м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/429/14 28.03.14

Суддя Отрош І.М., розглянувши справу

за позовомПублічного акціонерного
товариства «ДТЕК
Західенерго»доДержавного агентства
резерву Українипрозобов`язання
(спонукання) укласти
договірПредставники: від позивача:
Чорній О.Б. - представник за довіреністю
№ 193 від 26.12.2013від відповідача:
Жабокрицька В.А. - представник за
довіреністю № 2128/0/4-13 від 27.05.2013

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

14.01.2014 до Господарського суду м. Києва
надійшла позовна заява Публічне
акціонерне товариство «ДТЕК
Західенерго» з вимогами до Державного
агентства резерву України про
зобов'язання укласти (визнати
укладеним) договір.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що відповідач в
порушення норм чинного законодавства
України ухиляється від укладення
договору б/н від 07.11.2012, що заснований на
державному замовленні та
обов'язковість укладення якого
передбачена Постановою Кабінету
міністрів України від 28.12.2002 № 2045 «Про
погашення заборгованості та
впорядкування розрахунків
підприємства електроенергетики з
Державним комітетом з державного
матеріального резерву України» та
Постановою Кабінету міністрів України
від 11.06.2012 № 517 «Про затвердження
Порядку та умов надання у 2012 році
субвенцій з державного бюджету
місцевим бюджетам на погашення
заборгованості з різниці в тарифах на
теплову енергію, послуги з
централізованого водопостачання та
водовідведення, що вироблялися,
транспортувалися та постачалися
населенню, яка виникла у зв'язку з
невідповідністю фактичної вартості
теплової енергії та послуг з
централізованого водопостачання та
водовідведення тарифам, що
затверджувалися та/або погоджувалися
органами державної влади чи місцевого
самоврядування».

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 15.01.2014 порушено провадження у
справі № 910/429/14 та справу
призначено до розгляду на 31.01.2014.

У судовому засіданні 31.01.2014
представником відповідача було подано
відзив на позовну заяву та судом було
оголошено перерву до 28.02.2014.

Розпорядженням Голови Господарського
суду міста Києва від 28.02.2014 справу №
910/429/14 передано на розгляд судді Босому
В. П. у зв'язку з перебуванням судді
Отрош І. М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 28.02.2014 (суддя Босий В. П.) справу
прийнято до провадження та призначено
до розгляду на 19.03.2014.

04.03.2014 до відділу діловодства
Господарського суду міста Києві від
відповідача надійшли доповнення до
відзиву на позовну заяву.

Розпорядженням заступника Голови
Господарського суду міста Києва від
19.03.2014 справу № 910/429/14 передано на
розгляд судді Отрош І.М.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 19.03.2014 (суддя Отрош І.М.) справу
прийнято до провадження.

У судовому засіданні 19.03.2014
представником відповідача було подано
доповнення до відзиву на позовну заяву
та судом було оголошено перерву до
28.03.2014.

У судове засідання 28.03.2014 з'явились
представники сторін та надали
пояснення по суті справи. Представник
позивача надав пояснення по суті спору,
відповідно до яких підтримав заявлені
позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача надав
пояснення по суті справи, відповідно до
яких заперечує проти заявлених
позовних вимог з підстав, викладених у
відзиві та доповненнях до відзиву на
позовну заяву. В обґрунтування
обставин, викладених у відзиві на
позов, представник відповідача
зазначає, що договір, який просить
укласти позивач не підпадає під
поняття державного замовлення та
жодним актом законодавства не
передбачено обов'язковості укладення
такого виду договору та в такій
редакції, яка надана позивачем, а інших
підстав для вирішення цього
переддоговірного спору судом немає.

У судовому засіданні 28.03.2014 було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши надані суду докази
та матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

02.02.1998 між Державним комітетом України
по матеріальних резервах (в подальшому
- Державне агентство резерву України)
та Державною акціонерною генеруючою
компанією «Західенерго»
(правонаступником якої є Відкрите
акціонерне товариство «Західенерго»,
перейменоване надалі у Публічне
акціонерне товариство «ДТЕК
Західенерго», відповідно до статуту,
нова редакція якого затверджена
загальними зборами ПАТ «ДТЕК
Західенерго» 24.04.2013, протокол № 2/2013, та
зареєстрована Виконавчим комітетом
Львівської міської ради 29.04.2013, номер
запису 4000024) на виконання
Постанови Кабінету міністрів України
від 23.01.1998 № 73-2 було укладено договір №
7 щодо отримання в порядку тимчасового
позичання матеріальних цінностей, в
тому числі вугілля марки ДГР 0-200 в
кількості 243 132,040 тонн, що оформлено
нарядом на відпуск № 2-7/9 від 02.02.1998.

В 1997 - 2000 р.р., відповідно до листа
Міністерства палива та енергетики
України 1-49/1 від 21.01.2000 року Ладижинська
ТЕС ВАТ «Західенерго»
(правонаступником якої є Публічне
акціонерне товариство «ДТЕК
Західенерго») вимушено використало
вугілля марки ДГР 0-200 в кількості 243 132,040
тонн, яке було закладено на зберігання,
у зв'язку з критичною ситуацією, яка
склалась в період 1997-2000 роках щодо
виробництва та постачання електричної
енергії підприємствам, установам та
населенню, для недопущення кризової
ситуації.

