ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"25" березня 2014 р.Справа № 916/3620/13

За позовом Державного підприємства
„Ізмаїльський морський торговельний
порт"

до Приватного підприємства „ТРФ"

третя особа на стороні позивача, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору: Ізмаїльська об'єднана державна
фінансова інспекція

про стягнення 6838,50 грн.

Суддя
Демешин О. А.

Представники:

від позивача: Добренко Д.Б. -
довіреність № 03-04/46 від 16.12.2013 р.;

від відповідача: Тимошенко Т.Ф. -
довіреність № 1 від 20.01.2014 р.

від третьої особи: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ: Державне підприємство
„Ізмаїльський морський торговельний
порт" (далі - позивач, Порт) звернулось
до господарського суду Одеської
області з позовом до Приватного
підприємства „ТРФ" (далі - відповідач)
про стягнення 6838,50 грн. корабельного
збору.

28.01.2014 року суд залучив до участі
у справі, в якості третьої особи на
стороні позивача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
Ізмаїльську об'єднану державну
фінансову інспекцію.

Під час розгляду справи
оголошувалась перерва у судовому
засіданні до 25.03.2014 року о 11:00.

Відповідач позов не визнав з
підстав, викладених у відзиві на позов.

В С Т А Н О В И В :

Між позивачем та відповідачем (Агент)
30.12.2011 р. було укладено договір № 124 КВ П,
який регламентує надання послуг Портом
та агентське обслуговування Агентом
суден, що прибувають в Порт, а також
визначення порядку сплати портових
зборів та зборів і плат за послуги,
надані Портом.

Відповідно до п. 1.2 вказаного договору,
надання послуг суднам і збори за них
проводяться на підставі Постанови КМУ
від 12.10.2000 № 1544, Наказу МТУ від 27.06.1996 р.
№ 214 у редакції Наказу МТУ від 15.12.2000 р.
№ 711 зі змінами та доповненнями, КТМ
України, Зводу звичаїв порту,
Обов'язкових постанов по порту Ізмаїл,
інших чинних нормативно-правових актів
та на умовах даного договору.

Позивач просить стягнути з відповідача
6838,50 грн. корабельного збору
посилаючись на те, що 28.11.2012 р.
Ізмаїльською об'єднаною державною
фінансовою інспекцією (ДФІ) було
проведено ревізію
фінансово-господарської діяльності
ДП „Ізмаїльський морський
торговельний порт" за період з 01.04.2011 р.
по 30.06.2012 р., внаслідок якої було
здійснено перерахунок недоотриманого
портом корабельного збору.

На підставі зазначеного, 03.01.2013 ДФІ
направило порту відповідну вимогу
№850-16/25, у п. 5 якої зобов'язано Порт
відобразити в обліку дебіторську
заборгованість, зокрема, в розрізі ПП
„ТРФ" на суму 6838,5 грн. та провести
претензійно-позовну роботу із даним
судновим агентом щодо стягнення на
рахунок Порту недоотриманих коштів
корабельного збору.

Тому, позивач з посиланням на ст. 193 ГК
України, 526, 530 ЦК України та ст. 15 Закону
України „Про основні засади
здійснення державного фінансового
контролю в Україні" вимагає суд
стягнути з відповідача 6838,50 грн.
донарахованого корабельного збору.

Відповідач позов не визнав,
посилаючись у відзиві на те, що судна з
яких мав справлятися корабельний збір,
відносились до групи „В", а не „А", як
вважає позивач. Крім того, відповідач
зазначив, що корабельні збори ним були
сплачені відповідно до виставлених
позивачем рахунків.

