоздатність сторін договору, у чому
конкретно полягає неправомірність та
інші обставини, що є істотними для
правильного вирішення спору

Зміст правочину складають права та
обов'язки, про набуття, припинення та
зміну яких домовилися учасники
правочину, а також особи, визначені
сторонами в якості учасників цього
правочину.

За статтею 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент його
вчинення стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 Цивільного кодексу України, тобто,
зміст правочину не може суперечити
Цивільному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним та
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

За статтями 6, 627 та 628 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості; зміст договору
становлять умови, визначені на розсуд
сторін та погоджені ними, та умови, які
є обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Суперечність договору положенням
чинного законодавства означає
врегулювання правовідносин сторін
всупереч імперативним нормам
законодавства.

В якості правових підстав можливості
визнання судом недійсними пунктів 7.5 та
7.6 додаткової угоди № 1 про внесення
змін до договору № 10-4/4876-13 від 06
листопада 2013 року Позивач наводить
правові норми статей 173, 175 та 207
Господарського кодексу України, статей
203, 207 та 215 Цивільного кодексу України.
При цьому, пункти 7.5 та 7.6 додаткової
угоди № 1 не суперечить наведеним
Позивачем нормам цивільного та
господарського законодавства. Крім
того, зазначені норми додаткової угоди
№ 1 не суперечать і імперативним
приписам Податкового кодексу України,
тому суд погоджується з позицією
Відповідача викладеною у письмовому
відзиві.

Встановивши відсутність покладених в
основу позову фактичних та правових
підстав, суд відмовляє у його
задоволенні повністю.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покладаються на Позивача.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И
В:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено: 03.04.2014.

Суддя
Кирилюк Т.Ю.