28 грудня 2002 року Кабінет Міністрів
України прийняв Постанову № 2045 «Про
погашення заборгованості та
впорядкування розрахунків
підприємства електроенергетики з
Державним комітетом з державного
матеріального резерву України»,
відповідно до якої Держрезерву
доручено оформити відпуск з державного
резерву підприємствам
електроенергетики органічного палива
та взяти до відома, що підприємства
електроенергетики укладуть угоди з
Держрезервом в тому числі і по
Постанові № 73-2 від 23.01.1998 року про
реструктуризацію заборгованості за
відпущене їм органічне паливо до 01.01.2023
року.

Так, на виконання Постанови № 2045 від
20.02.2003 Державний комітет України з
державного матеріального резерву та
ВАТ «Західенерго» уклали договір №
юр-77-1/170-2003, предметом якого є відпуск з
державного резерву вугілля у кількості
722,0 тис. тонн., до якого увійшла частина
вугілля в кількості 33355,30 тонн з
використаних 243132,040 тонн Проте договору
щодо відпуску та повернення вимушено
використаного вугілля марки ДГР 0-200 у
кількості 209776,74 тонни укладено не було.

08.11.2012 позивач направив на адресу
відповідача проект договору б/н від
07.11.2012, предметом якого є зобов'язання
Державного агентства резерву України
документально оформити передачу
використаного товару (вугілля ДГР 0-200 в
кількості 209776,74 тонн) та зобов'язання
Публічного акціонерного товариства
«ДТЕК Західенерго» оплатити його
вартість, яка становить 11696228 грн. 93 коп.
(без ПДВ), із строком дії до 01.01.2023 року.
При цьому позивач зазначає, що
укладення даного спірного договору є
обов`язковим, оскільки існує пряма
вказівка закону на його укладення, так
як спірний договір є державним
замовленням.

Проте, відповідач на звернення
позивача не відреагував, договір б/н
від 07.11.2012 про передачу використаного
товару (вугілля ДГР 0-200 в кількості
209776,74 тонн) не уклав, внаслідок чого
позивач звернувся до суду з позовом, в
якому просив визнати укладеним
відповідний договір.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Дослідивши доводи позивача та
відповідача у справі, суд прийшов до
висновку, що спір виник з приводу
спонукання до укладення договору, який,
на думку позивача, є обов'язковим для
укладення сторонами відповідно до
закону, оскільки ґрунтується на
державному замовленні.

Відповідно до ч. 1 статті 187
Господарського кодексу України спори,
що виникають при укладанні
господарських договорів за державним
замовленням, або договорів, укладення
яких є обов'язковим на підставі закону
та в інших випадках, встановлених
законом, розглядаються судом. Інші
переддоговірні спори можуть бути
предметом розгляду суду у разі якщо це
передбачено угодою сторін або якщо
сторони зобов'язані укласти певний
господарський договір на підставі
укладеного між ними попереднього
договору.

Згідно з положеннями ч. 1-4 статті 183
Господарського кодексу України
договори за державним замовленням
укладаються між визначеними законом
суб'єктами господарювання -
виконавцями державного замовлення та
державними замовниками, що
уповноважені від імені держави
укладати договори (державні контракти),
в яких визначаються господарські
зобов'язання сторін та регулюються
відносини замовника з виконавцем щодо
виконання державного замовлення.
Держава в особі Кабінету Міністрів
України виступає гарантом за
зобов'язаннями державних замовників.
Укладення сторонами договору за
державним замовленням (державного
контракту) здійснюється в порядку,
передбаченому статтею 181 цього Кодексу,
з урахуванням особливостей,
передбачених законодавством.
Державний контракт укладається шляхом
підписання сторонами єдиного
документа. Ухилення від укладення
договору за державним замовленням є
порушенням господарського
законодавства і тягне за собою
відповідальність, передбачену цим
Кодексом та іншими законами. Спори,
пов'язані з укладенням договору за
державним замовленням, в тому числі при
ухиленні від укладення договору однієї
або обох сторін, вирішуються в судовому
порядку.

Відповідно до статті 13 Господарського
кодексу України державне замовлення є
засобом державного регулювання
економіки шляхом формування на
договірній (контрактній) основі складу
та обсягів продукції (робіт, послуг),
необхідної для пріоритетних державних
потреб, розміщення державних
контрактів на поставку (закупівлю) цієї
продукції (виконання робіт, надання
послуг) серед суб'єктів господарювання,
незалежно від їх форми власності.

Державний контракт - це договір,
укладений державним замовником від
імені держави з суб'єктом
господарювання - виконавцем державного
замовлення, в якому визначаються
економічні та правові зобов'язання
сторін і регулюються їх господарські
відносини.

Засади та загальний порядок формування
державного замовлення на поставку
(закупівлю) продукції, виконання робіт,
надання послуг для задоволення
пріоритетних державних потреб
визначаються законом.