Заслухавши пояснення сторін надані під
час розгляду справи та дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що у
задоволенні позову слід відмовити,
виходячи з наступного:

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
позивач посилається на те, що недоплата
відповідачем 6838,50 грн. корабельного
збору відбулася внаслідок того, що ПП
„ТРФ", в порушення вимог Положення про
портові збори, затвердженого
постановою КМ України №1544 від 12.10.2000р., -
здійснюючи оплати корабельного збору,
не врахувало того, що самохідне судно
„Рені" та дві несамохідні баржі 3206, 3207
не відносились до групи „В", а
відносились до групи „А" Загальної
частини Положення про портові збори.

Оскільки розмір корабельного
збору за вихід суден з порту
знаходиться в залежності від групи,
позивачем розраховано суму недоплати
цього збору в розмірі 6838,5грн.

Абзацом першим пункту 1 Загальної
частини вищевказаного Положення
передбачено, що до групи „А"
відносяться вантажні судна, що
заходять у порти для виконання
вантажних операцій, та плавучі споруди.

Абзацом третім пункту 1 Загальної
частини Положення встановлено, що до
групи „В" віднесені ліхтери, буксири,
буксири-штовхачі, баржі (самохідні і
несамохідні), річкові самохідні судна,
включаючи судна типу „ріка-море"
пароплавств, які є членами
Братиславської угоди, що заходять у
порти на р. Дунай, а також річкові
самохідні судна, що заходять в інші
порти для подальшого перевантаження
вантажів на морські судна і навпаки.

Пунктом 2 Приміток до Загальної
частини Положення зазначено, що судна
груп „В" (буксири та баржі) , що
виконують комерційні вантажні рейси,
належать до групи „А".

З матеріалів справи вбачається, що
судно „Рені", що належить учаснику
Братиславської угоди (АСК
„Укррічфлот") є суховантажним
теплоходом, тобто, самохідним судном, з
постійним обмеженням району плавання
по р. Дунай (Класифікаційне свідоцтво №
108-1-2297-11), що здійснювало перевезення
кам`яного вугілля на підставі
Братиславської угоди (накладна №293) з
порту Ізмаїл, Україна до порту Свіщов,
Болгарія на р. Дунай.

Таким чином, відповідачем
обґрунтовано сплачено корабельний
збір, виходячи з того, що розрахунок
цього збору мав здійснюватись,
приймаючи до уваги віднесення судна
„Рені" до групи „В" абзацу третього
пункту 1 Загальної частини Положення
„Про портові збори".

Що стосується несамохідних барж
№№3206, 3207, то з матеріалів справи
вбачається, що цими баржами
виконувались комерційні рейси по
накладним №№ 287, 296 по перевезенню
кам`яного вугілля з порту Ізмаїл до
порту Свіштов (Болгарія).

Вищевказаний пункт 2 Приміток до
Загальної частини Положення до групи
„А" відносить баржі, зазначені в групі
„В", а саме, баржі (самохідні і
несамохідні), які здійснюють
комерційні перевезення. Тобто,
можливість поділення барж на самохідні
і несамохідні, і в залежності від цього,
віднесення їх до групи „А", в разі
виконання комерційного рейсу,
Положенням про портові збори - не
передбачена.

Приймаючи до уваги, що
вантажовідправником вугілля, що
перевозилось баржами, було ТОВ
„Наутілус", а вантажоодержувачем ТЕЦ
Свилоза АД, слід вважати, що мало місце
надання Акціонерною судноплавною
компанією „Укррічфлот" послуги з
перевезення вантажу - тобто, баржами
№№3206, 3207 виконувалось комерційне
перевезення.

В даному випадку баржі відносились
до групи „А", однак корабельний збір
був нарахований та сплачений із ставок,
передбачених для суден групи „В".

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині донарахованого корабельного
збору за вихід з порту Ізмаїл барж
№№3206, 3207, суд виходить з наступного:

Свобода Договору є однією із засад
цивільного законодавства (п. 3, ч. 1 ст. 3
ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Відповідно ч. 2 ст. 67 ГК України
підприємства вільні у виборі предмета
договору, визначенні зобов'язань, інших
умов господарських взаємовідносин, що
не суперечать законодавству України.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Відповідно до п. 1,2,7 ст. 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання; належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів та договору. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Частиною першою ст. 526 ЦК України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватися , належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання не і
допускається.