З огляду на приписи вказаних норм, суд
не погоджується з твердженням
позивача, що спірний договір, який
останній просить визнати укладеним,
має ознаки державного замовлення.

Як встановлено судом, між позивачем та
відповідачем було укладено договір № 7
щодо отримання в порядку тимчасового
позичання матеріальних цінностей, в
тому числі вугілля марки ДГР 0-200 в
кількості 243 132,040 тонн, що оформлено
нарядом на відпуск № 2-7/9 від 02.02.1998.

Як встановлено судом, на виконання
постанови Кабінету міністрів України
від 28.12.2002 № 2045 між відповідачем та
позивачем був укладений договір №
юр-7-1/177-2003 від 25.02.2003 (копія наявна в
матеріалах справи) про погашення
заборгованості підприємством
(позивачем), яка виникла за договором №
7 від 02.02.1998, укладеного на виконання
постанови Кабінету міністрів України
від 23.01.1998 № 73-2, в сумі 29651364,48 грн. за
отримане паливо (вугілля) в кількості
456000,00 тонн. Зазначена заборгованість за
даним договором була повністю сплачена
погашена позивачем.

Відповідно до договору № юр-7-1/177-2003 від
25.02.2003 не передбачено погашення
заборгованості щодо вугілля марки ДГР
0-200 в кількості 243132,040 тонн, нестача та
самовільне використання якого
встановлено в акті перевірки наявності
вугілля державного резерву від 06.08.2005.

Крім того, актом звірки наявності
вугілля станом на 01.01.2003 року (копія
якого наявна в матеріалах справи)
визначено, що за Ладижинською ТЕС
обліковується 618928,74 тонни вугілля
державного резерву, в тому числі, 243132,04
тонни марки ДГР 0-200.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
державний матеріальний резерв»
використання відповідальним
зберігачем матеріальних цінностей
державного резерву без відповідного
рішення на це центрального органу
виконавчої влади, що здійснює
управління державним резервом,
трактується як самовільне відчуження
матеріальних цінностей державного
резерву. Відповідно до Закону України
«Про державний матеріальний резерв»
самовільно відчужені матеріальні
цінності мають бути повернуті до
державного резерву в натуральному
виразі зі сплатою штрафних санкцій у
встановленому законом порядку.

В п. 3 постанови Кабінету міністрів
України № 2045 чітко встановлено, що
відповідач може оформити відпуск з
державного резерву підприємствам
електроенергетики (в тому числі ВАТ
«Західенерго», ВАТ «Центренерго», ВАТ
«Дніпренерго», ВАТ «Донбасенерго» і
т.д.) вугілля у кількості 6,7 млн. тонн. На
даний час на виконання постанови № 2045
відповідачем вже оформлено відпуск
вимушено використаного підприємствами
електроенергетики вугілля у кількості
6,7 млн. тонн, тобто постанову КМУ № 2045
Держрезервом виконано в повному
обсязі, а тому у відповідача відсутні
підстави укладати новий договір про
оформлення вимушено використаного
палива.

Крім того, суд зазначає, що між
сторонами не було узгоджено істотні
умови договору (такі як кількість, ціна,
порядок розрахунків, строк дії
договору), а тому відповідно до ст. 180
Господарського кодексу України, де
чітко вказано, що господарський
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов, підстави для
визнання договору укладеним відсутні,
на чому також неодноразово наголошував
у судових засіданнях, представник
відповідача.

Частиною 8 статті 181 Господарського
кодексу України чітко визначено, що у
разі, якщо сторони не досягли згоди з
усіх істотних умов господарського
договору, такий договір вважається
неукладеним (таким, що не відбувся).

З огляду на положення статті 187
Господарського кодексу України
предметом судового розгляду та
відповідно визнання судом укладеним
може бути лише такий договір, укладення
якого здійснюється за державним
замовленням або є обов'язковим на
підставі закону та в інших випадках,
встановлених законом.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Однак, позивачем не були надані суду
належні та допустимі докази на
підтвердження наявності обставин, з
якими закон пов'язує обов'язковість
укладення договору, щодо якого
позивачем заявлено позовну вимогу про
спонукання укласти договір (визнати
укладеним).

Враховуючи викладене, позовні вимоги
позивача про зобов`язання відповідача
укласти договір про документальне
оформлення передачі спірного мазуту, є
такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 44 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його
сплати, повернення і звільнення від
сплати встановлюються законом.

Згідно з частиною 1 статті 49
Господарського процесуального кодексу
України судовий збір покладається: у
спорах, що виникають при укладанні,
зміні та розірванні договорів, - на
сторону, яка безпідставно ухиляється
від прийняття пропозицій іншої
сторони, або на обидві сторони, якщо
господарським судом відхилено частину
пропозицій кожної із сторін; у спорах,
що виникають при виконанні договорів
та з інших підстав, - на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
44, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, ст.ст. 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85
Господарського процесуального кодексу
України рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного господарського суду
шляхом подання, протягом 10 днів з дня
складання повного рішення, апеляційної
скарги через Господарський суд міста
Києва.

Повне рішення складено: 02.04.2014

Суддя
І.М.
Отрош