Як зазначалось вище, 30.12.2011р між
позивачем та відповідачем було
укладено договір № 124 КВ -П про надання
послуг Портом (позивачем по справі) та
агентське обслуговування Агентом
(відповідачем поправів) суден, що
прибувають в Порт, а також визначення
порядку сплати портових зборів та
зборів і плат за послуги, надані Портом.

Пунктом 4.2. зазначеного Договору № 124
КВ -П передбачено, що оплата цільових
портових зборів здійснюється
„Агентом" (відповідачем) на
банківський рахунок „Порту" до виходу
судна з порту, на підставі попередніх
рахунків, виставлених „Портом".

13.03.2012р. позивач виставив відповідачу
на оплату портових зборів Рахунок №101/08
на суму 10538,18грн. у т.ч. корабельного
збору в розмірі 2044,4грн. по судну «Рені»
та баржам №№3206, 3207.

Зазначений рахунок був сплачений
відповідачем платіжним дорученням №58
від 13.03.2012р.

Таким чином, відповідач згідно умов
договору, на підставі одержаного від
позивача рахунку, виконав свої
зобов`язання щодо сплати корабельного
збору.

Частинами 1, 2 статті 612 ЦК України
встановлено, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов`язання
або не виконав його у строк.

Боржник, який прострочив виконання
зобов`язання, відповідає перед
кредитором за завдані простроченням
збитки і за неможливість виконання, що
випадково настала після прострочення.

Прострочення боржника, згідно ч.4
вказаної статті, не настає, якщо
зобов`язання не можу бути виконано
внаслідок прострочення кредитора.

Згідно ч.1 ст.613 ЦК України, кредитор
вважається таким, що прострочив,
зокрема, якщо він не вчинив дій, що
встановлені договором, до вчинення
яких боржник не міг виконати свого
обов`язку.

Позивачем не надано доказів надання
відповідачу рахунку на додатково
нараховану суму корабельного збору у
розмірі 6838,50 грн. до виходу
несамохідних барж №№ 3206, 3207 з порту.

Після виходу барж з порту, настала
неможливість виконання відповідачем
своїх зобов`язань перед позивачем,
оскільки відповідно до пункту 4.2.
договору оплата корабельного збору
мала бути здійснена саме до виходу барж
з порту.

Таким чином, на цей час існує
неможливість виконання відповідачем
своїх зобов`язань на умовах,
передбачених договором, і за цю
неможливість відповідач не несе
відповідальності перед позивачем.

Статтею 15 Закону України „Про
державну контрольно-ревізійну службу в
Україні" встановлено, що законні вимоги
службових осіб державної
контрольно-ревізійної служби є
обов'язковими для виконання службовими
особами об'єкта, що ревізується.

Отже, Акт перевірки державною
фінансовою інспекцією може бути
підставою для вчинення відповідних
процесуальних дій посадовими особами
(зокрема, звернення до суду з позовом),
однак не позбавляє позивача
процесуального обов'язку доводити свої
вимоги належними та допустимими
доказами.

Згідно ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Ці дані встановлюються такими
засобами: письмовими і речовими
доказами, висновками судових
експертів; поясненнями представників
сторін та інших осіб, які беруть участь
в судовому процесі. В необхідних
випадках на вимогу судді пояснення
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь в судовому процесі, мають
бути викладені письмово.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Таким чином, суд вважає, що позивачем
не доведено правових підстав для
стягнення з відповідача
недонарахованої суми корабельного
збору

На підставі викладеного, в
задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України,
суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову
відмовити повністю

Рішення суду набирає законної сили, в
порядку ст. 85 ГПК України..

Повне рішення складено 27.03.2014р.

Суддя
Демешин О.А.